NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Verchně Voďane

Verchně Voďane (ukrajinsky Верхнє Водяне, rumunsky Apșa de Sus, maďarsky Felsőapsa, česky Horní Apša, Vyžní Apša nebo Vyšní Apša) je obec ve Velkobočkovské městyské územní hromadě v okrese Rachov v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Osadou obce Verchně Voďane je Strymba. V roce 2025 zde žilo 5272 obyvatel; v celé obci pak 6612 obyvatel. Místní části Vyšnij Ťuhaš (Вишній Тюгаш) Nyžnij Ťuhaš (Нижній Тюгаш) Ťuhaš (Тюгаш) Rika (Ріка) Historie První písemná zmínka o obci pochází z roku 1406. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté byla součástí Československa. V roce 1921 zde stálo 1112 domů a žilo 5592 obyvatel. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí Sovětského svazu; nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Historické názvy obce 1387: Felsewabsa, 1390: Felsewapsa, 1403: utraque Apcha, 1406: superior Apcha, 1415: Felsew-Apsa, 1480: Felseo-Apsa, 1725: Felső Apsa, 1773: Superior Apsa, Felső Apsa, Apsa dgye Szusz, Apsu Verchnyu, 1808: Apsa (Felső-), Apsa dgye szusz, 1828: Apsa (Felső), Werchnya Apsu, 1838: Felső-Apsa, 1851: Felső-Apsa, 1877: Apsa (Felső-), 1913: Felső Apsa, 1925: Horní Apša, Vyžni Apša, Vyšní Apša, 1930: Apša Vyšni,1944: Felsőapsa, Вышня Апша, 1983: Верхнє Водяне, Верхнее Водяное. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Верхнє Водяне na ukrajinské Wikipedii.
Werchnje Wodjane

Werchnje Wodjane (ukrainisch Верхнє Водяне; russisch Верхнее Водяное Werchneje Wodjanoje, slowakisch Vyšná Apša, ungarisch Felsőapsa) ist ein Dorf im Südosten der ukrainischen Oblast Transkarpatien mit etwa 5200 Einwohnern (2022) auf einer Höhe von 280–320 m. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Siedlungsgemeinde Welykyj Bytschkiw im Rajons Rachiw; bis dahin bildete es zusammen mit dem nördlich gelegenen Dorf Strymba (Стримба) die Landratsgemeinde Werchnje Wodjane (Верхньоводянська сільська рада/Werchnjowodjanska silska rada). Das in der Karpatenukraine in der historischen Region Maramureș gelegene Dorf entstand im 14. Jahrhundert und trug im Laufe der Zeit verschiedene Namen wie Felso Apsa, Apsa de Sus, Horna Apsa und bis zum 25. Juni 1946 Werchnja Apscha (Верхня Апша). Das Dorf liegt auf 280 bis 320 Meter Höhe am Ufer der Apschyzja, einem 39 km langen Nebenfluss der Theiß. 5 Kilometer flussabwärts liegt das Dorf Serednje Wodjane und etwa 5 Kilometer südlich von Werchnje Wodjane befindet sich an der Fernstraße N 05 die Siedlung städtischen Typs Welykyj Bytschkiw. Das Rajonzentrum Rachiw liegt etwa 40 km über Straße nordöstlich und das Oblastzentrum Uschhorod etwa 170 km nordwestlich von Werchnje Wodjane. Einzelnachweise
Felsőapsa

