NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Одеський національний економічний університет

Одеський національний економічний університет (ОНЕУ) — один із найстаріших економічних вишів України. Заснований 1921 року. 1931 року в країні здійснювалася кредитна реформа. Завдяки цьому Одеський інститут народного господарства був реорганізований у кредитно-економічний інститут (ОКЕІ) 1966 року ОКЕІ був реорганізований в інститут народного господарства, який стає багатопрофільним центром підготовки та перепідготовки економістів для промисловості, будівництва та сільського господарства. За результатами перевірки 1993 року інститут віднесли до найвищого, IV ступеня акредитації. 11 листопада 2011 року Указом Президента України Одеському державному економічному університету було надано статус національного. Структура При університеті діють: Приймальна комісія Центр бізнес-освіти (MBA) Відділ міжнародних зв'язків Ресурсний центр Бібліотека Бухгалтерія Канцелярія Рада молодих вчених Профком студентів Internet club ТВ центр Центр підтримки молодіжного підприємництва Обчислювальний центр Спортивно-оздоровчий комплекс «Економіст», с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район Одеської області З 2000 р. ректором ОНЕУ є академік М. І. Звєряков. Факультети Кредитно-економічний факультет Обліково-економічний факультет Факультет міжнародної економіки Факультет економіки і управління виробництвом Фінансово-економічний факультет Комерційний факультет Заочний факультет Факультет довишівської підготовки Факультет підвищення кваліфікації Спеціальний факультет перепідготовки кадрів Гуртожитки Гуртожиток № 1 Гуртожиток № 2 Гуртожиток № 3 Вшанування На державному рівні 16 грудня 2020 року Верховна Рада України ухвалила Постанову «Про відзначення пам’ятних дат і ювілеїв у 2021 році», в якій зазначається про урочисте відзначення на державному рівні у 2021 році «100 років із дня заснування Одеського національного економічного університету (16.05.1921)» Відомі випускники Багрій Петро Іларіонович Бажал Юрій Миколайович Бокша Іван Іванович Костусєв Олексій Олексійович Кравець Віктор Михайлович Маслов Юрій Костянтинович Мороховський Вадим Вікторович Орищенко Володимир Григорович Савельєв Євген Васильович Сіленков Борис Віталійович Філіпов Олексій Михайлович Науковці Богачевський Михайло Борисович Болдирєв Ігор Андрійович Мельник Степан Кирилович Пахомов Іван Микитович Петрович Віктор Бранкович Покритан Анатолій Карпович Покровський Олександр Іванович Приблуда Зіновій Ісакович Сухов Олександр Опанасович Тіктін Георгій Ісаакович Ректори Шпаков Олексій Якович Бородатий Василь Порфирійович Звєряков Михайло Іванович Ковальов Анатолій Іванович Нагороди У 1971 році, в зв'язку з 50-річчям з дня заснування, Одеський інститут народного господарства нагороджено Почесною грамотою Президії Верховної Ради УРСР. Література Одеський державний економічний університет. Нариси історії / В. П. Бородатий, М. О. Скрипник, В. Д. Граждан, О. С. Редькін. — О., 2000. — 268 с.: іл. — Бібліогр.: с. 256–264 (275 назв). Примітки Посилання Сайт ОНЕУ Галерея ОНЕУ Бібліотека ОНЕУ Центр бізнес-освіти (програми МВА) Факультет підвищення кваліфікації Інституційний репозитарій Одеського національного економічного університету eONEUIR
Comuna Haișîn, Pereiaslav-Hmelnițki

Haișîn (în ucraineană Гайшин) este o comună în raionul Pereiaslav-Hmelnițki, regiunea Kiev, Ucraina, formată din satele Ciîrske, Haișîn (reședința) și Hreblea. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Haișîn era vorbitoare de ucraineană (97,79%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (2,08%). Note
Comuna Nastașka, Rokîtne

Nastașka (în ucraineană Насташка) este o comună în raionul Rokîtne, regiunea Kiev, Ucraina, formată din satele Kolesnîkove și Nastașka (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Nastașka era vorbitoare de ucraineană (99,01%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Kharkiv National University of Economics

