NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Artsyz

Artsyz (ukrainsk: Арци́з, ukrainsk udtale: [ɐrˈt͡sɪz]; bulgarsk: Арциз Artsiz; rumænsk: Arciz; tyrkisk: Artsız eller Arsız; tysk: Artzis eller Arzis) er en by og det administrative centrum i Artsyz kommune, Bolhrad rajon i Odessa oblast, Ukraine. Byen har 14.355 (2022) indbyggere. I 2001 var indbyggertallet 16.370. Historie Byen blev grundlagt i 1816 af tyske kolonister fra Schwaben og det netop opløste Hertugdømmet Warszawa og blev opkaldt efter Slaget ved Arcis-sur-Aube. Artsyz blev bombet den 3. maj 2022 af russiske styrker under den russiske invasion af Ukraine. Kilder Eksterne henvisninger
Artsyz

Artsyz (en ukrainien : Арциз) ou Artsiz (en russe : Арциз ; en allemand : Arcis ; en roumain : Arciz ou Arşiţa) est une ville de l'oblast d'Odessa, en Ukraine. Sa population s'élevait à 14 355 habitants en 2022. Géographie Artsyz se trouve dans la région historique du Boudjak, à 115 km au sud-ouest d'Odessa et à 505 km au sud-sud-ouest de Kiev. Histoire Artsyz a été fondée en 1816 et peuplée par des familles de luthériens allemands, invitées par le gouvernement russe à s'installer dans le sud de la Bessarabie, annexée à l'Empire russe en 1812. Ces migrants étaient pour la plupart originaires de Pologne prussienne (Posnanie) et ils fondèrent douze villages, dont plusieurs portaient des noms français, rappelant des batailles où Allemands et Russes avaient combattu côte à côte contre les armées napoléoniennes : Brienne, Fère-Champenoise et Arcis-sur-Aube, etc.. Artsyz a ainsi été nommé en souvenir de la bataille d'Arcis-sur-Aube des 20 et 21 mars 1814. Cette communauté prospéra sous l'autorité de l'Empire russe puis du royaume de Roumanie. Mais lorsque la France, qui avait garanti les frontières roumaines, capitula en juin 1940, l'Union soviétique adressa un ultimatum à la Roumanie qui céda. Quarante-huit heures plus tard, la Bessarabie devenait soviétique : le Boudjak fut alors rattaché à la république socialiste soviétique d'Ukraine. Ces changements faisaient suite au Pacte Molotov-Ribbentrop dont le protocole secret prévoyait le rapatriement en Allemagne des minorités allemandes de Bucovine et de Bessarabie. Les habitants d'Artsyz furent embarqués sur des camions soviétiques, accompagnés d'officiers allemands pour les rassurer, puis sur des bateaux roumains et hongrois réquisitionnés, et par le Danube, emmenés à Vienne, puis par train en Pologne occupée (Wartheland), où ils reçurent des terres prises à des paysans polonais. Ils y furent rattrapés par l'Armée rouge à la fin de 1944 et une partie d'entre eux périt durant l'exode vers l'ouest qui s'ensuivit. Les survivants s'installèrent en RFA. Durant la Seconde Guerre mondiale, la Roumanie du régime Antonescu, le « Pétain roumain », occupa le Boudjak et utilisa Artsyz, inhabitée et en partie ruinée, pour y parquer des Juifs, des Roms et des antifascistes, dont beaucoup moururent de froid et de dysenterie. En août 1944, lorsque la Roumanie rejoignit les Alliés in extremis, l'Armée rouge revint et Artsyz, à nouveau désertée, fut progressivement repeuplée de Russes et d'Ukrainiens dans le courant des années 1945-1960. Artsyz est devenue un chef-lieu de raïon et un gros bourg agricole, où les productions du Boudjak sont conditionnées et expédiées par chemin de fer vers Reni, Izmaïl ou Odessa. Depuis l'indépendance de l'Ukraine, la ville connaît en outre un certain renouveau culturel. En 2017 Stepan Poltorak a décidé de réactiver l'aérodrome qui se situe à cinq kilomètres au sud/ouest de la ville pour y installer la 45e brigade d'assaut aéroporté . Population Recensements (*) ou estimations de la population : Notes et références Pour approfondir Articles connexes Allemands de Bessarabie Liens externes (uk + en) Héraldique ukrainienne Portail de l’Ukraine
Artsyz

