NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Burg Jaslowez

Die Burg Jaslowez (ukrainisch Замок у Язловці/Samok u Jaslowzi, ukrainisch Язловецький замок/Jaslowez'kyj samok) war eine polnische Höhenburg in Spornlage in Jazłowiec. Ihre Überreste befinden sich heute im Rajon Tschortkiw im Westen der Ukraine. Allgemeines Die Burg aus dem 14. Jahrhundert wurde durch Umbauten bis ins 17. Jahrhundert ständig vergrößert. Unterhalb der Burg wurde im 17. Jahrhundert ein Palast hinzugefügt. Die Burg gehörte mit dem Ort Jaslovez von 1676 bis 1684 zum Osmanischen Reich. Die polnischen Besitzer der Burg waren: Dietrich (Teodoryk) Jazlowiecki Georg Jazlowiecki Stanisław Koniecpolski Stanisław Poniatowski Stanislaus II. August Poniatowski Literatur Sadok Barącz: Pamiątki jazłowieckie. Drukarnia Zakładu Narodowego im. Ossolińskich, Lwów 1862. (polnisch) Siehe auch Liste von Burgen und Schlössern in der Ukraine Weblinks Foto von der Burg aus der Luft Foto von der Burg aus der Luft Jaslowez im Bild 1705 (Jean-Baptiste Martin, jetzt im Bayerischen Nationalmuseum) Jaslowez: misto posa tschassom (ukrainisch) Einzelnachweise
Yazlovets Castle

The Yazlovets Castle (Ukrainian: Язловецький замок, romanized: Yazlovets'kyi zamok) is the remnants of a ruined castle in the former privately owned town, now village, of Yazlovets, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History It originated in the 14th century province of Podolia in Red Ruthenia, as a fortress of the Buczacki noble family. In the 15th century, the town came under the Polish crown. In the 1500s the castle was rebuilt by Jerzy Jazłowiecki who was buried there. Between 1649 and 1658, Aleksander Koniecpolski had a new line of fortifications, the so-called "lower castle", erected around Jazłowiecki's keep. In 1684 it was involved in the Battle of Yazlovets, when king John III Sobieski used it as a prison for his Turkish and Moldovan captives. The town became part of the Ottoman Empire until the Treaty of Karlowitz in 1699, when it reverted to the Polish–Lithuanian Commonwealth for the next 73 years. After the first partition of Poland in 1772, Yazlovets became part of Galicia, soon to be the most neglected part of Austria-Hungary. Classical palace Ownership of the estate passed from Stanisław Koniecpolski to two generations of the Lubomirski family, who neglected it as their interests lay elsewhere, and after the death of Teodor Lubomirski in 1745, sold it on. In 1747, Stanisław Poniatowski converted the lower castle into a horseshoe shaped classical palace. After the Poniatowski family relinquished their ownership, at the end of the 18th century, it came into the possession of the Błażowski family. In 1863 Krzysztof Błażowski donated the crumbling palace and gardens to the Sisters of the Immaculate Conception order, for the establishment of a girls catholic secondary boarding school, Jazłowiec College, which continued, with interruptions for wars, until the Invasion of Poland in September 1939. From November 1918, the estate was briefly under the administration of the Ukrainian People's Republic until the summer of 1919 when it came under the aegis of newly independent Poland. The Sisters hung on in the property during World War II, despite two of them becoming the victims of murder by Ukrainian nationalists. In 1945 the entire estate came under the Soviet Union and the order of nuns was finally expelled from the region in 1946. After the war, the classical palace was variously a prison, a garrison and a sanatorium. In the 1990s the Immaculate Conception Sisters were allowed to return to one wing of their former property, to run a retreat centre and a sanctuary for their foundress, Blessed Marcelina Darowska, who is buried in the palace. Currently, the castle is managed by the Castles of Ternopil Oblast National Reserve. References External links (in Polish) Sadok Barącz, Pamiątki jazłowieckie, Lwów: Drukarnia «Zakładu narodowego im. Ossolińskich», 1862. — 230 p. (in Ukrainian) Створено графічну реконструкцію зовнішнього вигляду зруйнованих замків Західної України Archived 2015-08-06 at the Wayback Machine
Zamek w Jazłowcu

