NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Воронізький ботанічний заказник

Воро́нізький зака́зник — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований неподалік від смт Вороніж Шосткинського району Сумської області. Площа 340 га. Рішенням Сумської обласної Ради народних депутатів від 3 грудня 1980 року за № 704 лісовий масив «Воронізький» отримав статус Державного ботанічного заказника місцевого значення. Перебуває у віданні ДП «Шосткинське лісове господарство» (Воронізьке л-во, кв. 5-12). Флора На терасі річки Осоти в її верхів'ї утворились різноманітні лісові угруповання з переважанням у деревостані сосни. Другий ярус деревостану формують клен гостролистий, місцями липа, дуб, береза, по зниженнях — в'яз. У підліску трапляється ліщина, бруслина бородавчаста, крушина ламка, бузина чорна, але найбільше тут малини. Характерна риса заказника — поширення папоротей. Це пов'язано із значною зволоженістю ґрунту. Переважає щитник чоловічий та безщитник жіночий. Зрідка трапляється невеличка папороть — голокучник дубовий. Є ділянки з барвінком малим. Деревний ярус у цих місцях сформований переважно кленом гостролистим. На підвищених ділянках заказника розташовані невеличкі ділянки дубових лісів. У деяких з них збереглися старі дуби заввишки до 25 м. Серед злакового покриву з мітлиці тонкої зростають також буквиця лікарська, чина чорна, серпій фарбувальний, наперстянка великоквіткова, первоцвіт весняний. У притерасній частині заплави річки Осоти є болото. Тут зростає вільшняк, верба попеляста, осока гостра. На більш обводнених ділянках переважають угруповання рогозу широколистого із значною домішкою осоки омської. Також можна побачити вербозілля звичайне, частуху подорожникову, півників болотних, вовче тіло болотне та ін. Поширеним видом є цикута отруйна. Фауна Ссавці З копитних тут водяться лось, сарна європейська, вепр. З хижаків трапляється лисиця, в заплаві — єнот уссурійський, інколи заходять вовки. Куницеві представлені лісовою куницею, чорним тхором, ласкою та горностаєм. Видра, яка занесена до Червоної книги України, заходить у зимовий період по руслу Осоти. В торфових кар'єрах мешкає ондатра, інколи трапляється бобер. Знизилась щільність вивірок через хижацтва лісової куниці. У заказнику чисельно представлені мишоподібні гризуни: їжак звичайний, бурозубки. Трапляються соні (вовчки). Орнітофауна Переважають дрібні горобині дендрофільного комплексу (синиці, дрозди, повзики, в'юркові тощо). Трапляється вальдшнеп. Бореальні види представлені голубом-синяком та жовною. Досить часто трапляється дрімлюга. Мешкає вухата сова. Плазуни Водяться вуж звичайний, рідко гадюка звичайна та червонокнижна мідянка. Земноводні Представлені гостромордою жабою, озерною та ставковою жабами. Галерея Примітки Посилання Воронізьке лісництво (карта) [Архівовано 23 квітня 2021 у Wayback Machine.] Воронізький [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.]
Гружчанський гідрологічний заказник

Гружчанський заказник — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Конотопському районі Сумської області, між селами Бережне, Червоний Яр, В'язове і Грузьке. Площа 1332 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому від 19.08.1991 року № 138. Перебуває у віданні ДП «Конотопський агролісгосп» (кв. 42, вид. 3; кв. 66, вид. 1-8; кв. 53, вид. 2, 7). Територія заказника — це низинне болото, з якого бере початок річка Єзуч. Раніше болото осушувалось, проводились торфорозробки. Флора На території заказника існують численні площі чагарників. В обводнених зниженнях переважає верба попеляста, яка утворює густі хащі. Серед трав домінують очерет звичайний, рогози широколистий та вузьколистий. На підвищеннях зростає верба розмаринолиста. Трапляються ділянки осокових боліт. Виявлені ділянки з болотною папороттю — теліптерисом болотним. Поруч зростають такі болотні види, як смовдь болотяна, вовче тіло болотне, бобівник трилистий, валеріана висока. Трапляються плетуха звичайна, паслін солодко-гіркий. Поблизу колишнього хутора Кросна трапляються справжні луки, на яких домінують костриця східна та тонконіг лучний. Можна побачити дику моркву, горошок мишачий, конюшину лучну та повзучу, осоку розсунуту. Фауна Ссавці Заказник Гружчанський є осередком найчисельнішої популяції кабанів у Сумській області. Серед ссавців трапляються бобер річковий, горностай, а в зимовий період сюди приходить видра (останні два види занесені до Червоної книги України. Досить часто трапляються звичайні лисиця, кріт, сірий заєць, серед мишовидних гризунів найчастіше трапляються полівка та польова миша. Орнітофауна Складається переважно з дрібних горобиних — дроздових, славкових, вівсянкових. Практично повна відсутність водяних просторів обумовлює низьку чисельність качиних та пастушкових. Чисельним видом є сорока. На луках домінують жовта плиска, трапляються чайка, сіра куріпка, перепел. Плазуни Виявлено ящірку та вужа звичайного. Земноводні Домінує жаба гостроморда. Риби З риб присутні короп та карась звичайний, які були інтродуктовані в штучній водоймі поблизу села Бережне. Історичне значення На терасі річки Єзуч з давніх часів існувало козацьке поселення «городище», яке являло собою земляне укріплення з двома рядами валів. Тепер тут проходять археологічні розкопки. Галерея Примітки
Sobór Zaśnięcia Matki Bożej w Poczajowie

