NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Château de Doubno

Le château de Doubno (Дубенський замок en ukrainien) est un château situé dans la ville ukrainienne de Doubno, en Volhynie. C'est l'un des plus anciens monuments de Doubno. Histoire Le château est fondé en 1492 par le prince polonais Constantin Ostrogski sur le promontoire qui surplombe la rivière Ikva, non loin du l'ancien fort ruthène de Doubno. À l'intérieur du château on peut trouver une grande salle de bal où les hôtes dansaient autrefois le krakowiak. Le château de Doubno était une importante structure de défense en raison de ses fortifications. Au XVIe siècle, il est reconstruit en pierre lorsque Doubno est toujours sous le règne du Royaume de Pologne. Il possède alors une église, un palais à deux étages et 73 canons. Le prince Janusz Ostrogski, le dernier de sa famille, rénove le château au début du XVIIe siècle pour le transformer en l'un des forts les plus importants de la région. Au cours du soulèvement de Khmelnytsky, des combats violents sont menés entre les Polonais et les Cosaques, dont certains ont été décrits par l'auteur russe Nicolas Gogol dans le livre Tarass Boulba en 1835. Dans le livre, c'est d'ailleurs au château de Doubno qu'Andrei, le fils du Cosaque Tarass Boulba, tombe amoureux d'une princesse polonaise et passe dans le camp ennemi. Le château passe aux mains du prince polonais Władysław Dominik Zasławski. En 1780, le prince Stanisław Lubomirski fait construire à la place de certaines fortifications un palais rectangulaire à deux étages par les architectes Henryk Ittar et Domenico Merlini. Au cours de la grande guerre du Nord (1700-1721), le château ne subit pas de dommages. En 1871, il est acheté à la famille Loubomirski par la princesse Elizaveta Baryatinskaya, qui le revend par la suite à la fin du XIXe siècle au Trésor public. Sous la Deuxième République polonaise (1918-1939), le château est réaménagé après le traité de Riga. Durant les dix-huit ans qui suivent, il devient une base des garde-frontières (Korpus Ochrony Pogranicza) chargés de surveiller la frontière de l'Union soviétique et d'intercepter les personnes fuyant le bolchévisme pour les remettre à l'« Office international Nansen pour les réfugiés » : Russes blancs, anciens aristocrates, bourgeois, marchands (dont un grand nombre de juifs russes), soi-disant « koulaks », intellectuels, indépendantistes ukrainiens, anarchistes, paysans affamés, tous indistinctement classés comme « éléments contre-révolutionnaires ». Certains parviennent à passer, mais bien rares sont ceux qui parviennent à emporter quelque bagage, et beaucoup sont tués ou capturés et envoyés au Goulag Après l'invasion soviétique de la Pologne en septembre 1939, le château devient une prison où environ 550 prisonniers politiques sont exécutés par le NKVD en 1941. Notes et références Portail de l’Ukraine Portail des châteaux
Castello di Dubno