Felsőapsa (ukránul: Верхнє Водяне [Verhnye Vogyane], románul: Apşa de Sus) falu Kárpátalja Rahói járásában. Földrajz Átfolyik rajta az Apsica, melybe itt torkollik a Tyusag. Általános információk Közigazgatásilag hozzátartozik: Almáspatak (Sztrimba): 90612, valamint önálló irányítószám nélkül Rika (település) (Ricsana) és Tyuság (Tjusag). Nevének eredete Nevét a hagyományok szerint az Apeczka havasokban eredő Apsa folyóról kapta, mely keresztülfolyik rajta. Története Felsőapsa nevét 1406-ban említette először oklevél Superior Apcha néven. A magyar alapításúnak tartott település az 1300-as évek utolsó évtizedeiig a Kusalyi Jakcs család birtokai közé tartozott. 1387-ben Zsigmond király a Kusalyi Jakcsoktól csere útján Szász fia Máramarosi János-nak adta, később pedig az Urmezei családé lett. 1429 után helybeli román nemesek birtoka volt, de a század végén a ruszin falukkal rendelkező csebi Pogány családé lett, kiknek birtokában eloroszosodott, de a településnek a 16. században még tekintélyes magyar lakossága is lehetett. Felsőapsa ismert birtokosai voltak még: 1550-ben Brodarics Máté, 1600-ban Pogány György, Pogány Péter, Pernyeszi Imre. A trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Szigeti járásához tartozott. 1910-ben 4704 lakosából 50 magyar, 1027 német, 3594 román volt. Ebből 3646 görögkatolikus, 1029 izraelita volt. Lakóinak száma (2003): összesen 6873 fő, Felsőapsa = 5219 fő; Almáspatak (Sztrimba) = 1320 fő, Rika + Tyuság = kb. 300 fő. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X dr. Tóth Imre: Kárpátalja, a rahói járás honismereti olvasókönyve. Szeged, 2000.
Apșa de Sus, Rahău

Apșa de Sus (în ucraineană Верхнє Водяне, transliterat: Verhnie Vodeane, în maghiară Felsőapsa) este localitatea de reședință a comunei Apșa de Sus din raionul Rahău, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Conform recensământului din 2001, în localitate trăiau 25 de români. Istoric Satul a fost menționat pentru prima dată într-un document din 1406 cu numele Superior Apcha. Așezarea a aparținut familiei Jakch de Coșeiu până în ultimele decenii ale anilor 1300. În 1387, regele Sigismund a dat satul lui János Máramarosi, fiul lui Szász. După 1429, a fost proprietatea nobililor români locali, și în anii următori a fost proprietatea mai multor familii nobiliare maghiare, precum familia Pogány, Brodarics, Pernyeszi. În 1881, dintre cei 1.912 de locuitori, 1.565 erau etnici ruteni, 303 germani, 3 români și 36 din alte etnii. În 1910, populația satului se ridica la 4.671 locuitori, dintre care 3.594 erau români, 1027 germani și 50 maghiari. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Apșa de Sus era vorbitoare de ucraineană (98,52%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Surse A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN: 963 85683 3 X dr. Imre Tóth : Kárpátalja, a rahói járás honismereti olvasókönyve. Seghedin, 2000. Note
Верхнее Водяное

Ве́рхнее Водяно́е (укр. Верхнє́ Водяне́) — село в Великобычковской поселковой общине Раховского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 5272 человека. Почтовый индекс — 90611. Телефонный код — 3132. Занимает площадь 8,908 км². Код КОАТУУ — 2123681501. История В 1946 году указом ПВС УССР село Верхняя Апша переименовано в Верхнее Водяное. Ссылки Верхнее Водяное на сайте Верховной рады Украины (укр.). gska2.rada.gov.ua. Дата обращения: 18 мая 2020. Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.). Архивировано из оригинала 5 февраля 2012 года. Примечания
Čorna Tysa (sídlo)

Čorna Tysa (ukrajinsky Чорна Тиса, maďarsky Feketetisza, česky Černá Tisa) je obec v Jasiňské městyské územní hromadě v okrese Rachov v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2025 zde žilo 2746 obyvatel. Čorna Tysa je východiskem turistických cest do pohoří Svidovec a Gorgany (také Horhany). Místní části Behenskyj (Бегенський) Poderej (Подерей) Historie První písemná zmínka o této obci pochází z roku 1657. Do uzavření Trianonské smlouvy byla Čorna Tysa součástí Uherska, poté součástí Československa. Do roku 1946 byla Čorna Tysa osadou Jasině. Od roku 1945 byla součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Osobnosti Vasil Derďuk (1922 – 2018) – československý voják, veterán druhé světové války Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Чорна Тиса (село) na ukrajinské Wikipedii. Související články Apšinec (jezero) Tataruka Trojaska Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Čorna Tysa na Wikimedia Commons
Tschorna Tyssa