Artsyz (Oekraïens: Арциз, Roemeens: Arciz, Duits: Artzis) is een Oekraïense stad in de oblast Odessa. De stad ligt aan het zuiden van het land en had op 1 januari 2021 een populatie van 14.486. Geschiedenis De stad werd gesticht door Duitse kolonisten uit Zwaben en uit het toen net opgeheven hertogdom Warschau. De stad is vernoemd naar de Slag bij Arcis-sur-Aube. Bronnen
Arcyz

Arcyz (ukr. Арциз) – miasto na Ukrainie, w obwodzie odeskim, w rejonie bołgradzkim, siedziba hromady. W 2022 roku liczyło ok. 14,3 tys. mieszkańców. Ośrodek przemysłu spożywczego. Znajduje tu się stacja kolejowa Arcyz, węzeł linii z Odessy do Basarabeaski i Izmaiłu. Przypisy
Artsyz

Artsyz (em ucraniano: Арциз; em búlgaro: Арциз Artsiz; em romeno: Arciz, em turco: Artsız ou Arsız, em alemão: Artzis ou Arzis) é uma cidade da Ucrânia, situada no Oblast de Odessa. Tem 17,73 km² de área e sua população em 2020 foi estimada em 14.666 habitantes. Referências
Arciz

Arciz (în ucraineană Арциз, Arțîz, în germană Arzis) este localitatea de reședință a comuna Arciz din raionul Bograd, regiunea Odesa, Ucraina. La origine este o colonie fondată de autoritățile țariste în 1816, la 4 ani după ocuparea Basarabiei. A fost numită "Arciz" în memoria unei bătălii din războaiele napoleoniene: Bătălia de la Arcis-sur-Aube (1814). Noua colonie a fost populată cu etnici germani, ulterior stabilindu-se aici și comercianți evrei. Azi orașul e locuit de ucraineni, veniți aici după al doilea război mondial. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Arciz era vorbitoare de rusă (66,51%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (22,57%), bulgară (7,9%) și română (1,49%). Istorie Vezi și Lista orașelor din Ucraina Note
Sobór Narodzenia Bogurodzicy w Kozielcu

Sobór Narodzenia Bogurodzicy (ukr. Собор Різдва Богородиці) – prawosławny sobór w Kozielcu, w jurysdykcji eparchii czernihowskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Świątynia została wzniesiona w latach 1752–1763 z fundacji Aleksego i Cyryla Razumowskich w stylu barokowym. Autorem projektu cerkwi był Bartolomeo Rastrelli, pracami budowlanymi kierował Iwan Hryhorowicz-Barski i Andrij Kwasow. Historycy sztuki spierają się o to, kto miał największy wpływ na ostateczny wygląd świątyni. Freski we wnętrzu świątyni wykonał Hryhoryj Stecenko. Cerkiew była czynna do 1934, gdy została zamknięta. W czasie II wojny światowej Niemcy urządzili w soborze stajnię, a następnie obóz jeniecki. Uszkodzone zostały kopuły cerkiewne i dzwonnica soboru. Po zakończeniu działań wojennych, w ZSRR, sobór nie został przywrócony do użytku liturgicznego, lecz zaadaptowany na magazyn żywności. Architektura Jest to budowla pięciokopułowa, z trzema wejściowymi gankami krytymi dachami namiotowymi, wzniesiona na planie krzyża greckiego, naśladująca w rozplanowaniu drewniane cerkwie zrębowe. W cerkwi znajdują się cztery ołtarze: główny Narodzenia Matki Bożej, boczne Świętych Piotra i Pawła, Świętych Zachariasza i Elżbiety oraz Świętych Adriana i Natalii. Razumowscy zamierzali uczynić z cerkwi świątynię rodzinną. Wyposażenie cerkwi wykonane zostało w stylu późnego europejskiego baroku. W 1753 powstał 27-metrowy ikonostas świątyni, pierwotnie złożony z 80 ikon (zachowało się 50) wykonanych przez Hryhorija Stecenkę. Konstrukcję ikonostasu wykonano we Włoszech, a jego wykonanie opłaciła caryca Elżbieta Romanowa. Ikonostas wykonany jest z drewna, jedynie carskie wrota wykute zostały w brązie. Przestrzenie między wizerunkami świętych i kolumny konstrukcji zdobione są motywami winogronowych liści i gron, całość była złocona, widoczne są także ozdobne główki aniołów. W dolnej cerkwi przechowywana jest pochodzący z góry Athos kopia Iwerskiej Ikony Matki Bożej. W sąsiedztwie soboru znajduje się wolno stojąca dzwonnica. Jest to prawdopodobnie dzieło Hryhorowicza-Barskiego i Kwasowa powstałe w latach 1766–1770. Dzwonnica została zbudowana na planie kwadratu o boku 10 m, jest czwórkondygnacyjna, łącznie wznosi się na wysokość 50 m. Przypisy
Собор Рождества Богородицы (Козелец)