Il castello di Dubno (in ucraino Дубенський замок?, Dubens'kyj zamok; in polacco Zamek w Dubnie) fu fondato nel 1492 dal principe Konstanty Ostrogski su un promontorio che domina il fiume Ikva non lontano dall'antico forte ruteno di Dubno, nella regione storica Volinia dell'Ucraina. Il castello di Ostrogski fu ricostruito in pietra all'inizio del XVI secolo sotto il dominio lituano quando la città faceva parte del Granducato di Lituania. Aveva una chiesa, un palazzo a due piani e una schiera di 73 cannoni. Era lì che era custodito il tesoro della famiglia Ostrogski. Questi favolosi tesori attirarono i predatori tartari di Crimea in diverse occasioni (almeno due nel solo 1577). Il principe Janusz Ostrogski, l'ultimo della sua famiglia, intraprese importanti lavori di ristrutturazione del castello all'inizio del XVII secolo. Si avvalse della trace italienne, o «stile italiano», della fortificazione alla moderna, per trasformare Dubno nel forte più avanzato della regione. Il palazzo del principe Janusz si trova ancora a Dubno. In occasione della rivolta di Chmel'nyc'kyj le vicinanze del castello di Dubno furono teatro di pesanti combattimenti tra polacchi e cosacchi, alcuni dei quali descritti da Nikolaj Gogol' nel romanzo Taras Bul'ba (1835). Il castello passò al principe polacco Władysław Dominik Zasławski come parte dell'eredità di Ostroh e sopravvisse a un assedio russo nel 1660. Nel XVIII secolo Dubno perse gran parte della sua rilevanza militare. Alcune delle fortificazioni lasciarono il posto a un semplice palazzo rettangolare a due piani, commissionato negli anni '80 del Settecento dal principe Stanisław Lubomirski agli architetti Henryk Ittar e Domenico Merlini. Gli interni, come l'arredamento del palazzo, non sopravvissero alla prima guerra mondiale. Dopo che i Lubomirski vendettero la loro residenza di Dubno alla principessa Boryatinsky nel 1871, il castello fu sottoposto a una nuova campagna di ristrutturazione. Ha tenuto una notevole guarnigione militare del Corpo di difesa della frontiera polacco. Il vecchio barbacane fu trasformato negli anni '20 in una prigione dove circa 550 prigionieri politici furono giustiziati dall'NKVD nel 1941. Attualmente la maggior parte del castello è in buone condizioni e il suo restauro è in corso. Il castello ha all'interno un museo e vengono organizzate varie mostre. Bibliografia (RU) N. L. Zharikov, Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР, vol. 3, Budivelʹnyk, 1983, p. 301. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Dubno Collegamenti esterni (UK, EN, PL, DE) Sito ufficiale, su zamokdubno.com.ua. Дубенський замок (canale), su YouTube.
Krasjatyči

Krasjatyči (ukrajinsky Красятичі, rusky Красятичи – Krasjatiči, polsky Kresiatycze) je městys v Kyjevské oblasti na Ukrajině. K roku 2019 mělo přes šest set obyvatel. Je součástí Vyšhorodského rajónu. Poloha Krasjatyči leží na řece Veresňa, pravém přítoku Uže v povodí Pripjati. Od Kyjeva je vzdálen přibližně sto kilometrů severozápadně. Dějiny Krasjatyči byly založeny v roce 1560. Do roku 1900 se jmenovaly Červone misto (Червоне місто). Od roku 2006 mají status městysu. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Krasjatytschi na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Krasjatyči na Wikimedia Commons
Krassjatytschi

Krassjatytschi (ukrainisch Красятичі; russisch Красятичи Krassjatitschi, polnisch Kresiatycze) ist eine Siedlung städtischen Typs in der ukrainischen Oblast Kiew mit etwa 630 Einwohnern (2019) und war zwischen dem 10. Juli 1996 und Juli 2020 der Verwaltungssitz des Rajons Poliske. Die 1560 gegründete Siedlung hieß bis 1900 Tscherwone misto (Червоне місто) bzw. russisch (Красне місто Krasne misto). Krassjatytschi liegt 105 km nordöstlich von Kiew und besitzt seit dem 10. April 2006 den Status einer Siedlung städtischen Typs. Durch Siedlung verläuft die Regionalstraße P–02. Verwaltungsgliederung Am 12. Juni 2020 wurde die Siedlung zum Zentrum der neugegründeten Siedlungsgemeinde Poliske (Поліська селищна громада/Poliska selyschtschna hromada). Zu dieser zählen die 29 in der untenstehenden Tabelle aufgelisteten Dörfer, bis dahin bildete sie zusammen mit den Dörfern Dubowa, Michliwschtschyna und Lissowe die gleichnamige Siedlungsratsgemeinde Krassjatytschi (Красятицька селищна рада/Krassjatyzka selyschtschna rada) im Süden des Rajons Poliske. Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Wyschhorod. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Iwankiw Teil der Gemeinde: Weblinks Eintrag zur Ortschaft in der Enzyklopädie der modernen Ukraine (ukrainisch) Ortsgeschichte Krassjatytschi in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Kresiatycze. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 4: Kęs–Kutno. Walewskiego, Warschau 1883, S. 663 (polnisch, edu.pl). Einzelnachweise
Krasiatychi