Tschorna Tyssa (ukrainisch Чорна Тиса; russisch Черная Тиса Tschernaja Tissa, slowakisch Černá Tisa, Čorna Tisa bzw. Mohelki, ungarisch Feketetisza bzw. Moheljki) ist ein Dorf im Osten der ukrainischen Oblast Transkarpatien mit etwa 2800 Einwohnern. Geografie Tschorna Tyssa liegt in den Waldkarpaten auf 805 m Höhe nahe der Quelle der Schwarzen Theiß (ukrainisch: Чорна Тиса / Tschorna Tyssa), einem Quellfluss der Theiß, der das Dorf seinen Namen verdankt. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Siedlungsgemeinde Jassinja im Norden des Rajons Rachiw; bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Tschorna Tyssa (Чорнотисянська сільська рада/Tschornotyssjanska silska rada). Acht Kilometer südlich des Dorfes verläuft die nationale Fernstraße N 09, die nach Süden zum 40 km entfernten Rajonzentrum Rachiw und nach Nordosten zum Jablunyzja-Pass führt. Geschichte Im Ortsgebiet gab es das seit nach 1800 bekannte Dorf Mohelki, einem Gemeindeteil von Jassinja, bei dem sich während des Zweiten Weltkrieges das Zwangsarbeitslager für Juden Jasinja-Mohelki befand. 1947 wurde die Ortschaft unter ihrem aktuellen Namen neu gegründet. Weblinks Einzelnachweise
Feketetisza

Feketetisza (ukránul: Чорна Тиса [Csorna Tisza]) település a kőrösmezői medencében, a Fekete-Tisza forrásvidékén található, Kőrösmezővel szinte egybeépülve. Földrajz A településen ömlik a Fekete-Tiszába a Dovzsana patak, határában feljebb pedig a Sztaniszlav. Látnivalók A községtől Ny-ra, az Aklos-hágó (Okula pereval) közelében ered a Fekete-Tisza (itt található a forrása). Innen nem messze áll Tisza Lajos képviselő emlékoszlopa (Szeged 1879. évi árvízi kormánybiztosa volt). Személyesen járt itt, amikor az országos (magyarországi) Erdészeti Egyesület elnökeként részt vett a 1882. augusztus 23-i kőrösmezei közgyűlésen. Az emlékoszlop köré „Tisza Lajos facsoportot” ültettek. A település és a Fekete-Tisza forrása között félúton helyezkedett el az Apsonyi (Apsinyeci) víztározó, valamint az egykori pisztrángtelep is (ma a Kijevi Egyetem kutatóháza található itt). A településen emlékoszlop áll azok emlékére, akik a világháborúkban estek el (33 név). Források dr. Tóth Imre: Kárpátalja, a rahói járás honismereti olvasókönyve. Szeged, 2000.
Ciorna Tîsa, Rahău

Ciorna Tîsa (în ucraineană Чорна Тиса) este o comună în raionul Rahău, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Ciorna Tîsa era vorbitoare de ucraineană (99,42%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Чёрная Тиса (Закарпатская область)

Чёрная Ти́са (укр. Чорна Тиса) — село в Ясинянской поселковой общине Раховского района Закарпатской области Украины. Находится в Украинских Карпатах. Почтовый индекс — 90632. Телефонный код — 3132. Занимает площадь 16,178 км². Код КОАТУУ — 2123687501. Население Население по переписи 2001 года составляло 2746 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Украинский язык является официальным и основным языком села. Местоположение Чёрная Тиса соединяется грунтовой автодорогой через перевал Околе с селом Лопухов. Примечания Ссылки Чёрная Тиса на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Почтовый дом

