NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Кліцько)

Церква Успіння Пресвятої Богородиці — греко-католицький храм та пам'ятка архітектури у селі Кліцько Комарнівської громади Львівської області. Збудована у 1603 році на місці попереднього дерев'яного храму, про який відомо, що існував вже у 1515 році. Церква має наметові верхи, центральний зруб має два заломи, бокові – по одному. Нинішній храм зведено на дубових підвалинах з липових брусів. У 1687 році у церкві проводився ремонт, про що свідчить надпис на одвірку західних дверей. На східній стіні вівтарного зрубу зберігся напис, що свідчить про те, що у 1707 році церкву піднято на мурований фундамент. Також на східному випусті північного фасаду міститься різьблений надпис “Злодії церкву викрали”, який датується 1735 роком. У 1808 та 1850 роках проводилися ремонти храму. У 1905 році парафіяльний уряд просив дозволу на розібрання дерев'яної церкви та будівництво нової мурованої. Консерватор Ф. Папее дав на це згоду, а проект нового храму розроблено архітектором Василем Нагірним. Проте, дерев'яну споруду вдалося зберегти. У радянський період, з 1955 по 1989 роки приміщення церкви використовувалося як архів і склад книжок. Ремонти в храмі проводилися в останні роки радянської влади, а пізніше, за сприяння православної та греко-католицької громад, які нині почергово використовують приміщення храму для богослужінь. Поруч з церквою розташована дзвіниця, збудована у 1673 році, що теж є пам'яткою архітектури. Інтер’єр має чотириярусний іконостас з випуклою бароковою різьбою. Датується 1674 роком, що відображено на іконі св. Антонія і Теодозія Печерських над південними дияконськими вратами. Також на стінах храму збереглося декілька хронікальних написів XVIII століття. У 2008 році у церкві була пожежа, вогонь частково пошкодив покрівлю і стіни, церква перебуває на реставрації. Галерея Джерела Кліцько // Україна Інкогніта Примітки
Церква Святого Івана Богослова (Зарубинці)

Церква Святого Івана Богослова в Зарубинцях — парафія і храм ПЦУ в селі Зарубинцях Збаразької громади Тернопільського району Тернопільської области України. Історія церкви 1905 року закінчено будівництво мурованої церкви на місці давнього дерев'яного храму, який існував ще в [1832] році. У 1845—1885 роках церква використовувався як каплиця. 7 липня 2023 року парафію відвідав митрополит Тернопільський і Кременецький Нестор. Кількість парафіян: 1844 — 283, 1854 — 336, 1864 — 378, 1874 — 331, 1884 — — 351, 1894 — 541, 1904 — 578, 1914 — 642, 1924 — 578, 1936 — 423. Парохи о. Іван Боратинський ([1832]—1845+) о. Тома Боратинський (1845—1850, адміністратор) о. Яків Горбачевський (1850—1852, адміністратор) о. невідомий (1852—1869) о. Іван Бохенський (1869—1876) о. Іван Герасимович (1876—1877, адміністратор) о. невідомий (1877—1885) о. Олексій Заячківський (1885—1897) о. Теофіл Копистянський (1897—1898, адміністратор) о. невідомий (1898—1901) о. Теодор Пайкус (1901—1902, адміністратор) о. невідомий (1902—1908) о. Володимир Ванчицький (1908—1909, адміністратор; 1909—1919+) о. Іван Пачовський (1923—1932) о. Григорій Алискевич (1932—1933) о. Ярослав Мельник (1933—1938) о. Теодор Пасічник ([1944]) о. Іван Лесик — нині Примітки Джерела Zarubynci // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 874. — ISBN 966-518-225-0. (англ.)
