NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Нововолинська міська рада

Нововоли́нська міська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Волинській області. Адміністративний центр — місто обласного значення Нововолинськ. Загальні відомості Територія ради: 17 км² Населення ради: 56 902 осіб (станом на 1 січня 2018 року) Адміністративний устрій Міській раді підпорядковані: м. Нововолинськ Благодатна селищна рада смт Благодатне Склад ради Рада складається з 34 депутатів та голови. Голова ради: Карпус Борис Сергійович Секретар ради: Шаповал Олена Сергіївна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України
Звягельська міська рада

Звягельська міська́ ра́да (до 1926 року — Новоград-Волинська сільська рада, у 1926—2022 роках — Новоград-Волинська міська рада) — орган місцевого самоврядування Звягельської міської територіальної громади Звягельського району Житомирської області з розміщенням у місті Звягель. Склад ради VIII скликання Рада складається з 34 депутатів та голови. 25 жовтня 2020 року, на чергових місцевих виборах, було обрано 34 депутати, з них (за суб'єктами висування): «Європейська Солідарність» — 5, «Слуга народу», «Наш край», «Опозиційна платформа — За життя», Народна партія та «За майбутнє» — по 4, «Сила і честь», Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» та «Пропозиція» — по 3. Головою ради громади обрали позапартійного самовисуванця Миколу Боровця, заступника директора одного з місцевих приватних підприємств. Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Історія Утворена в 1923 році як сільська рада. 10 березня 1926 року реорганізована в міську раду. 1 червня 1935 року до складу міської ради увійшли сільські ради ліквідованого Новоград-Волинського району, 17 жовтня 1935 року — Владинська, Дзикунська, Кам'яно-Майданська та Слободо-Черницька сільські ради ліквідованого Довбишського району Київської області. В 1941-44 роках територія міськради входила до гебітскомісаріату Звягель Генеральної округи Житомир та складалась з Вишівської, Галівської, Канунської, Кожушківської, Княже-Корецької, Лідівської, Маковицької, Могилянської, Муравенської, Олександрівської, Ржадківської, Слободо-Романівської та Старо-Романівської сільських управ. 11 серпня 1954 року ліквідовано Владинську, Кам'яно-Майданську, Кропивнянську, Марушівську, Недбаївську, Немильнянську, Новозеленинську, Новороманівську, Роботищенську, Смолківську та Яворівську сільські ради. 4 червня 1958 року всі сільські ради, що були в підпорядкуванні міської ради, передано до складу відновленого Новоград-Волинського району. До 1 листопада 2018 року — адміністративно-територіальна одиниця у Житомирській області з площею території 32,77 км², населенням — 56 165 осіб (станом на 1 серпня 2015 року) та підпорядкуванням м. Новоград-Волинський. Відповідно до рішення Новоград-Волинської міської ради від 22 грудня 2022 року «Про перейменування Новоград-Волинської міської ради та її виконавчого комітету» прийнято рішення про перейменування Новоград-Волинської міської ради на Звягельську міську раду. Примітки
Самарівська міська рада

Сама́рівська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Самарівської міської громади у Самарівському районі Дніпропетровської області. До 17 липня 2020 року існувала як адміністративно-територіальна одиниця з адміністративним центром у місті Самарі. Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Самар Склад ради Рада складається з 38 депутатів та голови. Голова ради: Рєзнік Сергій Олександрович Секретар ради: Артюнов Володимир Левонович Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК Депутати VIII скликання За результатами місцевих виборів 2020 року депутатами ради стали: Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: Див. також Самар Адміністративно-територіальний устрій Список міських голів України Примітки Джерела Самарівська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Новоселівський лиман

Новоселівський лиман — загальнозоологічний заказник місцевого значення. Заказник розташований поблизу с. Новоселівка Самарівського району Дніпропетровської області. Площа заказника — 287,0 га, створений у 1988 році. Охороняється система озер різної величини, що утворились у пониззі річки Самари. До озер примикають зволожені ділянки вкриті лучною рослинністю. Тут розташована унікальна колонія чапель, гніздиться до 30 видів птахів, а також мешкають рідкісні для Дніпропетровщини види, зокрема лебідь-шипун, широконіска північна, кулик-довгоніг, грицик великий, плиска жовтоголова та ін. Галерея Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Манюк Вад. В., Манюк Вол. В. Пам’ятки природи Дніпропетровської області: навч. довід. – Д.: ТОВ «Роял Принт», 2011. – 60 с., іл. — С. 68 Природно-заповідний фонд Дніпропетровської області в розрізі територіальних громад Природно-заповідний фонд Дніпропетровської області. Архів оригіналу за 30 жовтня 2014. Примітки
Новошицька ГЕС