Собор Рождества Пресвятой Богородицы — православный собор и памятник архитектуры национального значения в Козельце. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 24.08.1963 № 970 «Про упорядочение дела учёта и охраны памятников архитектуры на территории Украинской ССР» («Про впорядкування справи обліку та охорони пам’ятників архітектури на території Української РСР») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 843 под названием Собор Рождества и колокольня. Установлена информационная доска. Описание Видный архитектурный памятник в стиле, совмещающем признаки украинского и елизаветинского барокко. Мастерское использование приёмов живописи, скульптуры и архитектурных форм создают торжественный и праздничный образ. Сооружён в 1752—1763 годах по заказу Натальи Демьяновны Разумовской («Разумихи»), матери Алексея и Кирилла Разумовских. Архитекторы — Андрей Квасов и Иван Григорович-Барский. Каменный, крестообразный в плане собор, 9-дильный. Имеет внутри четыре опорных столба, которые несут систему сводов и пять куполов, поставленных по диагонали как в древнерусских храмах. В первом ярусе двухэтажного храма находится усыпальница Разумовских. На второй ярус с трёх сторон ведут полукруглые крыльца с открытой колоннадой, завершённые шатёрными верхами. Утончённый лепной декор стен соединяет формы барокко, рококо и классицизма. В интерьере господствуют центральный купол и многоярусный резной из липы позолоченный иконостас XVIII века, созданный, по местному преданию, при участии архитектора Бартоломео Растрелли. Во время Великой Отечественной войны в храме немцами был организован лагерь для военнопленных и конюшня. Реставрирован в 1961—1982 годах. Рядом с храмом находится четырёхъярусная колокольня в формах барокко, построенная в период 1766—1770 годы. Архитектор — А. В. Квасов. После пожара 1848 года двухъярусное завершение колокольни заменено куполом со шпилем. Кирпичная, оштукатуренная, ярусная композиция построения с глубоким подвальным помещением. Нижний ярус массивный и украшен рустами, три верхних яруса — пучками колонн по углам. В стенах ярусов высокие полуциркульные проёмы. Редкий по типу сооружения памятник со сложной планировочной и объёмно-пространственной композицией построения. Во время Великой Отечественной войны сильно пострадала. Отреставрирована в 1960 году. Галерея Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 703-704 РІЗДВА БОГОРОДИЦІ СОБОР Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР, т.4, с.315 Официальный сайт (укр.)
Seretets

Seretets (Ukrainian: Серетець) is a village in Zaliztsi settlement hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1640. After the liquidation of the Zboriv Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Church of the Nativity of the Blessed Virgin Mary (1750, wooden), Church of All Saints of the Ukrainian People (2006). References Sources (in Ukrainian) Ковальков Ю., Макар С., Серетець // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 251. — ISBN 978-966-528-279-2. "Seredec". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 10. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1889. p. 450.
Seretec

Seretec (ukr. Серетець, Sereteć) – wieś na Ukrainie, w obwodzie tarnopolskim, w rejonie tarnopolskim. W II Rzeczypospolitej miejscowość w powiecie zborowskim województwa tarnopolskiego. W listopadzie 1944 r. nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali we wsi 10 Polaków. Do 2020 w rejonie zborowskim. Przypisy Bibliografia Seredec, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 450 .
Sereteț, Zboriv