Селище Лідіївської копальні

Лідіївка — мікрорайон в Рутченківському районі м. Донецька, до 1936 року було самостійним селищем. Історія Селище сформувалось навколо шахти «Лідіївка» наприкінці ХІХ століття. Земля належала Дарині Горбачовій, але була взята в оренду Отто Шеном для будівництва копальні. На честь його доньки Лідії селище отримало свою назву. Станом на 1897 рік у бараках копальні проживало 200 чоловік. Пізніше, у 1900 р., землю орендувало Південно-російське Донське металургійне товариство, що збудувало нову велику шахту № 2-7. Термін оренди спливав у 1919 році. Доволі швидко навколо шахти було збудовано селище з 21 будинку на 60 квартир для адміністрації та службовців, 35 будинків на 140 квартир для сімей та 76 казарм (гуртожитків) для одиноких робітників З 7 (20) листопада селище входило до складу Української Народної Республіки, згодом — Української Держави. У 1918 році у селищі засновано товариство «Просвіта». Було відкрито курси української мови та українознавства, читальню, організовано лекції з «чарівним ліхтарем», засновано два дитячих садки. З листопада 1918 року по березень 1919 р. Лідіївку контролювали Збройні сили Півдня Росії. Після кількох спроб більшовики захопили селище наприкінці 1920 р. Унаслідок політики більшовиків шахтарі залишились без засобів до існування та голодували. Щоби виправити це становище, коваль Григорій Галунов сформував загін для відбирання продуктів харчування у селян. Загін вирушив у похід на с. Галицинівку, де проживали меноніти. Унаслідок сутички Григорій Галунов був убитий. В радянський час це було подано як прояв «класової боротьби», а на «Алеї Слави» встановлено пам'ятник. У 1922 році виникла комуна на чолі із громадянином США, хорватом за походженням Джоном Пінтером. У жовтні 1932 року у селище приїжджав голова ВЦВК СРСР Михайло Калінін. На честь цього приїзду була встановлена меморіальна дошка. 21 квітня 1936 року селище приєднане до Донецька та увійшло до складу Кіровського району. Сьогодні у складі Рутченківського району. У складі Донецька Пам'ятки У селищі є цвинтар німецьких військовополонених часів Другої світової війни. Джерела Анатолий ДИКАНОВ Шахта «Лидиевка» // Вечерний Донецк, № 141 (8005) от 24.09.2004 Степкин В. П.. Иллюстрированная история Юзовки — Сталино — Донецка. Д., 2008. Примітки
Òpera de Lviv

L'Òpera de Lviv està situada a Lviv, a Ucraïna. Va ser construïda entre 1897 i 1900, i era, al principi, anomenada Gran Teatre. És rebatejada amb el nom de la soprano Solomia Kruixelnitska l'any 2000. Història La necessitat de disposar d'un teatre ve de finals del segle xix. En aquesta època, Lviv formava part d'Àustria-Hongria, i es diu oficialment Lemberg. És la capital de la província austríaca del Regne de Galitzia i Lodomèria. El 1895, el director de l'Escola Superior d'Arts i Indústria de Lviv Zygmunt Gorgolewski guanya un concurs amb un projecte atrevit: una òpera sobre el riu Poltva. En el centre de la ciutat que s'està reconstruint completament, unes voltes de formigó cobriran el riu. Zygmunt Gorgolewski s'encarrega de totes les obres de construcció de terres i de construcció. Els fonaments es confien a l'empresa de l'enginyer Ivan Levinski. La construcció comença el juny de 1897 i té una durada de 3 anys. El teatre és construït d'estil clàssic, però utilitzant elements arquitectònics d'estil renaixement i barroc, a aquest esperit vienès anomenat pseudo-renaixement. Els ornaments, a l'interior i a l'exterior, evidencien l'art dels escultors (Pëtr Wojtowycz, A. Popel, E. Petch, T. Baroncz) i dels pintors (T. Popel, G. Gerasimovicz, T. Ribkobcki, S. Rosvadovski, C.Dembitskij, Stanislas Reichan. L'Òpera