Zamek w Jazłowcu (ukr. Язловецький замок) – zamek wybudowany XV wieku przez Buczackich w Jazłowcu, obecnie w ruinie. Historia Za czasów Kazimierza Wielkiego własność Buczackich, którzy po osiedleniu się w Jazłowcu przyjęli nazwisko Jazłowieckich. Panowali oni na zamku do XVII wieku. Przebudowy obiektu dokonał Jerzy Jazłowiecki w latach 1550–1556. Kolejna przebudowa nastąpiła w latach 1575–1607. Po Jazłowieckich zamek przeszedł do Czuryłów, Wolskich, Bełżeckich, Odrzywolskich, a następnie został kupiony przez Koniecpolskich. Stanisław i jego syn Aleksander wybudowali istniejący do dziś pałac, w którym zamieszkali. W czasach świetności zamek nad Olchowcem był uważany za równie silną fortecę, co Kamieniec Podolski. W 1672 r. poddał się Husseinowi baszy Adenu, w następnym roku po zwycięstwie chocimskim, przeszedł do Polski. W 1676 r. poddał się Ibrahimowi Szejtanowi paszy. W dniu 24 sierpnia 1684 r. został odebrany Turkom po dwudniowym oblężeniu, którzy na wiadomość, że król i pogromca się zbliża, w większości z zamku się wycofali. Część załogi zgłosiła się do służby królewskiej. Z początkiem XVIII wieku zamek przeszedł od Koniecpolskich do Lubomirskich. Architektura Z zamku dolnego do zamku górnego prowadził most zwodzony. Dlatego na sporej wysokości znajduje się wejście posiadające portal z dwoma kolumnami, których głowice wspierają archiwoltę o łuku koszowym. W niej umieszczony jest kartusze herbowe z czterema herbami, m.in. Abdank Jazłowieckich, Tarnawa (z literą W), Ciołek oraz z siedmioma rozetami. Pałac W 1746 r. został nabyty w drodze kupna przez Stanisława Poniatowskiego, ojca króla Stanisława Augusta, który wiele młodzieńczych lat spędził w Jazłowcu. Poniatowski około 1747 r. poniżej ruin fortecy wybudował pałac lub przebudował tzw. zamek nowy. W 1863 r. kolejny właściciel Krzysztof Błażowski przeznaczył pałac na klasztor ss. niepokalanek. W 2010 r., po okresie działalności jako sanatorium gruźlicze, wrócił częściowo do zgromadzenia. Środkowa część fasady podniesiona o piętro, zwieńczona tympanonem, w którym znajduje się ozdobny kartusz z herbami: Ciołek Poniatowskich (po lewej) oraz Pogoń Czartoryskich (po prawej). Zobacz też Bitwa pod Jazłowcem (1684) Przypisy Bibliografia Stanisław Sławomir Nicieja: Twierdze kresowe Rzeczypospolitej. Warszawa: Wydawnictwo Iskry, 2006, ss. 55-66. ISBN 83-244-0024-9. Linki zewnętrzne Zamek w Jazłowcu. Archiwalne widoki zamku w bibliotece Polona
Яновское водохранилище (Украина)

Яновское водохранилище — водохранилище на реке Миусик (Азовское море) в Антрацитовском районе Луганской области. Построено 1950 году для водоснабжения города Красный Луч. Площадь 76 га; 3,5 км длины и до 0,35 км ширины, средняя глубина 4,6 м. Песчаных пляжей для отдыха нет, побережья представляют собой сплошные каменистые гряды и гравелистые суглинки. На водоеме селятся лебеди, цапли, чернети. Примечания Литература Енциклопедія українознавства (укр.) / В. Кубійович. — Париж; Нью-Йорк: Молоде Життя, 1954—1989. Ссылки Яновское водохранилище . www.youtube.com. Дата обращения: 16 апреля 2019. — видеозарисовка.
Янівське водоймище

Я́нівське водо́ймище — водосховище на річці Міусик (Азовське море) в Антрацитовському районі Луганської області. Споруджене 1950 року для водопостачання міста Красний Луч. Площа 76 га; 3,5 км довжини і до 0,35 км ширини, пересічна глибина 4,6 м. Піщаних пляжів для відпочинку немає, узбережжя суцільні кам'янисті гряди та гравелисті суглинки. На водоймищі селяться лебеді, чаплі, чернь. Примітки Література Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3. Посилання Янівське водосховище — відеозамальовка.
Янівський став