Sobór Zaśnięcia Matki Bożej (ukr. Свято-Успенський собор у Почаєві) – prawosławny sobór w Poczajowie, największa cerkiew wschodnich kresów dawnej Rzeczypospolitej, zbudowana w latach 1771–1783 na polecenie Mikołaja Bazylego Potockiego przez śląskiego architekta Jana Gotfryda Hoffmana, ukończona w 1785 według wskazówek Piotra Polejowskiego ze Lwowa. Okazała świątynia o potężnej, spiętrzonej bryle zewnętrznym wyglądem przypomina założenia klasztorne Austrii lub Niemiec, ponieważ poczajowscy bazylianie, dla których była wznoszona, dążyli do zbliżenia z kulturą Zachodu. Historia Z woli fundatora, magnata Mikołaja Bazylego Potockiego lwowianin Maciej Polejowski objął pracę przy „fabryce poczajowskiej”. Przebywając przejazdem w Buczaczu w październiku 1780 otrzymał on list od wojewodzica bełskiego polecający dla OO. Bazylianów z nakazem objęcia zwierzchnictwa nad budową cerkwi. Zakonnicy nie byli przychylni Polejowskiemu, następnego dnia odsunęli go od pracy przy „fabryce” za krytykę, zdaniem Polejowskiego, źle wzniesionego filaru w nowej cerkwi. Maciej Polejowski powrócił do Poczajowa jako prefekt „fabryki” cerkwi w 1790. 8 września 1791 cudowny obraz Matki Boskiej został uroczyście umieszczony w nowym ikonostasie. Opis Cerkiew Uspieńska stoi nad pieczarą, w której według tradycji miała ukazać się Matka Boska (w cerkwi znajduje się kamień z odbitym śladem jej stopy). W innej z pieczar znajduje się cerkiew Pieczarna, ze szczątkami św. Hioba, wielkiego autorytetu prawosławia. Obok jest pieczara, w której święty medytował. Jeszcze niżej jest cerkiew św. Antoniego. Cerkiew jest trójnawową bazyliką, z fasadą flankowaną dwiema wieżami i kopułą na ogromnym tamburze. Wystrój wnętrza jest utrzymany w stylu rokokowym. Uwagę zwraca XIX-wieczny, bogato zdobiony eklektyczny ikonostas (wcześniejszy rokokowy wykonany przez warsztat Macieja Polejowskiego usunięto w XIX wieku), w którym znajduje się cudowna ikona Matki Boskiej Poczajowskiej. W pewnej odległości od cerkwi wznosi się 65-metrowa dzwonnica z połowy XIX w. Sobór Zaśnięcia Matki Bożej stanowi część kompleksu klasztornego pod nazwą ławra Poczajowska. Przypisy Bibliografia Ryszard Brykowski. Powroty (2). „Spotkania z zabytkami”. Nr 2 (54), s. 19, 1991. Warszawa: Ministerstwo Kultury i Sztuki, Ośrodek Dokumentacji Zabytków. ISSN 0137-222X. Aleksandra Górska: Kresy. Przewodnik. Kraków: Wydawnictwo Kluszczyński, 2005, s. 152. ISBN 83-7447-006-2. Agata Dworzak. „Nie może mi Wielebny Monaster zadać, aby robota niebyła doskonała”. Kilka uwag na temat sporu Macieja Polejowskiego z bazylianami poczajowskimi. „Biuletyn Historii Sztuki”, t. 75, 2013, ss. 101–114. ISSN 0006-3967. Linki zewnętrzne Sobór Zaśnięcia Matki Bożej w Poczajowie na filmie z drona, 2018.
Преображенский собор Почаевской лавры