The Simon Kuznets Kharkiv National University of Economics (Ukrainian: Харківський національний економічний університет імені Семена Кузнеця, romanized: Kharkivskyi natsionalnyi ekonomichnyi universytet imeni Semena Kuznetsia) is the largest state-sponsored economic higher educational and research university in Eastern Ukraine. The university was established in 1912 and was named after American economist Simon Kuznets, a noted alumnus, in 2013. Notable alumni Mykhailo Chechetov, Ukrainian politician Simon Smith Kuznets, American economist, Nobel prize winner (1971) Evsei Liberman, Soviet economist, architect of the economic reforms of 1965 Maria Quisling, wife of Nazi collaborator Vidkun Quisling Oleh Shyriaiev, Ukrainian military commander Victoria Spartz, member of the Indiana Senate, 2020 Republican candidate for Indiana's 5th congressional district Ratings See also List of universities in Ukraine References External links Simon Kuznets Kharkiv National University of Economics - Official site «Economics of Development» - International economic peer-reviewed open access scientific journal Archived 2011-12-20 at the Wayback Machine «Business Inform» - International economic peer-reviewed open access scientific journal KhNUE Open Access Scientific Repository University's Library KhNUE Portal of electronic distance learning Archived 2014-11-03 at the Wayback Machine Publishing House "INZHEK" Research and Development Centre for Industrial Problems of Development of NAS of Ukraine (RDC IPD NASU)
Дом Лучицких

Дом Лучицких (укр. Будинок Лучицьких) — памятник архитектуры и истории местного значения в Печерском районе Киева. Охранный номер 409. Дом расположен на углу улицы Институтская, 27/6 и Крепостного переулка. Здание было построено в стиле модерн в 1912—1913 годах как доходный дом для Марии Лучицкой по проекту архитектора Валериана Рыкова. Дом кирпичный, пятиэтажный, с подвалом. Первый этаж декорирован, тогда как верхние этажи почти не украшены. Входные двери на улицу Институтскую украшены монограммами владелицы «М. Л.». В доме жила семья Лучицких: Мария и её муж Иван жили в квартире № 6 на третьем этаже. Их сын Владимир жил в квартире № 22 на четвёртом этаже (с 1913 по 1923). С 1912 по 1920-е годы здесь также проживал Леонид Личков, статистик, литератор, сотрудник «Киевской старины». Примечания Литература Звід пам’яток історії та культури України. Енциклопедичне видання. У 28 томах. Київ: Кн. 1, ч. 1: А-Л / Редкол. тому: Відп. ред. П. Тронько та ін.; Упоряд.: В. Горбик, М. Кіпоренко, Л. Федорова. — Киев: Голов. ред. Зводу пам’яток історії та культури при вид-ві «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1999. — 608 с: іл. — ISBN 966-95478-1-4. Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Дом Лучицких
Будинок Лучицьких

Будинок Лучицьких — пам'ятка історії місцевого значення у Печерському районі міста Києва. Охоронний номер 409. Будинок розташовано на розі вулиці Інститутська та Кріпосного провулка. Загальний опис пам'ятки Будинок було споруджено як прибутковий будинок для Марії Лучицької за проектом архітектора Валеріяна Рикова. Будинок цегляний, з підвалом. П'ятиповерховий. Перший поверх оздоблений, тоді як верхні поверхи майже неприкрашені. Вхідні двері на вулицю Інститутську прикрашені монограмами власниці «М. Л.». Будинок у стилі модерн. Історія У будинку жила родина Лучицьких. Марія та її чоловік, Іван, мешкали у квартирі № 6 на третьому поверсі. Їхній син, Володимир, мешкав у квартирі № 22 на четвертому поверсі (із 1913 по 1923 рр.). З 1912 по 1920-ті роки тут також проживав Л. С. Лічков, статистик, літератор, співробітник «Киевской старины». Галерея Примітки Джерела Звід пам'яток історії та культури України. Енциклопедичне видання. У 28 томах. http://history.org.ua/LiberUA/966-95478-1-4/966-95478-1-4.pdf [Архівовано 5 грудня 2020 у Wayback Machine.] / Редкол. тому: Відп. ред. П. Тронько та ін.; Упоряд.: В. Горбик, М. Кіпоренко, Л. Федорова. — К.: Голов. ред. Зводу пам'яток історії та культури при вид-ві «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1999. — 608 с: іл. — ISBN 966-95478-1-4.
Vorontsov Palace (Odesa)