Я́нівський став (Янівське озеро) — рукотворна водойма, став у Львівській області. Розташований у межах Яворівського району, біля смт Івано-Франкове (колишнє Янів, звідси й назва ставу). Площа водойми 193 га, глибина 3—4 м, довжина берегової лінії — 4,3 км. Став споруджено на річці Верещиці — лівій притоці Дністра (басейн Чорного моря). Раніше Верещиця впадала до ставу в його північно-західній частині, а випливала з нього — у південній частині. Крім того, став поповнювали води річки Ставчанки (ліва притока Верещиці), яка впадала до ставу з півночі. У 1960-х рр. русла Верещиці та Ставчанки були спрямовані у спеціально споруджені магістральні й обвідні канали. Обвідне русло Верещиці, завдовжки 3,4 км, прокладено навколо північно-східного берега ставу. Східна і північно-східна частина ставу прилягає до заповідника «Розточчя», біля південного берега розташоване приміщення адміністрації заповідника. Озеро відоме як місце відпочинку під час перельотів та зимівлі багатьох видів птахів. З історії ставу Історія ставу тісно пов'язана з історією містечка Янова (нині Івано-Франкове). За свідченнями архівних документів став закладений 1407 р. У 1683 р. його площа становила 642 морги (360 га). До того ж часу відноситься згадка про Янівський став у щоденнику угорського мандрівника Адама Кіралі: він зазначав, що випущена з рушниці куля не долетить до другого берега — такий це великий став. Тоді в ньому водилися щуки, лини, окуні, карасі та інші риби. За даними 1765 р. спуск Янівського ставу один раз на чотири роки давав міській скарбниці 22554 золотих. Наприкінці XIX ст. долини Верещиці та її приток були заболочені та майже повністю заліснені. Повноводна в цей час річка, яка меандрувала, з'єднувала між собою Майданський, Малюшевський та Янівський стави. Ці ставки зазначені на карті Австрійського військово-географічного інституту (1877 р.). Про значний рекреаційний потенціал Янівського ставу вже тоді свідчить той факт, що 1886 р. тут організовано один з перших у Галичині відпочинкових центрів, а до 1939 р. діяли пляжі і байдарочний туристичний маршрут по Верещиці до с. Лелехівки. Джерела Рекреаційне використання ставків басейну р. Верещиці у межах Розточчя Івано-Франкове [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Посилання Janowski staw // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1882. — Т. III. — S. 435. (пол.) Мапа Австрійської монархії
Яремине

Яре́мине — одне з Осокорківських озер у Дарницькому районі Києва. Розташування Розташоване на території садово-дачних ділянок в селі Осокорки, з протележної від р.Дніпро сторони вул.Центральної. Основні параметри Озеро являє собою витягнуту водойму (довжина близько 600 м, ширина — 58 м), оточену з усіх боків дачними ділянками. Південна частина озера розташована поруч з вулицею Колекторна. У північній частині озеро протокою з'єднується з озером Зариваха. Яремине відноситься до груп Осокорківських озер. Перша картографічна згадка датується 1897 роком. Сучасний стан Озеро має різноманітну фауну. В його водах можна побачити краснопірку, щуку, ляща, раків і навіть сонячних окунів. Існує легенда, що на дні озера живе старий велетенській сом, який знає місце, де спочиває ідол бога Перуна, котрий так і не видибнув, після Хрещення Русі. Якщо мати терпіння, на берегах озера можна побачити бобрів і нутрій. Качки полюбляють зарості вздовж берега, і щороку злітаються для утворення потомства. Поміж крижнів іноді можна зустріти лиску звичайну, яка зупиняється на перепочинок, під час міграції. Часто на озеро залітає мартин, поласувати місцевми делікатесами, бо тут часто скойка відпочіває від бурхливого річкового життя. І як тількі приходить весна, жаба озерна починає співати пісень, своїй знайомій черепасі, яка гріє свій панцир в промінях лагідного київського сонця. Посилання Веб-енциклопедія Києва.
Ясен (Поліський район)

Ясен — колишнє село в Україні, в Поліському районі Київської області, що знято з обліку у зв'язку з відселенням мешканців унаслідок аварії на ЧАЕС. Село розміщалося за 11 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне), і за 27 км від залізничної станції Вільча. Історія Походження назви невідоме. Виникло у 1920-х роках і вперше показане на карті 1935 року як село на 17 дворів. Підпорядковувалося Яблунській, а після об'єднання Яблуньки та Рагівки у єдину Рагівку — Рагівській сільській раді. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживало близько 160 осіб. Село складалося з двох вулиць, планування мало вигляд літери «Г». Село підпорядковувалося Рагівській сільській раді Поліського району. Станом на 1989 рік населення села вже становило 45 осіб. Село було повністю відселене у 1992 або 1993 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Село було офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Мешканців села переселили до села Великий Крупіль. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Ясен [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Примітки
Ясногородська страусина ферма