va obrir el 4 d'octubre de 1900 i és anomenada Gran Teatre. El dia de la inauguració són presents l'escriptor Henryk Sienkiewicz, el compositor Ignacy Jan Paderewski i el pintor Henryk Siemiradzki. L'espectacle d'obertura és l'òpera dramàtica Yanek, de Wladyslaw Żeleński, el tema del qual és la vida dels habitants dels Carpats. L'any 1934, el teatre tanca a causa de la crisi econòmica. És reobert l'any 1939, i pren el nom de Teatre-òpera nacional de Lviv. L'any 1956, rep el nom d'Ivan Franko i, l'any 1966, el nom d'Acadèmia. Al final dels anys 1970, es tanca per a reconstrucció, després novament obert l'any 1984. L'any 1999, en aquest teatre-opera té lloc una trobada de presidents dels països de l'Europa central i occidental. Referències
Theater Lwiw

Das Nationale Akademische Opern- und Balletttheater Lwiw Salome Kruschelnytska, auch bekannt als Nationaloper Lwiw oder Lemberger Oper (ukrainisch: Львівський національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької Lwiwskyj nazionalnyj akademitschnyj teatr opery ta baletu imeni Solomiji Kruschelnyzkoji) in der ukrainischen Stadt Lwiw (Lemberg) ist das älteste Theater des Landes. Geschichte Das einstige Stadttheater stammt aus der Zeit, als Lemberg zu Österreich-Ungarn gehörte. Das Gebäude ist das Ergebnis eines 1895 durchgeführten Architektenwettbewerbs, in dem der Entwurf des polnischen Architekten Zygmunt Gorgolewski (1845–1903) zur Ausführung ausgewählt wurde. Gorgolewski war damals Direktor der Technischen Hochschule in Lwiw. Gorgolewski schlug vor, das Theater im früheren Sumpfland des überwölbten Poltwa-Flusses zu errichten, und diese wegweisende Entscheidung erbrachte ein wesentliches Gestaltungselement für die heutige „Freiheitsavenue“ (die heute übliche Bezeichnung „Avenue“ für ukrainisch „Prospekt“, Проспект Свободи – Prospekt Swobody, ursprünglich nach Erzherzog Karl Ludwig, später nach Wladimir Iljitsch Lenin benannt, Lemberger Hauptstraße und Spaziermeile). Am 5. Juni 1896 fand die Grundsteinlegung statt, die eigentliche Bauzeit dauerte knapp über drei Jahre (laut Inschrift im Foyer von 1897 bis 1900). Der historistische Bau orientierte sich an den Vorbildern der Architektur der Renaissance und des Barock, konkret aber offenbar an jenem der Wiener Hofoper. Das prächtige Interieur ist mit mehrfarbigem Marmor, Fresken, Ornamenten, Statuen und Reliefs ausgestattet, für die (mit Ausnahme der Statuen) E. Pliszewski verantwortlich zeichnete. Die allegorischen Figuren der Tragödie und der Komödie über dem Portal wurden von P. Wijtowicz geschaffen. Der Spiegelsaal des Pausenfoyers entstand unter der Leitung von S. Dembicki unter Beteiligung des Malers M. Harasymowicz. Das Zuschauerraum ist in Lyraform gehalten und ebenfalls reich geschmückt, der Eiserne Vorhang zeigt ein Panorama der Stadt Lemberg zur Bauzeit des Theaters. Der Zuschauerraum fasst 1070 Besucher und ist in der traditionellen Form eines Logentheaters gestaltet. Die jahrzehntelang vor dem Haupteingang des Theaters stehende Lenin-Statue wurde nach Erlangung der Unabhängigkeit der Ukraine abgeräumt, an ihrer Stelle befindet sich seit einiger Zeit eine Brunnenanlage. Im Jahr 2005 wurde das Theater zu Ehren der ukrainischen Sängerin Salome Kruschelnytska benannt. Literatur Philipp Ther: In der Mitte der Gesellschaft. Operntheater in Zentraleuropa 1815–1914. Oldenbourg, München 2006, ISBN 3-486-57941-X (im Wesentlichen eine vergleichende Beschreibung der Opernhäuser in Dresden, Prag und Lemberg im Kontext der damaligen Nationalkulturen). Weblinks Website des Lwiwer Staatstheaters. In: Львівський Національний Академічний театр опери та балету ім. Соломії Крушельницької. Abgerufen am 16. Januar 2010 (englisch, polnisch, ukrainisch). State Academic Opera and Ballet Theatre named after Ivan Franko (Urban Image Database)