Krasiatychi (Ukrainian: Красятичі, Russian: Красятичи), also spelled Krasyatychi, is a rural settlement in Vyshhorod Raion, Kyiv Oblast (province) of Ukraine. It hosts the administration of Poliske settlement hromada, one of the hromadas of Ukraine. Its population is 648 (2022 estimate). History Until 18 July 2020, Krasiatychi served as an administrative center of Poliske Raion. The raion was abolished that day as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Kyiv Oblast to seven. The area of Poliske Raion was merged into Vyshhorod Raion. On 25 February 2022, Russia invaded the settlement as part of the 2022 invasion of Ukraine. On 1 April 2022, Ukrainian forces regained control of Krasiatychi. Until 26 January 2024, Krasiatychi was designated urban-type settlement. On this day, a new law entered into force which abolished this status, and Krasiatychi became a rural settlement. See also Poliske Vilcha Chernobyl disaster Chernobyl Exclusion Zone References External links Media related to Krasyatychi at Wikimedia Commons
Krasiatyczi

Krasiatyczi (ukr. Красятичі) – osiedle typu miejskiego na Ukrainie, w obwodzie kijowskim w rejonie wyszogrodzkim. Do 2020 roku siedziba władz rejonu poleskiego. Osada założona w 1560 jako Czerwone misto, od 1900 wieś Krasiatyczi, status osiedla typu miejskiego od 10 kwietnia 2006. Siedziba dawnej gminy Kresiatycze w powiecie radomyskim a od roku 1919 w czarnobylskim na Ukrainie. Linki zewnętrzne Kresiatycze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IV: Kęs – Kutno, Warszawa 1883, s. 663 . Kresiatycze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 164 . Krasiatyczi na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Kraseatîci, Poliske

Kraseatîci (în ucraineană Красятичі) este localitatea de reședință a comunei Kraseatîci din raionul Poliske, regiunea Kiev, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kraseatîci era vorbitoare de ucraineană (97,59%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (2,14%). Note
Красятичи

Крася́тичи (укр. Красятичі) — посёлок (село до 10 апреля 2006), с 10 июля 1996 года по 17 июля 2020 — административный центр Полесского района Киевской области Украины. Входит в Вышгородский район , Киевской области История Население На 1 января 2013 года численность населения составляла 659 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты Есть православная церковь. Местный совет 07053, Киевская обл., Полесский р-н, пгт Красятичи, ул. Октябрьская, 84. Примечания Ссылки Красятичи на сайте Верховной рады (укр.)
Красятичі