|дохід= Ясногородська страусина ферма — найбільша в Україні ферма з розведення страусів. Розташована в селі Ясногородці Макарівського району Київської області. Територія — близько 20 га для розведення птахів та близько 60 га під вирощування кормів. Маткове поголів'я — 36 страусів, завезене в квітні 2001 року з Бельгії. Вже через місяць — в червні з'явилися на світ перші страусенята. Загальна кількість страусів, різного віку, що одночасно знаходяться на фермі перевищує сотню. На фермі дорослих страусів тримають у спеціально огороджених загонах сім'ями — один самець і декілька самиць. Обслуговує птахів десяток фахівців, які одночасно ведуть наукові і селекційні роботи. Страуси добре адаптувалися до українського клімату і вітчизняних кормів. На території ферми також розташовані — шинок, дитячий майданчик та мінізоопарк з: звірами: козами, вівцями, кіньми, віслюками, дикими кабанами та в'єтнамськими карликовими свинями, є двогорбий верблюд; птахами: цесарками, павичами, фазанами, качками, індиками, гусаками. Ферма спеціалізується на продажі як дорослих птахів так і страусенят. Крім того продукцією ферми є страусиний корм, м'ясо та яйця птахів, шкіра, пір'я, жир, кігті, інкубатори та сувеніри. Однією з форм прибутку підприємства — є прийом туристів та проведення екскурсій по фермі. Крім статусів на фермі є невеличкий контактний зоопарк де проживають павліни, сови, олені, лами, альпаки, верблюди, єноти, овечки тощо. Зараз на фермі купують страусів для розведення птахівники з Миколаївщини, Херсонщини, Одещини, Тернопільщини, Хмельниччини, Сумщини, Кіровоградщини. Завдяки Ясногородці страусівництво поширюється і на Київщині. Нині тут нараховується біля десяти таких господарств. Зі свого боку ферма надає всіляку допомогу з питань утримання птахів, годування, лікування хвороб. Під час російського вторгнення в Україну на страусиній фермі, що знаходиться в Ясногородці під Києвом, загинула велика кількість тварин, а їх вольєри згоріли. Примітки Посилання Україна інкогніта Агросектор
Пішохідний міст на Оболонський острів

Пішохідний міст на Оболонський острів, також відомий як Міст-хвиля, Міст-глист — пішохідний міст в Оболонському районі Києві через південну протоку між Дніпром та затокою Оболонь, який сполучає парк «Наталка» та рекреаційну зону на острові. Архітектор — Андрій Сергійович Миргородський. Історія Будівництво мосту розпочато 2020 року. Фінансування проєкту мало відбуватися коштом ТОВ «СІА», що входить до складу київської будівельної корпорації Stolitsa Group. Близько 300 т металу для мосту було виготовлено на комбінаті «Азовсталь» напередодні повномасштабного вторгнення Росії. У 2022 році ТОВ «СІА» відмовилася від продовження фінансування робіт, будівництво було призупинено. У січні 2023 року було оголошено, що Метрополія Великого Парижа готова профінансує добудову мосту на суму 19,5 ₴ млн. Навесні активні будівельні роботи було відновлено. Але через нестачу залучених коштів завершення будівельних робіт заплановане з міського бюджету. Повідомлялося, що Оболонська райдержадміністрація у 2023—2024 рр. витратила щонайменше 20 ₴ млн на цей міст. Міст було відкрито 24 травня 2024 року. Остаточну вартість мосту не було оприлюднено. З будівництвом мосту пов'язано скандал, у зв'язку з сумнівами в доцільності його добудови під час широкомасштабної війни, а також витратою додаткових 170 млн ₴ на облаштування парку на Оболонському острові та 25 млн ₴ на будівництво другого мосту. Галерея Примітки
Самарський ретраншемент