Sereteț (în ucraineană Серетець) este localitatea de reședință a comunei Sereteț din raionul Zboriv, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Sereteț era vorbitoare de ucraineană (99,79%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Серетец

Серетец (укр. Серетець) — село в Залозецкой поселковой общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. Основано в 1785 году. До 2020 года входило в Зборовский район. Код КОАТУУ — 6122688601. Географическое положение Село Серетец находится на левом берегу реки Серет Левый, выше по течению на расстоянии в 2 км расположено село Загорье, ниже по течению на расстоянии в 2,5 км расположено село Подберезцы. Население Население по переписи 2001 года составляло 478 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания
Серетець

Серете́ць — село в Україні, у Залозецькій селищній громаді Тернопільського районі Тернопільської області. Населення — 460 осіб (2007). Географія Село Серетець розташоване за 46 км від обласного центру, на березі річки Серет. Неподалік села тече річка Серет Лівий. Найближча залізнична станція Зборів (за 35 км). Історія Перша писемна згадка — 1640. Офіційно засноване у 1785 році. Діяли «Просвіта» та інші товариства, кооперативи. Поблизу села виявлено археологічні пам'ятки черняхівської, давньоруської і раннього залізного часу. До 2016 року село було адміністративним центром Серетецької сільської ради, якій підпорядковувалося село Підберізці. У 2016 році, в ході децентралізації, Серетецька сільська рада об'єднана із Залозецькою селищною громадою. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області», село затверджено у складі Залозецької селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Зборівського району, село увійшло до складу Тернопільського району. Політика Парламентські вибори, 2019 На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 610476, розташована у приміщенні клубу. Результати зареєстровано 342 виборці, явка 61,11%, найбільше голосів віддано за «Слугу народу» — 30,29%, за «Європейську Солідарність» — 14,42%, за Радикальну партію Олега Ляшка — 13,94%. В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Іван Чайківський (самовисування) — 49,76%, за Тараса Юрика (Європейська Солідарність) — 22,93%, за Володимира Кісілевича (Слуга народу) — 12,68%. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Релігія церква Різдва Пресвятої Богородиці (1750, дерев'яна)), каплиця (1996). Пам'ятки Споруджено пам'ятник воїнам-односельцям, полеглим у німецько-радянській війні (1985), встановлено пам'ятний знак на честь скасування панщини (реставр. 1989), меморіальну таблицю воякові УПА В. Вишневському (1999). Соціальна сфера Загальноосвітня середня школа І—ІІ ступенів, клуб, бібліотека, амбулаторія, торговельний заклад. Примітки Література Коропецька У., Уніят В. Серетець // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 394—395. — ISBN 978-966-457-228-3. Ковальков Ю., Макар С. Серетець // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 251. — ISBN 978-966-528-279-2. Seredec // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1889. — Т. X. — S. 450. (пол.)
Siltse, Ternopil Oblast

Siltse (Ukrainian: Сільце) is a village in Pidhaitsi urban hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1460. After the liquidation of the Pidhaitsi Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Two churches of St. Peter and St. Paul (UGCC, 1996; OCU, 1997). Notable residents Seweryn Morawski (1819–1900), Roman Catholic bishop and public figure References Sources (in Ukrainian) Ригайло І., Уніят В., Сільце // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 253. — ISBN 978-966-528-279-2. "Siółko, przedmieścia Podhajec". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 10. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1889. p. 623.
Siółko (obwód tarnopolski)

Siółko (ukr. Сільце, Silce) – wieś na Ukrainie, w obwodzie tarnopolskim, w rejonie tarnopolskim. Wieś założona w 1460 r. Pod koniec XIX w. częścią wsi była Linderówka. W II Rzeczypospolitej miejscowość była siedzibą gminy wiejskiej Siółko w powiecie podhajeckim województwa tarnopolskiego. Wieś liczy 1194 mieszkańców. Do 2020 w rejonie podhajeckim. Urodzeni Jadwiga Romanowska Stanisław Kulon – polski rzeźbiarz, nauczyciel akademicki, profesor sztuk plastycznych. Przypisy Bibliografia Siółko, przedmieścia Podhajec, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 623 ., s. 623. [dostęp 2016-12-13] Linki zewnętrzne Siółko na stronie Rady Najwyższej Ukrainy. (ukr.)
Silțe, Pidhaiți