Спасо-Преображенский собор (Собор Преображения Господня, укр. Преображенський собор) — соборный храм Успенской Почаевской лавры. История Необходимость строительства Преображенского собора настоятель Почаевской лавры митрополит Почаевский Владимир объяснил так: «Два больших собора Лавры, Троицкий и Успенский, требуют капитальной реставрации. Но если хотя бы один из них закрыть, то негде будет проводить воскресные и праздничные службы, чтобы поместить в храмах всех желающих. Поэтому усилиями прихожан за четыре года был построен новый храм». Идея назвать собор Преображенским, по словам митрополита Владимира, появилась «в знак благодарности Богу, что Он помог возродить и преобразить Почаевскую гору, а вместе с этим и духовную жизнь нашего народа». Проект храма был разработан по программе Всеукраинского открытого конкурса на лучшее архитектурно-пространственное решение строительства. Для возведения собора пришлось снести несколько помещений, которые были в аварийном состоянии. Освящение места под будущий собор совершил предстоятель Украинской православной церкви митрополит Владимир 10 сентября 2009 года, в день празднования 350-летия обретения мощей преподобного Иова Почаевского. В 2011 году были заложены капсулы со святыми мощами и святынями под строительство храма. 10 мая 2013 года состоялось открытие собора и отслужена первая торжественная служба, на которой был сонм архиереев во главе с предстоятелем Украинской православной церкви. Архитектура. Интерьер Храм построен в русско-византийском стиле(основной объём) с элементами украинского барроко(купола храма). Интерьеры выполнены в эклектичном стиле, сочетающем барокко(главный иконостас), и русские и украинские мотивы(в росписях стен). Собор стал самым большим на территории Лавры: высота храма 70 метров, а величина храма составляет 50х50 квадратных метров, его вместительность составляет 4,5 тысячи прихожан. Стены собора украшают мозаичные фрески.Кроме главного престола в честь Преображения Господня, в соборе есть приделы во имя святителя Марка Эфесского и преподобного Марка Афинского. Галерея Примечания Ссылки Сайт Почаевской лавры Архивная копия от 7 июля 2018 на Wayback Machine Архитектура Почаевской лавры Архивная копия от 1 июля 2016 на Wayback Machine Свято-Успенская Почаевская лавра. Архивная копия от 6 апреля 2017 на Wayback Machine Сайт Кременецко-Почаевского государственного историко-архитектурного заповедника Архивная копия от 6 апреля 2017 на Wayback Machine.
Преображенський собор Почаївської лаври

Спасо-Преображенський собо́р (Собо́р Преображення Господнього) — соборний храм Почаївської лаври, споруджений у 21 столітті. Доповнює та розвиває об'ємно-просторову композицію архітектурного комплекса Почаївського монастиря,що складається з різностильових споруд різних історичних епох. В рішенні собору використані традиційні типологічні та декоративні прийоми, що були притаманні храмовим спорудам на території України, починаючи з часів середньовіччя,а також у 17 -першій половині 18 століть. Історія Потребу будівництва Преображенського собору намісник Почаївської лаври митрополит Почаївський Володимир (Мороз) пояснив так: «Двоє великих соборів Лаври, Троїцький і Успенський, вимагають капітальної реставрації. Але якщо хоч би один з них закрити, то ніде буде проводити недільні і святкові служби, щоб помістити в храмах усіх бажаючих. Тому зусиллями прихожан за чотири роки був побудований новий храм». Ідея назвати собор Преображенським за словами владики Володимира з'явилася: «На знак вдячності Богові, що Він допоміг відродити і преобразити Почаївську гору, а разом з цим і духовне життя нашого народу» . Конкурсний проект храму був розроблений за програмою Всеукраїнського відкритого конкурсу на найкраще архітектурно-просторове рішення будівництва. Для зведення собору довелося знести декілька приміщень, які були в аварійному стані. Освячення місця під майбутній собор звершив Предстоятель Української православної церкви митрополит Володимир (Сабодан) 10 вересня 2009 року, у день святкування 350-річчя віднайдення мощей преподобного Іова Почаївського. 2011 року були закладені капсули зі святими мощами і святинями під будівництво храму. 10 травня 2013 року в п'ятницю відбулося відкриття собору і відслужена перша урочиста служба, на якій було багато архієреїв на чолі з предстоятелем Української Православної Церкви. Архітектура. Інтер'єр Собор вміщує 4,5 тисячі людей. Окрім головного приділу на честь Преображення Господнього у соборі також є приділи в ім’я святителя Марка Ефеського та преподобного Марка Афінського. Світлини Примітки Посилання Сайт Почаївської лаври Архітектура Почаївської лаври Свято-Успенська Почаївська лавра. Сайт Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника.
Троицкий собор Почаевской лавры