|ліквідовано Самарський ретраншемент (більш відомий як Піщана Самара чи Нова Самара) — військова фортифікаційна споруда, один з трьох ретраншементів у Присамар'ї періоду Російсько-турецької війни 1735—1739 рр. на зразок Усть-Самарському ретраншементу (Усть-Самара) та Старо-Самарському ретраншементу (Стара Самара). Споруджений у 1736 році Російською імперією на землях Вольностей Війська Запорозького Низового біля Піщаного броду при річці Самарі, східніше сучасного міста Підгородне, Дніпропетровської області. За думкою Дмитра Яворницького у праці «Вольности запорожских казаков» Піщана Самара була паланковим центром Самарської паланки після Самарі, «Самарская паланка имѢла центральное поселеніе Самарь или Новоселицу, потомъ Песчаную-Самарь…», проте це припущення не має підтверджень. У наш час частину укріплення можливо побачити на сучасних супутникових знімках, але більша її частина перебуває під водами Самарської затоки Дніпровського водосховища, винирюючи під час посухи влітку та зникаючи повністю навесні під час повноводдя. Назва Більш відомі назви укріплення Піщана Самара чи Нова Самара сформувалися як відповідні маркери, що вирізняють її з поміж інших подібних укріплень на річці Самарі, першим з яких була Богородицька фортеця (1688 р.), яку первісно найменували просто Самара, пізніше (у 1736 р.) після перебудови її у ретраншемент — Старою Самарою, через відносну інших укріплень старовинність. Усть-Самара отримала назву від розташування при гирлі річки Самарі, а Піщана Самара — від Піщаного броду, близ якого вона була збудована або ж Нова Самара — через відносну Старій Самарі новітність укріплення. Історія Перші джерельні згадки про існування Піщаної Самари відносяться до періоду російсько-турецького військового конфлікту 1735—1739 рр., а точніше до 1736 р. — подій на кримському театрі війни. Так, навесні того року для ведення бойових дій у пониззі Дніпра та походу на Крим було сформовано окрему армію під командуванням генерал-фельдмаршала графа Б. Х. фон Мініха. Пунктом збору та основною базою постачання Дніпровської армії стало містечко Царичанка Полтавського полку, розташоване у нижній течії р. Оріль. Між Оріллю та Самарою авангардними полками Дніпровської армії було споруджено декілька редутів біля р. Чаплинка, лівої притоки р. Протовча (Проточа, Проточ), що впадала в р. Дніпро з його лівого берега, і р. Кільчень (Кільшинь, Кільченька). Згідно з наказом Мініха від 8 квітня 1736 р., досягнувши р. Самара, солдати й драгуни зі складу колони Шпигеля мали навести через неї мости та, відповідно до наданого креслення і за допомогою обер-квартирмейстра капітана Мордвінова, «сделать при Самаре добрый ретраншемент и в оном магазейн для поклажи провианта. И в том ретранжаменте засесть и ожидать ордера». Археологія На жаль, сьогодні залишки земляних укріплень Самарського ретраншементу затоплені водами Дніпровського водосховища та недоступні для дослідження методами польової археології. Втім, підводні рештки цієї оборонної споруди XVIII ст. у майбутньому можуть стати об'єктом вивчення гідроархеологами. Примітки
Гарт (стадіон)

Стадіон "Гарт" у Львові міститься на Погулянці. Збудований у 1929 році як стадіон Клубу Спортового Віс (пол. Boisko K. S. Vis) та до 1939 року був домашньою ареною для однойменної команди, що представляла німецьку громаду міста. В радянський період називався "Трудові Резерви". Є домашнім стадіоном «Поґоні» в чемпіонаті області та дитячих команд футбольного клубу «Львів» усіх вікових груп у першості ДЮФЛ України. У травні 1944 під час німецької окупації Львова на стадіоні відбувся матч між німецькою військовою командою "Кона" та командою колишніх футболістів місцевого "Динамо" та "Спартака" (етнічних поляків, серед яких майбутній олімпійський чемпіон Казімеж Ґурський). Гра завершилася перемогою місцевих з рахунком 4:1, глядачів було кілька тисяч. Радянська преса кінця 1980-их назвала поєдином "матчем смерті". 11 червня 1944 року німецька команда провела ще один матч із львівською "Україною", який також програла з рахунком 7:4. Примітки
Карабутовское водохранилище

Карабутовское водохранилище (Водохранилище Ромен) — русловое водохранилище на реке Ромен, в Конотопском районе Сумской области Украины. Создано в 1982 году. Одно из самых больших водохранилищ Сумской области. География Плотина водохранилища находится в 3 километрах юго-восточнее сёла Карабутово. На берегах населённые пункты: на правом — Капитановка, Шпотовка, Базилевка, на левом — Нехаевка и Пекари. Описание Площадь водного зеркала 502 га. Объём при нормальном подпорном уровне 12,970 млн м³. Длина плотины 340 метров. Примечания
Карабутівське водосховище

Карабутівське водосхо́вище або водосхо́вище Ромен — найбільше водосховище у Сумській області. Розташоване в Конотопському районі неподалік сіл Карабутове та Нехаївка. Географія Гребля водосховища знаходиться за 3 кілометри від південного сходу села Карабутове. На берегах населені пункти: на правому — Капітанівка, Шпотівка, Базилівка, на лівому — Нехаївка та Пекарі. Опис Площа водного дзеркала становить 502 га. Довжина загати 340 метрів. Повний об'єм водосховища 13,0 млн м³. Іхтіофауна представлена переважно карасем сріблястим. Галерея Див. також Ромен (річка) Торговиця (річка) Примітки