Крася́тичі — селище в Вишгородському районі Київської області України. Адміністративний центр Поліської селищної громади. Географія У селищі річка Вовчасова впадає у Вересню, праву притоку Ужа. Історія Засноване 1560 року як Червоне місто, з 1900 відоме як село Красятичі (у XIX ст. — Кресятичі). Селище міського типу — з 10 квітня 2006 року. Назва походить від давньоруського слова «кресити» — воскрешати. 1783 року мешкало 328 жителів, 1864 року — 655 осіб. XX століття За даними 1900 року, Красятичі були центром Красятицької волості Радомисльського повіту Київської губернії. Населення становило 872 мешканці (414 чоловіків та 458 жінок), налічувалося 146 дворів. Тут діяли волосне правління, земська поштова станція, була 1 церква та 1 каплиця. Працював фельдшер. Діяла однокласна народна міністерська школа. Працював винокурний завод, що належав генерал-майору Миколі Ридзевському. Працював вітряк, діяли 3 лавки з продажу різних товарів, 1 винна лавка та постоялий двір. Село належало Миколі Миколайовичу Ридзевському та Георгію Захаровичу, Марії та Пелагії Захарівнам Кононученко-Чопівським. 1919 року виділенням з Радомисльського утворено Чорнобильський повіт і Красятичі разом із Красятицькою волостю увійшли до його складу. Незалежна Україна З 10 липня 1996 до 17 липня 2020 року адміністративний центр Поліського району. З 2020 року селище входить в Вишгородський район. Та стало центром Поліської селищної громади. Російсько- українська війна 25 лютого 2022 року, Збройні сили РФ окупували селище. На початку квітня 2022 року, Красятичі було звільнено від окупантів та повністю контролюється ЗСУ. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 816 осіб, з яких 369 чоловіків та 447 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 804 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Історія церкви Одна з перших церков, про яку існували документальні відомості, була збудована близько 1690 року. Наступна Хрестовоздвиженська церква була збудована 1784 року. Належала до 6-го класу. До парафії належали села Городищина, Димарка, Левковичі, Сушиця, Термахівка 1913 року Хрестовоздвиженська церква 1784 року побудови, мала 1827 чоловіків та 1783 жінки парафіян, до парафії належали села Димарка, Мала Термахівка, Левковичі, Рудня-Левківська, Сушиця. Цю церкву було зруйновано у радянський час. 24 грудня 2009 року в селищі відбулося освячення місця під храм Київської єпархії. Церква буде присвячена Воздвиженню Хреста Господнього. Будівництвом опікуватиметься отець Іоанн — настоятель парафії села Термахівки, найближчої від Красятичів. Храм на околиці селища стане центральною спорудою Музейно-меморіального комплексу Київського Полісся, його планують відкрити за кілька років. Музейно-меморіальний комплекс буде присвячений історії населених пунктів району, що були відселені внаслідок аварії на ЧАЕС. Цікаві факти Красятичі — найменший за населенням центр найменшої за населенням громади в країні. Див. також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Київська область) Поліське Джерело Облікова картка на сайті ВРУ Примітки
Metalurh Stadium (Donetsk)

Metalurh Stadium (Ukrainian: Стадіон «Металург») is a football-only stadium in Donetsk, Ukraine. It is currently used for football matches, and was the home of FC Metalurh Donetsk. The stadium's official maximum capacity is 5,094. It is not qualified to host UEFA competitions, therefore the team leased Shakhtar Stadium, for such games. The stadium's full former name is the 125th Anniversary of Donetsk Metallurgical Factory Stadium. The stadium hosted matches of the 2009 UEFA European Football Championship among young men under the age of 19. The stadium was, like many stadia in Ukraine, badly damaged in the 2022 Russian Invasion of Ukraine. References
Estadio Metalurg (Donetsk)

El estadio Metalurh (en ucraniano: Стадион «Металлург») es un estadio de fútbol en la ciudad de Donetsk, Ucrania. Fue inaugurado en 1952, tiene una capacidad de 5.094​ y es propiedad del Metalurh Donetsk, club de fútbol que juega como local. En verano de 2009 en el estadio se celebraron tres partidos del Campeonato de Europa sub-19 de 2009. El promedio de asistencia en el estadio durante el torneo ascendió a 940 personas. Véase también Anexo:Estadios de fútbol de Ucrania Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estadio Metalurg. Sitio web oficial
Stade Metalurh (Donetsk)

Le stade Metalurh (en ukrainien : Стадіон Металург) est un stade de football situé à Donetsk dans l'oblast de Donetsk en Ukraine. Il est utilisé par le Metalurg Donetsk et peut accueillir 5 094 personnes. Histoire Événements Championnat d'Europe de football des moins de 19 ans 2009 Galerie Notes et références Annexes Articles connexes Metalurg Donetsk Liens externes (ru) Le stade sur le site officiel du Metalurg Donetsk Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail de l’Ukraine
Metalloergstadion (Donetsk)

Het Metalloergstadion is een multifunctioneel stadion in Donetsk, een stad in Oekraïne. Het stadion wordt vooral gebruikt voor voetbalwedstrijden, de voetbalclub Metalloerg Donetsk maakte tot 2014 gebruik van dit stadion. Het stadion werd ook gebruikt voor het Europees kampioenschap voetbal mannen onder 19 van 2009. Er werden drie groepswedstrijden gespeeld. In het stadion is plaats voor 5.094 toeschouwers. Het stadion werd geopend in 1952.
Stadion Metałurh w Doniecku