Opéra de Lviv

L’opéra de Lviv est situé à Lviv, en Ukraine. Il a été construit entre 1897 et 1900, et était, à l'origine, appelé le Grand Théâtre. Il est rebaptisé du nom de la soprano Solomiya Krushelnytska en 2000. Histoire Le besoin de disposer d'un théâtre se fait à la fin du XIXe siècle. À cette époque, Lviv fait partie de l'Autriche-Hongrie, et s'appelle officiellement Lemberg. C'est la capitale de la province autrichienne du Royaume de Galicie et de Lodomérie. En 1895, le directeur de l'école supérieure des arts et de l'industrie de Lviv Zygmunt Gorgolewski remporte un concours avec un projet audacieux : un opéra à cheval sur la rivière Poltva. Le centre de la ville étant entièrement construit, des voûtes en béton recouvriront le fleuve. Zygmunt Gorgolewski dirige tous les travaux de terrassement et de construction. Les fondations sont confiées à la société de l'ingénieur Ivan Levynskyi. La construction commence en juin 1897 et dure 3 ans. Le théâtre est construit dans le style classique, mais en utilisant des éléments architecturaux de style renaissance et baroque, dans cet esprit viennois que l'on nomme pseudo-renaissance. Les ornements, à l'intérieur et à l'extérieur, mettent en évidence l'art des sculpteurs (Pëtr Wojtowycz, A. Popel, E. Petch, T. Baroncz) et des peintres (T. Popel, G. Gerasimovicz, T. Ribkobcki, S. Rosvadovski, C.Dembitskij, Stanislaw Rejchan). Il est inscrit au Registre national des monuments d'Ukraine sous le N° : 46-101-1483. L'Opéra est ouvert le 4 octobre 1900 et est appelé le Grand Théâtre. Le jour de l'inauguration sont présents l'écrivain Henryk Sienkiewicz, le compositeur Ignacy Paderewski et le peintre Henryk Siemiradzki. Le spectacle d'ouverture est l'opéra dramatique Yanek, de Władysław Żeleński, dont le sujet est la vie des habitants des Carpates. En 1934, le théâtre est fermé à cause de la crise économique. Il est rouvert en 1939, et prend le nom de Théâtre-opéra national de Lviv . En 1956, il reçoit le nom de Ivan Franko et, en 1966, le nom d'Académie. À la fin des années 1970, il est fermé pour reconstruction, puis à nouveau ouvert en 1984. En 1999, c'est dans ce théâtre-opéra qu'a lieu une rencontre de présidents des pays d'Europe centrale et occidentale. Collectif Orchestre symphonique (environ 90 musiciens). Solistes de l'opéra (plus de 40 chanteurs). Chœur (environ 60 artistes). Troupe de ballet (environ 60 artistes). Le répertoire du théâtre comprend plus de 40 opéras et ballets. Voir aussi Galerie d'art de Lviv École de Lvov-Varsovie Ligne Curzon École mathématique de Lwów Notes et références Source (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Львовский оперный театр » (voir la liste des auteurs). Liens externes (uk) Сайт Львовской оперы (Site de l'opéra) (ru) Оперный театр во Львове. Панорама 3д (Opéra de Lviv. Panorama 3D) (ru) Оперный театр Виртуальный 3D тур (Visite virtuelle en 3D) Portail de la musique classique Portail de l’opéra Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Ukraine
Lavovsko kazalište opere i baleta