Новошицька ГЕС — мала гідроелектроста́нція на річці Бистриця Тисменицька поблизу села Новошичі Дрогобицького району Львівської області. Історія Новошицьку гідроелектростанцію було введено в експлуатацію у 1950 році. З водосховища Новошицької ГЕС здійснював забір води Дрогобицький Нафтопереробний завод. З 1983 року не експлуатувалася. У 2013 році було повністю відновлено та запущено в дію. Належить ТОВ «Акванова Інвестмент». Новошицька мала ГЕС має 3 генератори струму сумарною потужністю 180 кВт. Генератори асинхронного типу. Турбіни сифонного типу. На ГЕС встановлено людино-машинна взаємодія за допомогою, якого оператор може керувати, а також корегувати роботу гідроелектростанції. Робота гідроелектростанції запрограмована на програмованому логічному контролері, станція працює в повністю автономному режимі, також передбачено ручний режим роботи. Примітки Посилання Новошицька мала ГЕС Новошицька ГЕС Новошицька ГЕС на WikiMapia Новошицька ГЕС Мала гідроенергетика України
Ободівський парк

Ободі́вський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення в селі Ободівка Гайсинського район у Вінницької області. Парк розташовано на території Ободівської сільської територіальної громади. Історія Палац у селі Ободівка був побудований польським торговцем Міхалом Собанським у 1800 році. Парк навколо нього був заснований на початку 19 століття. Основою для створення паркової території став природний ліс. Над створенням ландшафтного парку працював паркобудівничий Діонісій Маклер. Палац Собанських в Ободівці реставрувався у 1840 році та у 1900 році. У 1870-х роках партерна територія парку зменшилась, і на ній почав працювати басейн та фонтан. Були встановлені лави з каменю. З'явився столик квадратної форми та столик на фігурній ніжці. Була зроблена клумба, оранжерея, парники, закладено фруктовий сад та виноградники. Ободівський парк було внесено до реєстру пам'яток садово-паркового мистецтва згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 29.01. 1960 року № 105. 2007 року відбулась висадка нових дерев — берези та ялини, біля входу в парк. 2000 року парку було завдано шкоди через обледеніння. У 21 столітті палац, розташований на території парку, перебуває в аварійному стані. На території парку функціонує школа-інтернат — Ободівська СЗШ I—III ступенів, учні школи використовують територію парку для спостережень за весняними первоцвітами. Опис Парк створювався облаштуванням двох великих горизонтальних ділянок, які мали перепади до 30-35 метрів. На верхній ділянці були побудовані палац, господарські будівлі та костел. Верхня частина парку розміщувалась за палацом, а нижня — була розташована перед його головним фасадом. Нижня частина парку декілька разів зазнала змін протягом 19 та 20 століття. У 19 столітті на парковій території відбулось висадження екзотичних рослин. Серед них було «залізне дерево», павія жовта, софора японська та дуб червоний. Осередок дубів пірамідальної форми був розташований у східній частині парку. Серед дерев, які зростали на паркові території, були клен гостролистий, граб, ялина, дуб звичайний, клен американський, тополі, акація жовта, сосна, каштан, горіх сірий, різні види осики, явір, липа, горобина звичайна, павія жовта, сосна Веймутова, горіх чорний. Загальна кількість видів насаджень сягала 70. Представлені форми деревно-чагарникових порід. Поряд із парковою алеєю, на якій зростали екзотичні та місцеві породи, розташовувались квітники. Функціонувала система ставків. Площа парку становить 17 гектарів Зі східного боку парк був оточений штучно створеним ставком. Від водойми з північного боку, через міст до західної частини території, площу оточував мур із цегли. До 2012 року біля озера на території парку зростала верба, вік якої становив близько 300 років. Галерея Примітки Посилання Ободівський парк//Заповідники України Презентація на тему: Природно-заповідний фонд Вінницької області [Архівовано 19 березня 2015 у Wayback Machine.] Історична довідка та соціально-економічний паспорт Тростянецького району Вінницької області//Тростянецька районна державна адміністрація. Офіційне інтернет-представництво [Архівовано 17 липня 2015 у Wayback Machine.]
Олександри