Stadion Metałurh (ukr. Стадіон «Металург») – stadion sportowy w Doniecku na Ukrainie. Swoje mecze rozgrywa na nim klub piłkarski Metałurh Donieck. Po rekonstrukcji w 2008 stadion dostosowano do wymóg standardów UEFA i FIFA, wymieniono stare siedzenia na siedzenia z tworzywa sztucznego. Rekonstruowany stadion może pomieścić 5 094 widzów. Na stadionie odbyły się mecze piłkarskich Mistrzostw Europy U-19 2009. Linki zewnętrzne Informacja o stadionie na stronie Metałurha Donieck (ros.) Informacja o stadionie na stronie Premier-lihi. fpl.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2010-03-09)]. (ukr.).
Металлург (стадион, Донецк)

Стадион «Металлу́рг» — футбольный стадион в Донецке, вместимостью 5094 человек. Был домашней ареной донецкого «Металлурга». Предыдущее название: Стадион им. 125-летия ДМЗ. Построен на месте прежде существовавшего стадиона и был открыт 12 июня 1950 года. Также есть предположение, что на месте постройки стадиона ранее располагался юзовский циклодром. На стадионе было проведено две реконструкции. Одна в 1997 году, когда «Металлург» вышел в Премьер лигу. Вторая была проведена в 2008 году, по причине того, что ужесточились требования Федерации футбола Украины, предъявляемые профессиональным клубам. Один из самых малых по вместимости стадионов Премьер-лиги. Евро 2009 Летом 2009 года на стадионе прошли три запланированных матча группового этапа юношеского чемпионата Европы 2009. На стадионе играли свои матчи представители Группы В, за исключением Украины, которая все свои три матча группового этапа провела на РСК «Олимпийский». Во время третьего тура группового этапа в матче Словения — Англия был установлен рекорд результативности. Англия переиграла соперников со счётом 7:1, побив тем самым прошлый рекорд, состоявший из пяти голов. Средняя посещаемость стадиона во время турнира составила 940 человек, что является наихудшим результатом среди всех четырёх стадионов, на которых проходил турнир. Групповой этап Примечания Ссылки Стадион «Металлург» (рус.). Дата обращения: 10 октября 2012. Архивировано из оригинала 3 декабря 2012 года. Футбольные стадионы Украины (англ.). Дата обращения: 12 ноября 2006. Архивировано 3 декабря 2012 года.
Металург (стадіон, Донецьк)

Стадіон «Металург» — футбольний стадіон у місті Донецьку. Вміщує 5094 глядачів, домашня арена ФК «Металург» (Донецьк). Міжнародні матчі Юнацький чемпіонат Європи (U-19) 2009 Елітний раунд відбору до юнацького чемпіонату (U-19) Європи 2006 Примітки Посилання Офіційний сайт ФК «Металург» (Донецьк)
Свети Кирил (Киев)

„Свети Кирил“ (на украински: Кирилівський монастир) е средновековен християнски храм в Киев, столицата на Украйна. Комплексът на храва датира от времето на Киевска Рус от XII век. Манастирът „Свети Кирил“ е основан през 1140 година от Всеволод II, княз на Киев и е посветен на Кирил Александрийски. Във втората половина на XII век, княгиня Мария, вдовица на Всеволод, го поставя основният камък на църквата. През 1734 година комплексът пострадва от пожар и е реконструиран от архитект Иван Григорович. Камбанерията в манастира е изградена в 1760 година. Обновлението започва в 1750 година и завършва десет години по-късно. В 1787 година манастирът е затворен и превърнат първо в болница, а после в лудница. Комунистическата власт го обявява за паметник с историческо значение. Църквата е затворена и превърната в музей. Бележки
Kirche des heiligen Kyrill (Kiew)