The Vorontsov Palace (Ukrainian: Воронцовський палац; Russian: Воронцовский дворец) is a 19th-century palace and colonnade in Odesa, Ukraine, at the end of the Prymorskyi Boulevard pedestrian walkway. History The buildings were built between 1827 and 1830 by the Sardinian-born architect Francesco Boffo for Russian Prince Mikhail Semyonovich Vorontsov, one of the governor-generals of Novorossiya. The palace was built on the site where the Turkish fortress of Khadjibey used to be. Palace complex includes main building, stables, colonnade and two lions, which used to stay near the gate of a main entrance. Vorontsov was so impressed with Boffo's work, that he contracted Boffo to design the Potemkin Stairs. In 1906 it became an engineering school. During this time, next to the former palace was Lloyd's Travel Agency where the city's elite could purchase tickets for their trips abroad. In 1917 it was the headquarters of the Soviet Red Guards, and in March 1917 the first Soviet of Workers' and Sailors' Deputies met in the building. In 1936 the Vorontsov Palace was acquired by the Young Pioneers, and renamed the Children's Palace. The present day palace is only the front part of the original structure, the less valuable part of the complex, the Orlov wing was torn down. The Orlov wing was mainly apartments and outbuildings—nicknamed the "Orlovsky outhouse", it stretched from today's Mother-in-Law's Bridge. In the second half of the 20th century, the palace had two fires. In 1994 sculptor Mikhail Reva built a fountain called "Day and Night" in the courtyard. The fountain has not had any water since 1999. Notes
Palais Vorontsov (Odessa)

Le palais Vorontsov est un bâtiment situé boulevard Primorsky à Odessa, en Ukraine. Il est l'oeuvre de l'architecte italien Francesco Boffo. Il porte le nom de Mikhaïl Semionovitch Vorontsov, gouverneur de la Nouvelle Russie. Ayant brûlé plusieurs fois, des parties du bâtiment d'origine ont disparu. Voir aussi Notes et références Liens externes Portail de l’Ukraine Portail du monde maritime Portail des phares
Pałac Woroncowa w Odessie

Pałac Woroncowa (ukr. Воронцовський палац) – pałac w Odessie, zabytek XIX-wiecznej architektury należący przed 1914 rokiem do rodziny Woroncowów, znajduje się na końcu Bulwaru Nadmorskiego. Został zbudowany w latach 1827–1930 przez sardyńskiego architekta Franciszka Boffo dla generał-gubernatora odeskiego Michaiła Woroncowa na miejscu dawnej drewnianej siedziby poprzedniego zarządcy Odessy Armanda-Emmanuela du Plessis, ks. Richelieu. Obiekt do tego stopnia spodobał się gubernatorowi, że Boffo otrzymał zlecenie na projekt schodów prowadzących z miasta do portu. W 1906 roku w budynku zakwaterowano szkołę inżynieryjną, w czasie rewolucji bolszewickiej w 1917 roku miała tu swoją siedzibą miejscowa rada delegatów robotniczych i marynarskich. Od 1936 roku pałac mieścił dom pionierów. W czasach ZSRR dokonano wyburzenia części kompleksu pałacowego, m.in. tzw. skrzydła Orłowa, obiekt ucierpiał także na skutek dwóch pożarów. W 1994 roku kompleks wzbogacił się o fontannę „Dzień i noc” autorstwa Michaiła Rewy. Przypisy Bibliografia Wioletta Brzezińska-Marjanowska: Klasycystyczna architektura pałacowa na Wołyniu ok. 1780-1831 r.
Palácio Vorontsov (Odessa)

O Palácio Vorontsov (em ucraniano: Воронцовський палац, em russo: Воронцовский дворец) é um palácio e uma colunata do século XIX em Odessa, na Ucrânia, no final da passagem de pedestres do Boulevard Primorsky. História As estruturas (o palácio e a colunata) foram construídos entre 1827 e 1830 pelo arquiteto sardo Francesco Boffo para o príncipe Mikhail Semyonovich Vorontsov, um dos governadores-generais da região de Odessa. Vorontsov optou por construir seu palácio na mesma cidade que o ex-governador geral Armand Emmanuel du Plessis, Duque de Richelieu tinha uma residência. Vorontsov ficou tão impressionado com o trabalho de Boffo, que contratou Boffo para desenhar a Escadaria de Potemkin. Em 1906 o Palácio se tornou uma escola de engenharia. Durante este tempo, ao lado do antigo palácio foi estava a Agencia de Viagens Lloyd, onde a elite da cidade podia comprar bilhetes para as suas viagens no estrangeiro. Em 1917 o Palácio era a sede da Guarda Vermelha Soviética e, em março de 1917, o primeiro Soviete dos Operários e de deputados marinheiros se reuniram no edifício. Em 1936 o Palácio Vorontsov foi entregue aos Jovens Pioneiros Soviéticos, e renomeado o Palácio das Crianças. O palácio atual é apenas a parte da frente da estrutura original, a parte menos valiosa do complexo, a asa de Orlov foi derrubada. A ala de Orlov era principalmente apartamentos e dependências, apelidado de "Dependência Orlovsky", que hoje se estende até a "Ponte da Madrasta". Na segunda metade do século XX, aconteceram dois incêndios no palácio. Em 1994 o escultor Mikhail Reva construiu uma fonte chamada "Dia e Noite" no pátio. Infelizmente, a fonte não é usada desde 1999. Referências
Donbass Palace