Олександри (також згадується як — Олександрія) — колишнє село в Овруцькому районі Житомирської області України. Село підпорядковувалося Гладковицькій сільській раді. Код КОАТУУ — 1824281904. Поруч з селом протікає річка Грезля. Історія Внаслідок Чорнобильської катастрофи 1986 року село почало входити до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). За даними перепису 2001 року населення становило 5 осіб, усі вони вказали українську мову рідною. У 1981 році населення становило — 90 осіб, у 1989 році — 58 осіб. Село було майже повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Мешканців села було переселено до села Бровки Перші. Житомирська обласна рада рішенням від 27 жовтня 2005 року в Овруцькому районі виключила з облікових даних село Олександри Гладковицької сільради через відсутність постійного населення. Примітки Джерела Картка постанови [Архівовано 25 березня 2018 у Wayback Machine.]
Олександрівська міська рада

Олекса́ндрівська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування у складі Артемівського району Луганської міської ради Луганської області. Адміністративний центр — місто Олександрівськ. Загальні відомості Олександрівська міська рада утворена в 1961 році. Територія ради: 3,78 км² Населення ради: 10 329 осіб (станом на 2001 рік) Територією ради протікає річка Лугань. Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Олександрівськ с-ще Дзержинське с-ще Тепличне Склад ради Рада складається з 30 депутатів та голови. Голова ради: Греков Микола Олександрович Секретар ради: Кочарян Анаит Сосевна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Олександрівська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Александровский заказник (Херсонская область)

Александровский заказник — ландшафтный заказник общегосударственного значения, расположенный на территории Станиславской сельской общины Херсонского района (Херсонская область, Украина). Площадь — 996 га. Часть (акватория) заказника расположена в границах хозяйственной зоны Нижнеднепровского национального природного парка. История Заказник создан Указом Президента Украины от 21.02.2002 года № 167/2002 «О территориях природно-заповедного фонда общегосударственного значения» (Про території природно-заповідного фонду загальнодержавного значення). Описание Заказник расположен на крайнем западе Херсонской области — занимает полосу побережья от озера Солонец до административной границы Херсонской области с Николаевской и прилегающую вдоль побережья акваторию Днепро-Бугского лимана Чёрного моря. Береговая линия обрывистая, изрезанная оврагами и балками; устье одной из балок заболоченное с прибрежно-водной растительностью. Высота над уровнем моря береговой линии: -0,4 м. Природа Природные комплексы заказника представлены крутыми склонами Днепро-Бугского лимана и прибрежной полосой его акватории. Растут виды дрок скифский (Genīsta scȳthica), карагана скифская (Caragána scýthica), ковыль украинский (Stīpa ucraīnica), ковыль Лессинга (Stipa lessingiana), ковыль-волосатик (Stípa capilláta), водяной орех плавающий (Trápa nátans), болотноцветник щитолистный (Nymphoides peltata), лишайник цетрария степная (целокаулон степной) (Cetraria steppae); встречаются животные аксонолайм замковый (Axonolaimus sera), меризия азовская (Odessia maeotica), медицинская пиявка (Hirudo medicinalis), махаон (Papilio machaon), шмель глинистый (Bombus argillaceus), балобан (Falco cherrug), морской зуёк (Charadrius alexandrinus), каспийский полоз (Dolichophis caspius), занесённые в Красную книгу Украины. Примечания Литература Географічна енциклопедія України: в 3 т. / Редкол.: А. М. Маринич и др. — Київ: Українська радянська енциклопедія, 1989—1993. — ISBN 5-88500-015-8. (укр.) Лист карты L-36-53 Белозёрка. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1985 год. Издание 1989 г. Заказник на сервисе openstreetmap Указ Президента от 21.02.2002 № 167/2002
Олександрівський ландшафтний заказник

Олекса́ндрівський зака́зник — ландшафтний заказник загальнодержавного значення в Україні. Один з об'єктів природно-заповідного фонду Херсонської області. Розташований у межах Білозерського району Херсонської області, за 5 км на північний-захід від села Олександрівка. Площа 996 га. Статус присвоєно згідно з указом Президента України від 21.02.2002 року № 167/2002. Перебуває у віданні: Олександрівська сільська рада. Заказник «Олександрівський» на побережжі та прилеглій акваторії Дніпровського лиману. На території заказника зростають: дрік скіфський, карагана скіфська, ковила українська, ковила Лессінга, ковила волосиста, водяний горіх, плавун щитолистий, целокаулон степовий. Серед тварин трапляються: аксонолайм замковий, меризія азовська, п'явка медична, махаон, джміль глинистий, балобан, зуйок морський, полоз жовточеревий, які занесені до Червоної книги України. Галерея Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Олександрівський ландшафтний заказник Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (2. Олександрівський)
Оприлівські папороті