Почтовый дом (или Почтовая станция, Станционный дом) — одноэтажный дом в стиле классицизма в Киеве на Почтовой площади, памятник истории и архитектуры. Был возведён в 1853—1865 годах как главное здание комплекса подольской почтовой станции; единственное сооружение комплекса, сохранившееся до наших дней. В 1963 году согласно постановлению Совета министров УССР № 970 от 24.08.1963 г. почтовый дом был взят под охрану государства и получил статус памятника национального значения. Используется как экспозиционное помещение заповедника «Древний Киев», тут размещается Музей Магдебургского права с постоянно действующей выставой «К истории самоуправления в Киеве». История подольской почтовой станции Подольская почтовая станция была возведена во второй половине XIX ст. в месте примыкания Набережного шоссе к Подолу. Эта станция была не единственной в Киеве, но имела особенное значение, благодаря расположению в наиболее оживлённом торговом районе с наибольшими базарами, кустарными и промышленными предприятиями, контрактовыми ярмарками и пристанью. В 1975 году все сооружения комплекса, кроме почтового дома, были разобраны в связи со строительством станции метро «Почтовая площадь». Дальнейшая история В 1976—1982 годах почтовый дом отреставрировали, было восстановлено первичное оформление фасада (авторы проекта — архитекторы Быкова Раиса Петровна, В. Мирошниченко, В. Сударенко). После реставрации в доме было расположено правление Общества филателистов, а также филателистическая выставка и экспозиция по истории почтовой связи на основе собрания киевского коллекционера Лазаренко Александра Николаевича. В 1993 году эта экспозиция была передана в Нежин, где на её основе создан музей «Нежинская почтовая станция». Теперь здание используется как экспозиционное помещение заповедника «Древний Киев». Архитектура Почтовый дом расположен посередине Почтовой площади и являет собой характерный образец гражданской классицистической архитектуры. Дом одноэтажный с подвалом, кирпичный, оштукатуренный, в плане прямоугольный с тыльным выступом. Фасад симметричный относительно центральной оси, которая подчёркнута треугольным щипцом; стены рустованые. Прорези окон и портала оформлены архивольтами и филёнками; под карнизом размещены большие модильоны. Примечания Ссылки Дмитро Малаков. Из Киева до Житомира — на перекладних. "День" 17 сентября 2013. Архивная копия от 29 сентября 2019 на Wayback Machine Кальницкий М. Что за здание трещит на Почтовой площади Архивная копия от 10 декабря 2019 на Wayback Machine (рус.) Почтовая станция
Поштовий будинок

Поштовий будинок, Поштова станція, Станційний будинок — одноповерховий будинок в стилі класицизму в Києві на Поштовій площі, пам'ятка історії та архітектури. Був зведений у 1853–1865 роках як головна будівля комплексу подільської поштової станції; єдина споруда комплексу, що збереглась до нашого часу. У 1963 відповідно до постанови РМ УРСР № 970 від 24.08.1963 р. поштовий будинок був взятий від охорону держави і отримав статус пам'ятки національного значення. Використовується як експозиційне приміщення заповідника «Стародавній Київ», тут розміщена постійно діюча виставка «До історії самоврядування в Києві». Історія подільської поштової станції Подільська поштова станція була зведена у другій половині XIX ст. у місці прилучення Набережного шосе до Подолу. Ця станція була не єдиною в Києві, але мала особливе значення завдяки розташуванню у найжвавішому торговому районі з найбільшими базарами, кустарними і промисловими підприємствами, контрактовими ярмарками і пристанню. У 1975 всі споруди комплексу, окрім поштового будинку, були розібрані у зв'язку з будівництвом станції метро «Поштова площа». Поштовий будинок У 1976–1982 поштовий будинок відреставрували, було відтворене первісне оздоблення фасаду (автори проєкту — архітектори Р. Бикова, В. Мирошниченко, В. Сударенко). Після реставрації у будинку було розташоване правління Товариства філателістів, а також філателістична виставка і експозиція з історії поштового зв'язку на основі зібрання київського колекціонера О. М. Лазаренка. У 1993 році ця експозиція була передана до Ніжина, де на її основі утворений музей «Ніжинська поштова станція». Тепер будівля використовується як експозиційне приміщення заповідника «Стародавній Київ». Архітектура Поштовий будинок розташований посередині Поштової площі і являє собою характерний зразок цивільної класицистичної архітектури. Будинок одноповерховий з підвалом, цегляний, тинькований, у плані прямокутний з тильним виступом. Фасад симетричний відносно центральної осі, яка підкреслена трикутним щипцем; стіни рустовані. Прорізи вікон і порталу оздоблені архівольтами та фільонками; під карнизом розміщені великі модульони. Примітки Посилання Дмитро Малаков. Із Києва до Житомира — на перекладних. "День" 17 серпня 2013. Кальницкий М. Что за здание трещит на Почтовой площади (рос.) Почтовая станция
Perediwanie