Državno akademsko kazalište opere i baleta Solomija Krušeljnicka Lavov nalazi se u Lavovu, kulturnom središtu Ukrajine. Izgrađeno između 1897. i 1900. na potopljenoj rijeci Poltvi, nalazi se na Aveniji slobode u starom gradu Lavova, koji je pod zaštitom UNESCO-a. Izvorno izgrađeno kada je Lavov bio dio Austro-Ugarskog Carstva, kazalište je više puta mijenjalo imena tijekom političkih tranzicija. Godine 2000. preimenovano je po poznatoj sopranistici Solomiji Krušeljnickoj. Arhitekt Zygmunt Gorgolewski pobijedio je na natječaju za dizajn 1895. godine svojim inovativnim planom za zatvaranje rijeke Poltve pod zemljom i korištenje prvog europskog armirano-betonskog temelja. Izgradnja je koštala 2,4 milijuna austrijskih kruna, a financirali su je grad, okolne zajednice i donacije. Svečano otvorenje 4. listopada 1900. privuklo je kulturne elite, uključujući pisca Henryka Sienkiewicza, skladatelja Ignacyja Jana Paderewskog i slikara Henryka Siemiradzkog. Gala je sadržavala ulomke iz baleta, opere i komičnih predstava. Arhitektonski, kombinira stilove renesansnog preporoda i neobaroka s elementima secesije. Pročelje krase korintski stupovi, kipovi i reljefi, dok unutrašnjost krasi štukature i uljane slike. Istaknuti poljski umjetnici doprinijeli su skulpturama i slikama, uključujući alegorijske figure koje predstavljaju komediju, tragediju i muze, što je čini izložbom zapadnoeuropske umjetnosti s kraja 19. stoljeća. Izvori
Кладовище Ковпитської казарми

Кладовище Ковпитської казарми — невеликий некрополь у Деснянському районі міста Києва. Виник для поховання мешканців хутора Ковпит. Розташоване 500 м на захід від старого місця Ковпитської казарми і на відстані 400 метрів на північний схід від ТЕЦ-6. Первісно виникло при хуторі лісництва. Уперше позначене на топографічній мапі 1932 року, на давніших картах, зокрема, карті 1918 року, відсутнє. Під час Другої світової війни тут поховали загиблих бійців. Нараховується близько 40 поховань, частина яких занедбана, але час від часу тут продовжують ховати людей. Джерела Широчин С., Михайлик О. Невідомі периферії Києва. Північне Лівобережжя. К.:Скай-Хорс, 2022.
Jüdischer Friedhof (Ostroh)

Der Jüdische Friedhof in Ostroh, einer Stadt in der Oblast Riwne, ist einer der ältesten noch erhaltenen jüdischen Friedhöfe in der Ukraine. Der älteste Grabstein auf dem Friedhof stammt aus dem Jahr 1620. Gelegentlich wird angegeben, dass das älteste Grab von 1445 stammt; hierbei handelt es sich aber um eine Fehlinterpretation eines Fotos eines verschwundenen Grabsteins. Das korrekte dort angegebene Jahr ist 1520. Heute befinden sich auf dem Friedhof 208 Grabsteine; der letzte ist aus dem 1938. Nach dem Zweiten Weltkrieg und der Ermordung fast aller Ostroher Juden im Holocaust verfiel der Friedhof. Das Ostroher Stadtparlament schloss ihn 1968 und widmete ihn zu einem Jubiläumspark um. Das Jubiläum bezog sich auf die 50 Jahre zurückliegende Oktoberrevolution. Mit der Umgestaltung wurden auch viele Grabsteine entfernt und als Baumaterial verwendet. Nach dem Zerfall der Sowjetunion wurde der Park wieder als jüdischer Friedhof anerkannt. Er wurde restauriert, viele Grabsteine aufgerichtet und weitere, in der Stadt gefundene, hierher gebracht. Ein steinernes Mausoleum (Ohel) von Samuel Edels steht auf dem Friedhof. Der Rabbiner und jüdische Gelehrte war auch unter dem Akronym „Maharscha“ („Unser Lehrer, der Rabbi Samuel Edels“) bekannt. Ebenfalls befindet sich auf dem Friedhofsgelände ein Massengrab mit Ostroher Juden, die im Holocaust ermordet wurden. Siehe auch Liste jüdischer Friedhöfe in der Ukraine Große Maharscha-Synagoge Weblinks Einzelnachweise
Єврейський цвинтар (Острог)