Свято-Троицкий собор (Собор Святой Троицы) — соборный храм Почаевской лавры. Построен в модернизированных формах новгородско-псковской архитектуры. История До постройки Троицкого собора в монастыре уже существовал Троицкий храм, построенный в XVII веке на средства Феодора и Евы Домашевских, однако его снесли во время строительства Успенского собора в XVIII веке. Долгое время после этого Троицкая церковь размещалась в пристройке к братскому корпусу, где находилась типография. В конце XIX века было предложено восстановить Троицкий храм в виде собора. Поэтому новый собор был заложен в 1899 году, но только в 1906 году по инициативе священноархимандрита лавры архиепископа Антония (Храповицкого) возобновились строительные работы. В результате собор был возведён в 1912 году по проекту архитектора Алексея Щусева по образцам новгородско-псковской архитектуры (также употребляют определения «в древнерусском стиле»). После постройки собор расписывал лаврский художник иеродиакон Дамаскин (Малюта). Но из-за Первой мировой войны был расписан только притвор, алтарь храма, частично южная и западная стены. В 1970-х годах местные иконописцы по эскизам художников Щербакова и Фролова завершили роспись храма. В 1990-е годы храм отреставрировали и позолотили купол. Архитектура. Интерьер Троицкий собор трёхапсидного крестово-купольного типа. Его венчает шлемовидный купол, установленный на цилиндрическом барабане. К притвору с севера примыкает цилиндрическая башня, имеющая лестницу, которая ведёт на хоры. Мозаики порталов (по эскизам Алексея Щусева и Николая Рериха) оживляют сдержанный декор собора на западном и южном фасадах. Также, на Святых воротах находится мозаичная икона Спаса Нерукотворного с князьями, склонившимися перед образом. Западный вход собора украшен мозаичным изображением Почаевской иконы Божией Матери, вокруг которой ангелы в славе парят, а внизу благоговейно предстоящими Волынские святые. С северной стороны храм украшается изображением Новозаветной Троицы с Голгофой в центре. Тяжёлые и монолитные стены здания украшены мало (только таинственный орнамент, выложенный кирпичом на высоте хоров). Примечания Источники Вортман Д., Мыцик Ю. Троицкий собор // Почаевская Свято-Успенская лавра / Енциклопедія історії України : у 10 т. / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ: Наукова думка, 2011. — Т. 8: Па — Прик. — С. 468—470. — ISBN 978-966-00-1142-7. (укр.)(укр.) Ссылки Сайт Почаевской лавры Архитектура Почаевской лавры Свято-Успенская Почаевская лавра. Сайт Кременецко-Почаевского государственного историко-архитектурного заповедника.
Троїцький собор Почаївської лаври