Perediwanie (ukr. Передівання) – wieś na Ukrainie, w obwodzie iwanofrankiwskim, w rejonie kołomyjskim (do 2020 roku w rejonie horodeńskim). Przypisy Bibliografia Perediwanie, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 951 .
Peredivannea, Horodenka

Peredivannea (în ucraineană Передівання) este un sat în comuna Horodnîțea din raionul Horodenka, regiunea Ivano-Frankivsk, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Peredivannea era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Передиванье

Передиванье (укр. Передівання) — село в Городенковской городской общине Коломыйского района Ивано-Франковской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 286 человек. Почтовый индекс — 78140. Телефонный код — 03430. Ссылки Передиванье на сайте Верховной рады Украины
Передівання

Передіва́ння — село в Україні, у Городенківській міській громаді Коломийського району Івано-Франківської області. Географія Передівання - крайній східний населений пункт Івано-Франківської області. Розташоване у закутку на березі ріки Дністер. На північній околиці села, на струмку Дулів, розташований каскадний Передіванський водоспад (15 м). Історія 31 липня 1952 р. Городенківський райвиконком під приводом попереднього злиття колгоспів у колгосп «Більшовик» рішенням № 368 ліквідував Пробабинську і Передіванську сільради та в зв'язку з невеликою чисельністю населення приєднав їх до Городницької сільради у складі якої Передівання перебувало до 2020 року. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Городенківської міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Городенківського району, село увійшло до складу новоутвореного Коломийського району. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Murowane (rejon samborski)

Murowane, Laszki Murowane (ukr. Муроване) – wieś na Ukrainie, w obwodzie lwowskim, w rejonie samborskim, w hromadzie Chyrów, nad rzeką Strwiąż. W 2001 roku liczyła 689 mieszkańców. Historia Pierwsze wzmianki o miejscowości pochodzą z roku 1374, jako o własności Herbutów rycerzy przybyłych z Moraw, zatwierdzonej przywilejem księcia Władysława Opolczyka. Laszki w XVI w. należały do Tarłów, herbu Topór. W 1531 r, mieszkał tu Andrzej Tarło. Mikołaj Tarło, chorąży przemyski, dworzanin i sekretarz królewski dokonał po 1560 r. lokacji miasta Laszki na prawie magdeburskim. Dobra laszeckie wraz z Chyrowem i Bąkowicami stanowiły posag Jadwigi Tarłówny (córki Mikołaja i Jadwigi ze Stadnickich), wydanej ok. roku 1592 za Jerzego Mniszcha, wojewodę sandomierskiego. Z Laszek wywodziła się Maryna Mniszchówna - caryca Rosji – żona Dymitra I Samozwańca. Tu urodziła się Julia Teresa Wandalin-Mniszech, która poślubiła Ksawerego Franciszka Krasickiego z Siecina herbu Rogala. Po I rozbiorze Polski miejscowość znalazła się w zaborze austriackim. Początkowo (1775-1782) znajdowała się w dystrykcie dystrykcie Drohobycz w cyrkule samborskim, następnie już w nowym, mniejszym cyrkule samborskim. Wydana po raz pierwszy w 1786 r. „Geografia (...) Galicyi i Lodomeryi” autorstwa Ewarysta Andrzeja Kuropatnickiego podawała o Laszkach następującą informację: Miasto dziedziczne JW. Józefa hrabi Mniszcha, grandmetra Galicyi; z bardzo wspaniałym i bogato ozdobionym pałacem i kościołem farnym. Laszki należały do Mniszchów do 1815 r., kiedy to zostały sprzedane Edwardowi Zerboni de Spoletti przez Stanisława Mniszcha, austriackiego szambelana i wielkiego sokolnika Królestwa Galicji i Lodomerii. Potem należały do Marcelego Bogdanowicza, a od 1861 r. do Michała Krasickiego. Na tych terenach w pod koniec 1918 r. walczył z Ukraińcami 2 pułk strzelców podhalańskich dowodzony przez por. Karola Matzenauera. W 1921 r. liczyły około 478 mieszkańców. Przed II wojną światową należała do powiatu starosamborskiego w województwie lwowskim. Od 1911 do 1934 roku istniały dwie odrębne gminy z siedzibą w Laszkach – gmina Laszki Murowane Miasteczko i gmina Laszki Murowane Wieś. Od 1 sierpnia 1934 Laszki Murowane należały do gminy Felsztyn. Ważniejsze obiekty cerkiew greckokatolicka ruiny zamku wzniesionego przez Tarłów, herbu Topór, siedziba rodu. Przypisy Bibliografia Mieczysław Orłowicz, Przewodnik po Lwowie, Lwów 1925, s. 256 (rep. Wyd. Roksana, 2000 r.). Mapa WIG Sambor Pas 50 Słup 36 Warszawa 1937 Księga adresowa Polski (wraz z W.M. Gdańskiem) dla handlu, przemysłu, rzemiosł i rolnictwa Towarzystwo Reklamy Międzynarodowej Warszawa 1928 s. 699 Linki zewnętrzne Laszki Murowane (6), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 95 . Zamek w Laszkach Murowanych
Murovane, Starîi Sambir