Donbass Palace (Russian: Донбасс Палас) or Donbas Palace (Ukrainian: Донбас Палас) is the first 5-star hotel in Donetsk, Ukraine. It is located along Artema St, 80, Donetsk in Donetsk Oblast. History Hotel "Donbass" was built in 1938 upon the plans of N. Rechanikov and A. Shuvalova. During the construction, the project was redesigned by N. Porkhunov. Panteley Tamurov supervised construction. During the Nazi occupation of Donetsk, the Gestapo was headquartered in the hotel; the building was partially destroyed during the war. From 1947 to 1949, the building was renovated, but the dome was not restored due to a lack of funds. In 1971, the Donbas National Academy of Civil Engineering and Architecture conducted restoration works. The hotel was considered an architectural monument of the Donetsk region. On 26 February 2001, the old building was blown up. On 15 May 2004, the five star hotel "Donbas Palace" was opened. The new building differs slightly from the original. Currently, Donbas Palace is owned by ESTA Group, which operates the real estate business of System Capital Management group. During the cornerstone laying in October 2001, Rinat Akhmetov buried a time capsule. In 2008, Donbass Palace served as the backdrop for the screen adaptation of Dmitry Gerasimov's novel "Cross in the Circle" In 2009, Donetsk journalist Yevgeniy Yasenov published a book named Donbass Palace dedicated to the 5-year anniversary of the hotel. Facilities Donbas Palace is located in the centre of Donetsk near the Drama Theatre, the Opera House and commercial areas. The hotel offers 129 rooms, an indoor pool, spa-center, and fitness club. Donbas Palace Hotel has two a la carte restaurants, a lobby lounge and L'Opera Hall which serves as a concert hall or a ball room. For business meetings, the hotel provides a business centre and two conference halls. Awards and recognition Donbas Palace is the first Ukrainian hotel to become a member of the LHW 13 November 2005 - “Ukraine’s Leading Hotel 2005” 20 September 2006 - “Ukraine’s Leading Hotel 2006” and “Ukraine’s Leading Business Hotel 2006” References External links Donbass Palace official web page Donbass Palace on Wikicommons
Donbass Palace

Le Donbass Palace est un hôtel cinq étoiles situé au cœur de la ville de Donetsk, au numéro 80 de la rue Artiom qui donne place Lénine. Historique Le bâtiment original est construit en 1938. Lors de l'occupation de Donetsk par l'Allemagne nazie pendant la Seconde Guerre mondiale, le Donbass Palace était le siège de la Gestapo. Il est partiellement détruit pendant la guerre, puis reconstruit entre 1947 et 1949. En 2001, l'ancien hôtel est entièrement détruit pour construire l'édifice actuel, qui s'inspire en grande partie de l'architecture de l'ancien édifice et est inscrit sur le Registre national des monuments d'Ukraine sous le numéro : 14-101-0264. Liens externes Site officiel Portail du tourisme Portail de l’Ukraine
Машиностроитель (стадион, Карловка)

Стадион «Машиностроитель» — стадион в Карловке. Домашняя арена футбольной команды «Карловка». Из-за вооружённого конфликта на востоке Украины, стадион временно стал домашней ареной для алчевской «Стали». Примечания
Машинобудівник (стадіон, Карлівка)