Die Kirche des heiligen Kyrill (ukrainisch Кирилівська церква; vollständiger Name: Kirche des heiligen Kyrill und Athanasius von Alexandria (церква Святих Кирила та Атанасія Александрійських)) ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude im Nordwesten des historischen Zentrums der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Die in den Jahren 1140 bis 1167 unter dem Großfürsten der Kiewer Rus Wsewolod II. erbaute Kirche wurde in der gesamten Zeit ihres Bestehens nie zerstört und weist so eine Kombination verschiedener Architekturstile, wie den byzantinischen und ukrainischen Barock-Stil auf. Die nach dem Kirchenvätern Kyrill und Athanasius von Alexandria benannte Kirche hat eine Grundfläche von 31 m × 18,4 m, eine Höhe von 28 m und gehörte zu einem Klosterkomplex auf der Kyrill-Höhe in Kiew. Am 24. August 1963 wurde die Kirche per Dekret des UdSSR-Ministerrats zum Denkmal von nationaler Bedeutung erklärt und ist heute Teil des Nationalen Museums der Sophienkathedrale. Der 1760 vom Architekten Iwan Hryhorowytsch-Barskyj erbaute dreistöckige Glockenturm der Kirche wurde 1937 abgetragen. Die Kirche ist seit 2009 zusammen mit der St.-Andreas-Kirche in der sogenannten Tentativliste der UNESCO als nominierte Welterbestätte eingetragen. Weblinks Kirche des heiligen Kyrill auf oldkyiv.ua (ukrainisch) Kirche des heiligen Kyrill auf reisenua.net Siehe auch Liste der gemauerten Kirchen im Stil des ukrainischen Barock Einzelnachweise
Chiesa di San Cirillo (Kiev)

La chiesa di San Cirillo (in ucraino Кирилівська церква?) è un edificio religioso soggetto a protezione situato nella parte nordoccidentale del centro di Kiev in Ucraina. É una delle chiese più antiche del paese risale infatti all'epoca del Rus' di Kiev, venne edificata nel XII secolo sotto il regno di Vsevolod II di Kiev come chiesa dell'omonimo monastero. Originariamente situata ai margini del centro abitato aveva anche funzioni difensive faceva infatti parte della cinta difensiva fatta erigere da Vsevolod II per contrastare le continue guerre per il trono di Kiev. I muri perimetrali della chiesa sono spessi due metri e le finestre nel secondo piano sono feritoie. Nonostante diverse ristrutturazioni che ne hanno aggiunto elementi tipici del barocco ucraino la chiesa non ha mai subito danneggiamenti rilevanti e presenta una combinazione di elementi architettonici bizantini e barocchi. Gli interni sono decorati da affreschi risalenti all'epoca della costruzione. Dal 2009, insieme alla chiesa di Sant'Andrea si trova nella lista dei candidati all'inclusione nel patrimonio dell'umanità dell'UNESCO. Note Voci correlate Monastero di San Cirillo Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Cirillo
Dzjarylhatj

Dzjarylhatj (kyrillisk: Джарилгач, også stavet som Dzharylgach) er en ø og en sandbanke i Skadovsk rajon, Kherson oblast nær Krim i Ukraine. Sammen med Tendra, der ligger mod vest, var det før i tiden en landtunge, som grækerne kaldte "Akillessenen". Mod vest strækker den sig som en tange og som en sandbanke, der nogle gange tørrer op, og forbinder den med den kontinentale del af Kherson Oblast nær byen Lazurne. Den bredere del hed tidligere Tamyraca. Den blev opkaldt efter en gammel by Tamyraca beliggende på kontinentet på den anden side af bugten. Overfor øen over Dzjarylhatj-bugten ligger byen Skadovsk. Dzharylhatj og dens bugt er en del af Dzjarylhatskyj Nationalpark. Dens areal på 56 kvadratkilometer og en længde på 42 km gør det til Sortehavets største sandbanke, beliggende ved Karkinitska-bugten . Øen har rene sandstrande og mineralske kilder. Midt på øen er der en ferskvandskilde, og mere end fire hundrede små salte søer er spredt over hele dens territorium. Den unikke flora og fauna i Dzharylhatj er blevet godt bevaret. Det er levested for vildsvin, hjorte, muflon, samt talrige måger og skarver, jagtkrabber, havsnegle og rejer. Galleri Kilder og henvisninger zatyshny.com.ua brama.com Arkiveret 3. marts 2016 hos Wayback Machine Fotogalleri af Dzharylgach-øen Arkiveret 2021-01-25 hos Wayback Machine