Murovane (în ucraineană Муроване) este localitatea de reședință a comunei Murovane din raionul Starîi Sambir, regiunea Liov, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Murovane era vorbitoare de ucraineană (99,85%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Мурованое (Самборский район)

Мурованое (укр. Муроване, пол. Laszki Murowane — Ляшки Муроване) — село в Хыровской городской общине Самборского района Львовской области Украины на реке Стрвяж. Население по переписи 2001 года составляло 689 человек. Население по данным сайта postcode.in.ua составляет 501 человек. Занимает площадь 1,388 км². Почтовый индекс — 82055. Телефонный код — 3238. История Первое упоминание о данном населённом пункте датируется 1374 годом, как о владении рыцарей Гербуртовых, приехавших из Моравии, юридически закреплённом за ними князем Владиславом Опольчиком. В 16-м веке Ляшки Мурованы принадлежали известной польской дворянской фамилии Тарло герба «Топор». Тарло построили в Ляшках Мурованых родовой замок; в 1531 году там поселился Анджей Тарло. Ляшки Мурованы, наряду с некоторыми другими владениями, стали так называемым вяно (пол. wiano — подарок на свадьбу) брака Ядвиги Тарло и Юрия Мнишека. До 1815 года Ляшки Мурованы принадлежали роду Мнишеков. После раздела Польши в 1772 году Ляшки в составе Королевства Галиции и Лодомерии отошли к Священной Римской империи. После событий 1804—1815 годов (наполеоновские войы, распад империи) Королевство Галиции и Лодомерии вошло в состав обломка Священной римской империи — Австро-Венгрии. В результате войн 1914—1921 годов (первая мировая, польско-украинская, советско-польская) Ляшки Мурованы опять вошли в состав Польши. Перед второй мировой войной Ляшки Мурованы относились к Старосамборскому повету Львовского воеводства Польши. До 1934 Ляшки были одновременно центром двух общин (пол. gmina) «город Ляшки Мурованы» и «село Ляшки Мурованы». А с 1 августа 1934 года Ляшки Мурованы были отнесены к общине Фельштын. С 4 декабря 1939 село отнесено к Старосамборскому району Львовской области Украинской ССР Союза ССР. В 1946 году указом ПВС УССР село Ляшки-Мурованы переименовано в Мурованое. Памятники архитектуры Руины замка Мнишеков Костёл Непорочного Зачатия Пресвятой девы Марии и Св. мученика Георгия 18 в. Известные уроженцы Марина Мнишек — дочь сандомирского воеводы Ежи Мнишека, жена Лжедмитрия I, коронованная в мае 1606 года как русская царица. Ссылки Мурованое на сайте Верховной рады Украины (рус.). w1.c1.rada.gov.ua. Дата обращения: 24 апреля 2020. Примечания