Стадіон «Машинобудівник» — футбольний стадіон у місті Карлівка Полтавської області. Домашня арена футбольного клубу «Карлівка». Історія У 2012 році проведено повну реконструкцію стадіону: він отримав нове ігрове поле з натуральним покриттям, було встановлено 1300 пластикових сидінь для глядачів і відремонтовано підтрибунні приміщення. На стадіоні проходили матчі футбольного клубу «Карлівка» у чемпіонаті Полтавської області, а в сезонах 2012/13 і 2013/14 — у другій лізі чемпіонату України. Через збройну агресію Росії на сході України стадіон тимчасово став домашньою ареною для алчевської «Сталі» та донецького «Шахтаря-3» у сезоні 2014/15 та приймав матчі цих клубів у першій і другій лігах чемпіонату України відповідно. Примітки Посилання Профіль стадіону на офіційному сайті ПФЛ Сторінка стадіону на сайті ФК «Карлівка»
Pryluky Air Base

Pryluky (Ukrainian: Прилуки) is an air base in Chernihiv Oblast, Ukraine located 6 km west of Pryluky. This airfield was primary Tupolev Tu-160 bomber base (with Uzyn hosting the Tupolev Tu-95 fleet). There are revetments for 20 large aircraft. History In April 1946, the 184th Guards Heavy Bomber Aviation Regiment (184 GvTBAP) arrived at Priluky, after being renamed from 9th Guards Long-Range Regiment. It flew Tu-4s from 1950, Tu-16 aircraft beginning in 1955, then acquired the Tupolev Tu-22M4 in 1984 and the Tu-160 from 1987 until 2000. It also flew the Tu-134UBL trainer. Pryluky accepted the USSR's first Tu-160 (Blackjack) in April 1987, building its fleet up to 19 by 1994. By the mid 1990s, the Pryluky Regiment had lost its value as a combat unit. The 184th GvTBAP's 19 "Blackjacks" were effectively grounded because of a lack of technical support, spare parts and fuel. At this point in time, Ukraine considered the Tu-160s more of a bargaining chip in their economic negotiations with Russia. Certainly, they were of very limited value to Ukraine from a military standpoint, but discussions with Russia concerning their return bogged down. Between October 1999 and February 2000 Ukraine turned over 8 Tu-160 bombers to Russia to pay off energy debts; these are now at Russia's Engels-2 air base. The last of Ukraine's strategic bombers, a Tu-160, was destroyed by agreement with the United States in February 2001. As of 2012, the Pryluky airbase is abandoned. Almost all equipment has been dismantled, including radar and lighting equipment. At the request of the United States, earthen revetments, bomb shelters, two fuel and lubricant depots, and other facilities at the air base were also destroyed. A Tupolev Tu-16 monument still remains. References
Base aérienne de Prylouky

La base aérienne de Prylouky (ukrainien : Авіабаза Прилуки) est une base située près de la ville de Prylouky, dans l'oblast de Tchernihiv, en Ukraine. Histoire En 1946 le 184e régiment d'aviation de la garde (184 GvTBAP) arrive à Prylouky. En avril 1987 des Tu-160 sont stationnées sur la base ; les derniers retournerons en Russie en février 2000. En 2012 la base est démantelée mais un monument au Tu-16 est gardé. Voir aussi Articles connexes Liens externes Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Pryluky Air Base » (voir la liste des auteurs). Portail de l’aéronautique Portail de l’Ukraine
Casa Nera

La Casa Nera (in ucraino Чорна кам'яниця?, Čorna kam"janycja; in russo Чёрный дом?, Čërnyj dom) è un edificio monumentale in piazza del Mercato a Leopoli in Ucraina che risale al XVI secolo. Storia L'edificio sembra essere stato costruito per l'esattore delle tasse italiano Tomaso Alberti nel 1577 su progetto di Piotr Krasowski. La casa passò di proprietà nel 1596 e al piano terra venne aperta una delle prime farmacie della città. Nel 1884 il palazzo venne elevato di un piano e dal 1926 vi sono ospitate esposizioni del Museo storico di Leopoli. Descrizione La caratteristica principale del palazzo è la sua facciata è rivestita di arenaria che negli anni è diventata bruno nerastra e che per il suo bugnato potrebbe ricordare il Palazzo dei Diamanti di Ferrara. Note Voci correlate Museo storico di Leopoli Palazzo Kornjakt Palazzo Bandinelli Arsenale di Leopoli Piazza del Mercato (Leopoli) Centro storico di Leopoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Casa Nera Collegamenti esterni Casa nera sulla piazza di mercato di Leopoli ucraina, su dreamstime.com. URL consultato il 3 maggio 2022.
Czarna Kamienica we Lwowie