Silțe (în ucraineană Сільце) este o comună în raionul Pidhaiți, regiunea Ternopil, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Silțe era vorbitoare de ucraineană (99,92%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Сельцо (Тернопольская область)

Сельцо (укр. Сільце) — село в Подгаецкой городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Подгаецкий район. Население по переписи 2001 года составляло 1194 человека. Почтовый индекс — 48005. Телефонный код — 3542. Ссылки Сельцо на сайте Верховной рады Украины
Tysaujfalu

Tysaujfalu (ukrajinsky Тисауйфалу, maďarsky Tiszaújfalu) je část obce Tysaašvaň v Čopské městské územní hromadě v okrese Užhorod v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Ves leží mezi Latoricou a Tisou, severovýchodně od Tysaašvaně. Tysaujfalu je napojeno na dálnici Čop – Velyka Dobroň s kilometrovou příjezdovou komunikací. Ves byla založena v roce 1940. Počátkem 40. let 20. století se na bývalém panském statku v tehdejší obci Csarondahát (později Červone) usadily maďarské rodiny. Místo se později nazývalo Onča. V roce 1991 byla ulice Onča v obci Červone oficiálně prohlášena za obec s názvem Tysaujfalu. Zdejší reformovaný kostel byl postaven v letech 1992–1995. Pro kostel je charakteristické, že zeď a věž jsou pokryty šedobílými kameny. V roce 2001 zde žilo 277 obyvatel, z toho 92,06 % obyvatel bylo maďarské národnosti. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Тисауйфалу na ukrajinské Wikipedii a Tiszaújfalu (Ukrajna) na maďarské Wikipedii.
Tyssaujfalu

Tyssaujfalu (ukrainisch Тисауйфалу, russisch Тисауйфалу Tissauifalu; Tiszaújfalu) ist ein Dorf im Westen der ukrainischen Oblast Transkarpatien an der ungarischen Grenze mit etwa 250 Einwohnern. Das Dorf liegt nahe des Theißufers am Fluss Tscharonda (Чаронда) im Süden des Rajon Uschhorod, etwa 21 km südlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Südwestlich des Ortes befindet sich der Haltepunkt Essen-Platforma/Есень-Платформа an der Bahnstrecke Lwiw–Stryj–Tschop. Im Ort wohnen 90 % ungarischsprachige Einwohner. Der Ort wurde in den 1940er Jahren durch ungarische Familien auf dem Gebiet eines ehemaligen Gutshofes, Ontscha genannt (ukrainisch Онча, ungarisch Oncsá), die ein Teil von Tscherwone (Uschhorod) war, gegründet. Ende 1990 wurde das Dorf eigenständig und der inoffizielle Name Tyssaujfal Тисауйфал wurde auf Tyssaujfalu geändert. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Tschop im Rajon Uschhorod, bis dahin war es Teil der Landratsgemeinde Tyssaaschwan im Süden des Rajons Uschhorod. Einzelnachweise
Tiszaújfalu (Ukrajna)