Єврейський цвинтар в Острозі (Рівненська область) — один з найдавніших юдейських некрополів України. Короткий опис Територія кладовища — шість гектарів — більше, ніж всі некрополі інших конфесій Острога, разом узяті. Тут спочило близько 14000 євреїв, з-поміж них Шмуель Едельс (Махарши) (1555—1631) — рабин, освітній і культурний діяч, талмудист. На єврейському кладовищі є також братська могила знищених у грудні 1942 року під час ліквідації гетто останніх євреїв Острога. Історія Найстаріше поховання датоване 1440 р. Воно не збереглося, але факт поховання задокументований. У місцевому музеї збережено фото епітафії на пам'ятнику Менахему бен Еліезер, похованого 15 січня 1520 р. Після Голокосту цвинтар поступово занепав, хоча в повоєнний час тут з'явилося ще шість могил. Останньою в 1966 р. була похована Берта Гільман — бабуся відомої виконавиці пісень на ідиш Марини Якубович. У радянський період в 1968 р. цвинтар офіційно закрито і перетворено на парк відпочинку «Ювілейний». Надгробки використовували для господарських та будівельних потреб. Сучасність Після здобуття Україною незалежності почалося поступове повернення пам'яті про кладовище. 1992 р. в Острог приїхали перші єврейські прочани зі США. Єврейська громада домоглася закриття парку. Краєзнавець та представник єврейської громади Острога Григорій Аршинов ініціював скасування статусу пам'ятки садово-паркового мистецтва, повернення Острозького кладовища єврейській громаді та надання йому статусу старовинної пам'ятки (2017 р.). Завдяки його зусиллям було знайдено 400 мацев, а 205 з них повернулися на кладовище. Серед них був один надгробок ХVІІ ст. і п'ять ХVІІІ ст. Григорій Аршинов доклав чимало зусиль аби відновити історичну пам'ятку — Острозьку Велику синагогу. Депутат міськради, меценат, директор будівельної компанії «Вежа» Григорій Йосипович Аршинов помер в 2020 р. і був похований на єврейському цвинтарі Острога. Він єдиний, кого дозволили поховати на кладовищі після 1966 р. Чорний надгробок на тлі древніших розміщений на центральній алеї. Зараз єврейським цвинтарем в Острозі опікується співзасновник та керівник кількох єврейських організацій в Україні рабин Меїр Габай із Нью-Йорка. Примітки Джерела Климчук А. А. Некрополі Острога / А. А. Климчук // Історія музейництва та пам'яткознавства в Острозі та на Волині: наук. зб. Вип. 3 — Острог, 2011. — 223—229.
Church of the Dormition, Pisochna

Church of the Dormition (Ukrainian: Церква Успіння Пресвятої Богородиці) is a Greek Catholic parish church (UGCC) in Pisochna of the Rozvadiv rural hromada, Stryi Raion, Lviv Oblast. In the church, Mykhailo Havrylko and Olena from Hordiievskyi were married. History The wooden church was built in 1893, replacing an old wooden church that had already existed in [1832]. The parish was visited by Auxiliary Bishop Bohdan Manyshyn (2018, 2019) and Bishop Taras Senkiv Ukrainian Catholic Eparchy of Stryi (2019, 2020, 2021, 2023). The parish has a community "Moms In Prayer" (2008) and the Spiritual and Educational Center named after Fr. Markiian Shashkevych (2019). From 2018, the relics of St. Nicholas the Wonderworker (transported from Florence, Italy) have been kept in the church. Number of parishioners: 1832 – 747, 1844 – 752, 1854 – 815, 1864 – 794, 1874 – 906, 1884 – 1.037, 1894 – 1.030, 1904 – 976. 1914 – 1.192, 1924 – 1.287, 1936 – 1.352. Priests Hryhorii Piasetskyi ([1832]–1856), Mykola Verhanovskyi (1855), Klymentii Levytskyi (1856–1857, administrator), Ivan Konstantynovych (1857–1865+), Dmytro Strotskyi (1865–1866), Maksym Strumynskyi (1866–1867, administrator), Atanasii Stakhurskyi (1867–1895+), Petro Petrytsia (1895–1897, administrator), Vasyl Kuzmych (1897–1921+), Omelian Kalyniuk (1922–[1944]), Dr. Volodymyr Zhdan (from 2017), Taras Babii (2017–2021, staff), Mykola Yatskiv (2018–2021, staff), Bohdan Kotsan (from 2021, staff member). References Sources "Пісочна". Дерев'яні церкви Західної України. Галина Терещук (2010-02-01). "У селі Пісочна найвища народжуваність і школа, яка руйнується". Радіо Свобода.
Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Пісочна)

Церква Успіння Пресвятої Богородиці в Пісочній — парафія і храм Рудниківського деканату Стрийської єпархії Української греко-католицької церкви в селі Пісочній Розвадівської громади Стрийського району Львівської области. У храмі брали шлюб Михайло Гаврилко та Олена з Гордієвських. Історія церкви Дерев'яний храм був зведений в 1893 році, замінивши давню дерев'яну церкву, яка існувала вже в [1832] році. Найвеличніші художні твори, які є тепер у храмі, малював вояк УСС, імовірно, це був Осип Курилас, який три роки жив і творив у Пісочні[джерело?]. Візитацію парафії здійснили: митрополит Михайло Левицький (1832), митрополит Йосиф Сембратович (1881), митрополит Андрей Шептицький (1909), єпископ Никита Будка (1938)[джерело?], єпископ-помічник Богдан Манишин (2018, 2019) та єпископ Стрийський Тарас Сеньків (2019, 2020, 2021, 2023). При парафії діють спільнота «Матері в молитві» (2008) та Духовно-просвітницький центр ім. о. Маркіяна Шашкевича (2019). Від 2018 року в храмі зберігаються мощі святого Миколая Чудотворця (перевезені з м. Флоренція, Італія). Кількість парафіян: 1832 — 747, 1844 — 752, 1854 — 815, 1864 — 794, 1874 — 906, 1884 — 1.037, 1894 — 1.030, 1904 — 976. 1914 — 1.192, 1924 — 1.287, 1936 — 1.352. Парохи о. Лаврентій (1645)[джерело?], о. Іоан Брежинський (1776—1800)[джерело?], о. А. Крижановський (1800—1826)[джерело?], о. Войтинський (1826—1827)[джерело?], о. Григорій П'ясецький ([1832]—1856), о. Микола Вергановський (1855), о. Климентій Левицький (1856—1857, адміністратор), о. Іван Константинович (1857—1865+), о. Дмитро Строцький (1865—1866), о. Максим Струминський (1866—1867, адміністратор), о. Атаназій Стахурський (1867—1895+), о. Петро Петриця (1895—1897, адміністратор), о. Василь Кузьмич (1897—1921+), о. Омелян Калинюк (1922—[1944]), о. Олександр Ілевич (1944—1953)[джерело?], о. Олександр Сабат (1953—1972)[джерело?], о. Богдан Щур (1972—1980)[джерело?], о. Йосиф-Гавриїл Віновський (1981—1986)[джерело?], о. Петро Сольський (1986—2017)[джерело?], о. д-р Володимиром Ждан (від 2017), о. Тарас Бабій (2017—2021, сотрудник), о. Микола Яцків (2018—2021, сотрудник), о. Богдан Коцан (від 2021, сотрудник). Примітки Джерела Pisocna, Zydaciv // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 579. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Пісочна. Дерев'яні церкви Західної України. Галина Терещук (1 лютого 2010). У селі Пісочна найвища народжуваність і школа, яка руйнується. Радіо Свобода. Посилання РГ УГКЦ Парафія Успіння Пресвятої Богородиці у с. Пісочна Миколаївського району Львівської області в ЄДР.