«Оприлівські папороті» — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Пам'ятка природи розташована на території Тернопільського району Тернопільської області, околиця села Опрілівці, схил західної експозиції, дорога в межах Товтрової гряди. Площа — 1,00 га, статус отриманий у 1994 році. Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Природно-заповідний фонд Тернопільської області. Архів оригіналу за 30 жовтня 2014. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Збаразького району[недоступне посилання з квітня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Орликівський (гідрологічний заказник)

Орликі́вський — гідрологічний заказник місцевого значення. Розташований поблизу села Орликівка Семенівського району Чернігівської області. Загальні відомості Гідрологічний заказник місцевого значення «Орликівський» створений рішенням Чернігівського облвиконкому від 27 грудня 1984 року № 454. Заказник загальною площею 6 га розташований поблизу села Орликівка Семенівського району Чернігівської області, Орликівське лісництво кв. 78 уч. 12. Завдання Заказник створений з метою охорони та збереження в природному стані низинно-осокового болота в заплаві р. Ревна — регулятора водного режиму прилеглих територій. проведення наукових досліджень і спостережень; підтримання загального екологічного балансу в регіоні; поширення екологічних знань тощо. Посилання Департамент екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації
Орликівський (лісовий заказник)

Орликі́вський — лісовий заказник місцевого значення. Розташований на північний захід від села Орликівка Семенівського району Чернігівської області. Загальні відомості Лісовий заказник місцевого значення «Орликівський» створений рішенням Чернігівського облвиконкому від 28 серпня 1989 року № 164. Заказник «Орликівський» загальною площею 6,8 га розташовано в Семенівському держлісгоспі на землях Орликівського лісництва кв. 22, 80. Завдання Основним завданням лісового заказника місцевого значення «Орликівський» є збереження ділянки високопродуктивних хвойних, переважно ялинових, насаджень природного походження віком 100 років, місця масового поселення диких тварин. проведення наукових досліджень і спостережень; підтримання загального екологічного балансу в регіоні; поширення екологічних знань тощо. Посилання Департамент екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації
Hôtel particulier Ravitch-Doumitrachko

L'hôtel particulier Ravitch-Doumitrachko (en ukrainien : Особняк Равіч-Думітрашко) est un monument d’intérêt local, situé dans le raïon de Petchersk de Kiev. Son numéro de protection est 126. Le manoir est situé à l'angle du 8, rue Instytutska et de la rue Olgynska. Il est un modèle du développement de la construction de Lypky à la fin du XIXe siècle — début du XXe siècle. Histoire Le manoir, où l’hôtel particulier a été construit, appartenait à la famille Ravitch-Doumitrachko. Ensuite, au début du XXe siècle, le manoir est devenu la propriété d'Ariy-Gershk Simkhovitch Liberman. Il loue le rez-de-chaussée à Elena Nikolaïevna Benois, veuve d'un major-général. À l'époque, c'était le poste de garde du tribunal de Kiev (1922-1923) et le quartier général de la 45e division de Volyn (1925-1935). Après cela, Ivan Senine (en) a vécu dans ce manoir. Le bâtiment abrite désormais le Comité permanent de la Rada d'Ukraine. Architecture L’hôtel particulier date de la fin des années 1890, car sa façade donne sur la rue Olgynska, qui a été créée à la fin du XIXe siècle. Il s'agit d'une maison en brique à deux étages avec des façades asymétriques. La façade nord (frontale) donne sur la rue Instytutska, celle latérale donne sur la rue Olgynska. Sur le côté gauche, la façade nord est décorée d'une risalite, sur la droite - d'une rotonde semi-circulaire. La maison a été construite comme une maison bi-familiale. Elle a également un portail commun pour les portes d'entrée. Il y a une troisième entrée sur la façade ouest. Les façades sont décorées par des éléments néo-Renaissance et néo-baroques. Comme finitions intérieures préservées, figurent des murs rustiqués, des clôtures en fer forgé, des moulures (plafond, corniches, rosaces). Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Ukraine
Особняк Равич-Думитрашко