Tiszaújfalu (ukránul: Тисауйфалу) falu Ukrajnában, Kárpátalján, az Ungvári járásban. Fekvése Tiszaújfalu a Latorca és a Tisza között, Tiszaásványtól délkeletre fekszik. Tiszaújfalu 1 kilométeres bekötőúttal kapcsolódik a Csap-Nagydobrony országúthoz. Eszeny innét 2 km-re, Tiszaásvány 1 km távolságra, Csap 4 km-re van a településtől. Közigazgatásilag Tiszaásványhoz tartozik. Szomszédos települések Tiszaásvány (Тисаашвань), Csarondahát (Червоне), Dimicső (Демечі), Kiseszeny (Szernyehát, Петрівка), Eszeny (Есень). Története A település területe 1938–44 között visszakerült Magyarországhoz. A község 1940-ben keletkezett Csarondahát területén, mindössze 60 éves múltra tekint vissza. Az 1940-es évek elején az egykori uradalmi tanyán, a később Oncsának nevezett falurészben magyar családok telepedtek le. Letelepedésüket az Országos Nép- és Családvédelmi Alap tette lehetővé. 1945-ben Szovjetunióhoz csatolták a települést. A szovjet érában a falurész a szomszédos Csarondahát községhez tartozott. 1991 óta Ukrajnához tartozik. 1991-ben Csarondahát község Oncsa utcáját Tiszaújfalu néven hivatalosan községnek nyilvánította a Kárpátaljai Területi Tanács elnöksége és közigazgatásilag a Tiszaásványi Községi Tanács fennhatósága alá helyezték. Az önállósodás új lendületet adott a település fejlődésének. A helybéliek összefogásának, valamint holland és német református gyülekezetek támogatásának köszönhetően hamarosan felépült a község temploma és parókiája. A szülők kérésére az Eszenyi Középiskola megnyitotta itt helyben a tiszaújfalui elemi iskolai tagozatát. Ez 2004-ig működött, 2005-ben a szükséges gyereklétszám hiánya miatt ideiglenesen bezárták. 2020-ig közigazgatásilag Tiszaásványhoz tartozott. Népesség 2001-ben 277-en lakták, ebből magyar 251 fő (90,6%), ukrán 9%. Emlékhelyei, nevezetességei Református temploma 1992-1995 között épült fel. Jellegzetessége a szürkésfehér kővel kirakott fal és torony. Gazdasága A település több mint hatvan házból áll. Közel az eszenyi vasútállomás, a falutól mintegy 300 méterre található. Az itt élők többsége vasúton dolgozik, illetve mezőgazdasági termeléssel – gabonatermelés, jószágtartás – foglalkozik. Néhány éve az itteni földművesek gazdaszövetségbe tömörültek. A fiatalok közül néhányan Magyarországon vállaltak építőmunkát. A településen élők, illetve az ide érkező vendégek két vegyesboltban vásárolhatnak. Jegyzetek Külső hivatkozások Tiszaújfalu – karpataljaturizmus.net
Tysaujfału

Tysaujfału (ukr. Тисауйфалу) – wieś na Ukrainie. Należy do rejonu użhorodzkiego w obwodzie zakarpackim i liczy 277 mieszkańców. Znajduje tu się przystanek kolejowy Eseń-Płatforma, położony na linii Lwów – Stryj – Czop.
Tîsauifalu, Ujhorod

Tîsauifalu (în ucraineană Тисауйфалу) este un sat în comuna Tîsaașvan din raionul Ujhorod, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Tîsauifalu era vorbitoare de maghiară (92,06%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (7,94%). Note
Тисауйфалу

Тисауйфалу (укр. Тисауйфалу) — село в Чопской городской общине Ужгородского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 277 человек. Почтовый индекс — 89461. Занимает площадь 0,04 км². Ссылки Тисауйфалу на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Тисауйфалу

Тисауйфалу — село Чопської міської громади , в Ужгородському районі Закарпатської області,в Україні. Населення налічує 277 осіб (станом на 2001 рік). Село розташоване на півдні Ужгородського району, за 17,5 кілометра від районного центру. Назва Колишні назви населеного пункту — село «Тисауцфолу», «Онча», «Тисауйфал». Географія Село Тисауйфалу розташоване за 17,5 км на південь від районного центру, фізична відстань до Києва — 620,6 км. Політика Парламентські вибори, 2019 На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 210597, розташована у приміщенні колишньої будівлі колгоспу «Авангард». Результати зареєстровано 220 виборців, явка 50,45%, найбільше голосів віддано за «Слугу народу» — 60,95%, за «Силу і честь» — 8,57%, за «Опозиційну платформу — За життя» — 6,67%. В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Йосип Борто (самовисування) — 88,79%, за Андрія Андріїва (самовисування) — 4,67%, за Роберта Горвата (самовисування) і Олександра Пекаря (Слуга народу) — по 1,87%. Населення За даними перепису населення 2001 року у селі проживало 277 осіб. Рідною мовою назвали: Туристичні місця Реформатський храм 1995 року. Мочар-канали Притисянські озера Примітки Посилання Облікова картка на сайті ВРУ Погода в селі Тисауйфалу [Архівовано 13 вересня 2014 у Wayback Machine.]