Czarna Kamienica (także: Kamienica Lorencowiczowska lub Kamienica Anczowska od nazwisk pierwszych właścicieli; ukr. Чорна кам'яниця) – kamienica we Lwowie, w Rynku pod nr. 4, renesansowa, wzniesiona w latach 1588–1589 według projektu Piotra Barbona. Twórcą charakterystycznej elewacji był prawdopodobnie Andrzej Podleśny. Przebudowana w 1596 (podwyższona o dwie kondygnacje) i 1884, jeden z najcenniejszych zabytków polskiej architektury XVI w.; w latach 1926–1940 mieściła Muzeum Historyczne Miasta Lwowa, w tym od 20 listopada 1938 Muzeum Historyczne Obrony Lwowa. Od 1940 mieści ukraińskie Muzeum Historyczne we Lwowie. Kamienica została zbudowana dla poborcy ceł, Włocha Tomasza Albertiego. Wkrótce przeszła ona w ręce aptekarskiej rodziny Lorencowiczów, następnie – bogatego patrycjusza Marcina Nikanora Anczewskiego (Anczowskiego). Od 1926 stanowi własność miasta, które umieściło w niej muzeum historyczne miasta Lwowa. Fasada kamienicy pokryta jest diamentową rustyką z piaskowca, który poczerniał ze starości lub – według innych źródeł – został pomalowany na czarno; stąd pochodzi nazwa kamienicy. Zobacz też architektura renesansu w Polsce kamienica Bandinellich we Lwowie kamienica Królewska we Lwowie Przypisy Bibliografia GrzegorzG. Rąkowski GrzegorzG., Lwów. Przewodnik krajoznawczo-historyczny po Ukrainie Zachodniej. Część IV, Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 2008, ISBN 978-83-89188-70-0, OCLC 297704281 . Linki zewnętrzne Archiwalne widoki i publikacje o kamienicy w bibliotece Polona
Чёрный дом (Львов)

Чёрный дом (укр. Чорна кам’яниця, пол. Czarna Kamienica) — здание во Львове (Украина) на площади Рынок, 4. Здание построено в 1577 году архитектором П. Красовским и представляет собой образец жилой ренессансной архитектуры. С 1596 года дом стал собственностью Я. Лоренцовича, который открыл здесь одну из первых аптек во Львове, он же достроил третий этаж, а четвёртый надстроен уже в 1884 году. В 1760 году дом приобрел Доминик Никорович, который получил дворянство от австрийского императора в 1782 году. До 1911 года дом принадлежал представителям этой армянской династии. Фасад и угловые пилястры покрыты тёсаным камнем, который почернел от времени, благодаря чему здание получило своё нынешнее название. Фасад украшен орнаментом и сюжетной резьбой. Ныне здание принадлежит Львовскому историческому музею. Фрагменты фасада Литература Grzegorz Rąkowski, Lwów. Przewodnik krajoznawczo-historyczny po Ukrainie Zachodniej. Część IV, wyd. Oficyna Wydawnicza «Rewasz» 2008, Pruszków, ISBN 978-83-89188-70-0 (пол.) Лемко І. Чорна кам’яниця. (укр.) Orłowicz M. Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta. — Lwów—Warszawa, 1925. — 276 s. — S. 71. (пол.) Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 42.
Муравльовка (Одеска област)

Муравльовка (на украински: Муравлівка) е село в южна Украйна, административен център на селски съвет Муравльовка в Измаилски район на Одеска област. Населението му според преброяването през 2001 г. е 1213 души. Население Езици Численост и дял на населението по роден език, според преброяването на населението през 2001 г.: Личности Родени в Муравльовка са Ф.П. Говоров (р. 1948)- преподавател и организатор в областта на висшето образование, професор, академик. Източници
Muravlivka

Muravlivka (ucraniano: Муравлівка) es una localidad del Raión de Izmail en el Óblast de Odesa de Ucrania. Según el censo de 2001, tiene una población de 1213 habitantes. Nombre Este pueblo surgió gracias a los esfuerzos de los Cosacos-Viejos Creyentes. En 1742 se establecieron en el Danubio. Muravlevka debe su nombre a uno de los valientes cosacos, Kondrat Muravlev.​ Referencias Enlaces externos