Свято-Троїцький собо́р (Собо́р Святої Троїці) — соборний храм Почаївської лаври. Збудований у модернізованих формах новгородсько-псковської архітектури. Дисонує з бароковим комплексом Почаївського монастиря. Перебуває пед контролем УПЦ московського патріархату. Історія До побудови Троїцького собору у монастирі вже існував Троїцький храм, побудований у XVII столітті на кошти Феодора та Єви Домашевських, але його знесли під час будівництва Успенського собору у XVIII столітті. Довгий час після цього Троїцька церква розміщалася в прибудові до братського корпусу, де знаходилася друкарня. Наприкінці ХІХ століття запропонували відновити Троїцький храм у вигляді собору. Тому новий собор був закладений у 1899 році, але тільки в 1906 році за ініціативою священноархімандрита лаври архієпископа Антонія (Храповицького) відновилися будівельні роботи. В результаті собор був зведений у 1912 році за проектом архітектора Олексія Щусєва за взірцями новгородсько-псковської архітектури (також вживають визначення «у давньоруському стилі»). Після побудови собор розписував лаврський художник ієродиакон Дамаскін (Малюта). Але через Першу світову війну розписав тільки притвор, вівтар храму, частково південну і західну стіни. У 1970-х роках місцеві іконописці за ескізами художників Щербакова і Фролова завершили розпис храму. У 1990-і роки храм відреставрували та позолотили купол. Архітектура. Інтер'єр Троїцький собор має триапсидний тип з хрєщатобаневим і тринавним видом. Перехрестя вінчає шоломоподібна баня, що встановлена на циліндричному підбаннику. До рівноширокого з навами притвору з півночі прилягає циліндрична вежа, що має сходи, які ведуть на хори. Мозаїки порталів (за ескізами Олексія Щусєва та Миколи Реріха) оживляють стриманий декор собору на західному і південному фасадах. Також, у Святих воротах знаходиться мозаїчна ікона Спаса Нерукотворного з князями, що схилилися перед образом. Західний вхід собору прикрашений мозаїчним зображенням Почаївської ікони Божої Матері, навколо якої ангели у славі парять, а внизу благоговійно предстоять Волинські святі. З північної сторони храм прикрашається зображенням Новозавітної Троїці з Голгофою в центрі. Важкі й монолітні стіни будівлі прикрашені мало (тільки таємничий орнамент, викладений цеглою на висоті хорів). Примітки Джерела Вортман Д., Мицик Ю. Троїцький собор // Почаївська Свято-Успенська лавра / Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2011. — Т. 8 : Па — Прик. — С. 468—470. — ISBN 978-966-00-1142-7. Посилання Сайт Почаївської лаври Архітектура Почаївської лаври Свято-Успенська Почаївська лавра. Сайт Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника.
Палац культури «Росава»

Палац культури «Росава» — одна з найбільших концертних зал Білої Церкви, основне місце проведення концертів та політичних заходів у місті. Історія Палац був споруджений на місці ротецького кладовища за типовим проєктом 2С-06-6 у 1965 —1970 роках на місці колишнього ринку на вул. Леваневського, 53. Основна концертна зала Зала для глядачів створена у вигляді амфітеатру з одним ярусом балкону. Розрахована на 991 місце. Використання палацу На сцені концертного комплексу палацу виступали такі всесвітньо відомі виконавці: Океан Ельзи, Ані Лорак, Тіна Кароль, Ірина Білик, Таїсія Повалій, Наталія Бучинська, Тамара Гвердцителі, Ніно Катамадзе та інші. Керівники палацу До 2006 р. — генеральний директор Світлана Анатоліївна Бондаровець. Розташування Палац культури «Росава» розташований на масиві Незалежності міста Білої Церкви на Просп. Незалежності, 53. Примітки Джерела «Росава», палац культури Мій дім Україна(укр.) Палац культури заводу "Росава" (Біла Церква) Сайт wikimapia(укр.)
Костел Різдва Пресвятої Діви Марії (Коростишів)