Особняк Равич-Думитрашко (укр. Особняк Равіч-Думітрашко) — памятник архитектуры местного значения в Печерском районе Киева. Охранный номер 126. Особняк расположен на углу улиц Институтской, 8 и Ольгинской. Образец застройки Липок конца XIX — начала XX веков. История Усадьба, где был построен особняк, принадлежала семье Равич-Думитрашко. Затем, в начале XX века, усадьба стала собственностью Ария-Гершка Симховича Либермана. Первый этаж он сдавал Елене Николаевне Бенуа, вдове генерал-майора. В свое время здесь были охранная комендатура Киевского трибунала (1922—1923), штаб 45-й Волынской дивизии (1925—1935). После этого здесь жил Иван Семенович Сенин. Сейчас здесь размещается постоянные комиссии Верховной Рады Украины. Особняк датируется концом 1890-х годов, поскольку у него есть фасад, выходящий на улицу Ольгинскую, которая была проложена в конце XIX века. Это — двухэтажный дом из кирпича с асимметричными фасадами. Северный (парадный) фасад выходит на Институтскую улицу, боковой — на Ольгинскую. С левой стороны северный фасад украшает ризалит, с правой — полукруглая ротонда. Дом строился как двухквартирный. Совместный портал для парадных дверей. Есть третий вход на западном фасаде. Фасады — с элементами неоренессанса и необарокко. Сохранились отделки интерьеров — рустованные стены, кованые ограждения, лепнина (потолок, карнизы, розетки). Литература Звід пам'яток історії та культури України. Енциклопедичне видання. У 28 томах. Київ: Кн. 1, ч. 1: А-Л / Редкол. тому: Відп. ред. П. Тронько та ін.; Упоряд.: В. Горбик, М. Кіпоренко, Л. Федорова. — Киев: Голов. ред. Зводу пам’яток історії та культури при вид-ві «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1999. — 608 с: іл. — ISBN 966-95478-1-4. Особняки Києва / О. М. Друг, Д. В. Малаков. — К.: Кий, 2004. — 823 с.: іл. — Бібліогр.: с. 693—732. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Особняк Равич-Думитрашко
Особняк Равіч-Думітрашко

Особняк Равіч-Думітрашко — пам'ятка архітектури місцевого значення у Печерському районі міста Києва. Охоронний номер 126. Особняк розташовано на розі вулиць Інститутської та Ольгинської. Зразок забудови Липок кінця XIX — початку XX століть. Загальний опис пам'ятки Особняк датується кінцем 1890-х років, оскільки у нього є фасад, що виходить на вулицю Ольгинську, яка була прокладена наприкінці XIX століття. Це — двоповерховий будинок із цегли з асиметричними фасадами. Північний (парадний) фасад виходить на Інститутську вулицю, бічний — на Ольгинську. З лівого боку північний фасад прикрашає ризаліт, з правого — напівкругла ротонда. Будинок будувався як двоквартирний. Спільний портал для парадних дверей. Є третій вхід на західному фасаді. Фасади — з елементами неоренесансу та необароко. Збереглося оздоблення інтер'єрів — рустовані стіни, ковані огородження, ліпнина (стеля, карнизи, розетки). Історія Садиба, де було споруджено особняк, належала родині Равіч-Думітрашко. Попередня адреса — Інститутська, 28. Потім, на початку XX століття, садиба стала власністю Арія-Гершка Симховича Лібермана. Перший поверх він здавав Олені Миколаївні Бенуа, вдові генерал-майора. У 1918 році тут були німецькі війська. У ніч на 6 жовтня 1919 року Гершка Лібермана було «злодійськи вбито». Свого часу тут були охоронна комендатура Київського губреввійськтрибуналу (1922–1923 рр.), штаб 45-ї Волинської дивізії (1925–1935 рр.). Після цього тут мешкав Сєнін Іван Семенович. Зараз тут розміщуються постійні комісії Верховної ради України. Примітки Джерела Звід пам'яток історії та культури України. Енциклопедичне видання. У 28 томах. Київ: Кн. 1, ч. 1: А-Л / Редкол. тому: Відп. ред. П. Тронько та ін.; Упоряд.: В. Горбик, М. Кіпоренко, Л. Федорова. — К.: Голов. ред. Зводу пам'яток історії та культури при вид-ві «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1999. — 608 с: іл. — ISBN 966-95478-1-4. Особняки Києва / О. М. Друг, Д. В. Малаков. — К.: Кий, 2004. — 823 с.: іл. — Бібліогр.: с. 693–732.