Косте́л Різдва́ Пресвято́ї Ді́ви Марі́ї у Коростишеві — пам'ятка архітектури місцевого значення XVIII століття у бароко-ренесансому стилі. Історія Початок історії відноситься до 1608 року, коли освячено перший дерев'яний костел. Це сталось завдяки Адаму (який прийняв католицизм замість православ'я) та Анни Олізарам. Перебудова з дерев'яного на кам'яний стиль бароко зі стилем Людовіка XVI відноситься до 1776—1779 років за кошти роду Олізарів. У 1802 році Пилип Олізар добудовує до костелу усипальницю роду Олізарів, яким належало право володіти Коростишівщиною. Відомо, що у 1855 році костелом консекрував єпископ Єровський. За часи радянської України костел функціював до 1936 року, у 1936—1938 роках використовувався як склад зерна. З 1938 по 1991 рік як кінотеатр. У часи незалежної України, з 1991 року костел був переданий римо-католицькій громаді. У 1997 році завершені ремонтні роботи. Реставровано частини внутрішнього та зовнішнього приміщення. 9 листопада 1997 року костелом консекрував єпископ Станіслав Широкорадюк. 27 вересня 2008 року у святкування 400-річчя парафії архієписком Іван Юркович освятив годинник і куранти на вежі костелу. Сучасну парафію обслуговує товариство святого Франциска Салезького. Архітектура Стиль пам'ятки характерний до бароко-ренесансового. Інтер'єр храму складають твори польського майстра Фурдини. Перед костелом розташований пам'ятник Густаву Олізару. Галерея Посилання Костел Різдва Пресвятої Діви Марії. IGotoWorld.com. Архів оригіналу за 9 лютого 2016. Процитовано 9 лютого 2016. Костел Різдва Пресвятої Діви. Korostyshev.net. 7 серпня 2010. Архів оригіналу за 9 лютого 2016. Процитовано 9 лютого 2016. Костел Різдва Пресвятої Діви Марії. Портал «Костели і каплиці» Римсько-Католицької Церкви в Україні. Архів оригіналу за 9 лютого 2016. Процитовано 9 лютого 2016. Костел Різдва Пресвятої Діви Марії - м. Коростишів. ukraine.ui.ua. Архів оригіналу за 9 лютого 2016. Процитовано 9 лютого 2016.
Подільська телевежа

Поді́льська телеве́жа — суцільнометалева просторова ґратована телевізійна вежа у селі Вестерничани Подільського району Одеської області. Спорудження телевежі було завершене в 1971 році. Висота вежі разом з антенами становить 196 метрів, висота верхнього майданчика — 180 метрів. Наразі з вежі є мовлення 4-х цифровових мультиплексів, та радіо FM. Телевежа обслуговує північно-західну частину Одеської області, зокрема Подільськ та Подільський район, Окни, Балту, частини Ананьївського, Балтського, Кодимського, Окнянського та Захарівського районів. Вежа побудована за типовим проектом 3803-КМ (34084-КМ). До висоти 155 метрів — піраміда з переломами поясів на 32 і 64 метрах. Далі призма базою 1,75×1,75 метра висотою 25 метрів. Верхній майданчик 2,5×2,5 метра на відмітці 180 метрів і труба для турнікетної антени. За цим проектом побудовані, і тому однакові, наступні вежі: Андріївська (Черняхівська), Білопільська, Донецька, Івано-Франківська, Кам'янська, Кропивницька, Луганська, Львівська, Одеська, Подільська, Черкаська, Чернівецька і ряд інших. Див. також Список найвищих теле- та радіовеж України Примітки
Vilchivci

Vilchivci (ukrajinsky Вільхівці, rusínsky Вульховцѣ, maďarsky Irhóc, česky Vulchovce nebo Oľchovec) jsou obec v okrese Ťačiv v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Leží u řeky Teresva. V roce 2025 žilo ve Vilchivcích 3374 obyvatel. V celé obci žilo 5241 obyvatel. Ve Vilchivcích je sídlo Vilchivecké vesnické územní hromady. Části obce Vilchivci Sasovo Vilchivčyk Historie První písemná zmínka pochází z roku 1389, kdy byla obec uvedena pod názvem Ilhoba. Další názvy byly: 1404: Ilhoch; 1406: Ilholcz; 1448: Ilholtz; 1725: Irholcz; 1808: Irholcz, Irhowec, Walchowec, Jalková; 1828: Irholcz, Wulychuwci, Jalowa. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté po názvem Vulchovce součástí Československa. Ve Vulchovcích byl obecní notariát, četnická stanice a poštovní úřad, který v letech 1921 až 1931 nesl název Oľchovec. V roce 1930 zde žilo 4085 obyvatel, z toho 3269 Rusínů, 774 Židů, 20 Čechů a Slováků, 8 Maďarů a jeden cizozemec. Od 15. dubna 1939 byla obec součástí samostatného státu Karpatská Ukrajina; o několik dní později bylo Zakarpatí obsazeno maďarskými vojsky. Od roku 1945 obec patřila k Ukrajinské sovětské socialistické republice, která byla součástí SSSR, a nakonec od roku 1991 patří samostatné Ukrajině. Osobnosti Alexander Chira (1897-1983), řeckokatolický biskup Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Вільхівці (Тячівський район) na ukrajinské Wikipedii a Вульховцѣ na rusínské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vilchivci na Wikimedia Commons