NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сєверодонецька єпархія УПЦ (МП)

Сєверодонецька єпархія — єпархія Української православної церкви (Московського патріархату), яка об'єднує парафії і монастирі на території Біловодського, Білокуракинського, Кремінського, Марківського, Міловського, Новопсковського, Попаснянського, Сватівського, Старобільського і Троїцького районів, а також міст Лисичанськ, Рубіжне, Сєвєродонецьк. Кафедральне місто — Сєвєродонецьк. У травні 2007 року за рішенням Священного Синоду УПЦ МП Луганська єпархія була розділена на дві самостійні: Луганську і Сєверодонецьку. Архієреї Сєверодонецької єпархії Серафим (Залізницький) (4-10 червня 2007) Пантелеймон (Бащук) (10-27 червня 2007) Іларій (Шишківський) (29 липня — 14 грудня 2007) Агапіт (Бевцик) (14 грудня 2007 — 20 грудня 2012) Пантелеймон (Поворознюк) (20 грудня 2012 — 5 січня 2013) Никодим (Барановський) з 5 січня 2013 Новопсковське вікаріатство Іринарх (Тимчук) (з 28 серпня 2020) Під російською окупацією з 2022 року 21 червня 2022 року був арештований росіянами архимандрит Феогност (Пушков Тимофей Геннадійович), до 2022 року - настоятель Миколаївської парафії в селі Курячівка, Марківського району Луганської області. Йому вдалося звільнитися лише 4 жовтня 2022 року. 26 вересня 2024 року Марківський районний суд висунув Пушкові звинувачення, згідно судовому формулюванню, "в совершении преступления, предусмотренного ч.2 ст.228 УК РФ". Монастирі У складі єпархії діє два монастирі: Свято-Сергіївський монастир, чоловічий, заснований у 2003 р., місто Кремінна Старобільський монастир на честь ікони Божої Матері «Всіх скорботних Радість», жіночий, заснований у 1863 р. як жіноча громада, що була перетворена в 1886 р. у монастир, закритий у 1921 р., відновлений у 1992 р., місто Старобільськ Див. також Ровеньківська єпархія УПЦ (МП) Луганська єпархія УПЦ (МП) Луганська єпархія ПЦУ Донецько-Слов'янська єпархія ПЦУ Луганські громади ІПЦ Старообрядництво в Луганській області Примітки Література Форостюк О. Луганщина релігійна. — Луганськ: Світлиця, 2004. Джерела sed-eparhia.com — офіційний сайт «Сєверодонецька єпархія УПЦ». (рос.) Посилання Монастирі Сєверодонецької єпархії — Синодальна комісія УПЦ у справах монастирів Google-карта: Монастирі Сєверодонецької єпархії — Синодальна комісія УПЦ у справах монастирів Тетяна Деркач (11 грудня 2017). Казаки-разбойники. ЧВК на службе у УПЦ МП? Часть 12. Северодонецкая епархия. petrimazepa.com. Петро і Мазепа. Процитовано 8 січня 2018. (рос.)
Eparchie luhanská

Eparchie Luhansk je eparchie ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu, jejíž sídlo se nachází ve městě Kamjanske. Území a titul biskupa Zahrnuje správní hranice území Novoajdarského, Perevalského, Slovjanoserbského a Luhanskostanyckého rajónu Luhanské oblasti. Eparchiálnímu biskupovi náleží titul biskup luhanský a alčevský. Historie Roku 1944 byl zřízen vorošylovhradský vikariát dnipropetrovské eparchie (Vorošylovhrad, dnes Luhansk). Roku 1949 vznikla samostatná eparchie a do roku 1965 byla spravována chersonskými biskupy. Poté do roku 1990 spadala pod správu oděských biskupů. Seznam biskupů Vorošylovhradský vikariát dnipropetrovské eparchie 1944–1944 Nikon (Petin) Eparchie luhanská 1949–1965 spravována chersonskými biskupy 1965–1965 Ioasaf (Leljuchin) dočasný správce 1965–1990 spravována oděskými biskupy 1991–2012 Ioannikij (Kobzev) 2012–2021 Mytrofan (Jurčuk) 2021–2021 Pantelejmon (Povoroznjuk) dočasný správce od 2021 Pantelejmon (Povoroznjuk) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Луганская и Алчевская епархия na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie luhanská na Wikimedia Commons (ukrajinsky) Oficiální stránky eparchie (rusky) Moskevský patriarchát
Eparchia ługańska

Eparchia ługańska – jedna z eparchii Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Ordynariuszem administratury jest od 2021 r. metropolita ługański i alczewski Pantelejmon (Poworozniuk), zaś funkcję katedry pełni sobór św. Włodzimierza w Ługańsku. W 1944 powstała eparchia woroszyłowgradzka (ówczesna nazwa Ługańska), na ordynariusza której został wyświęcony Nikon (Pietin). W 1948 duchowny ten został przeniesiony do eparchii odeskiej, zachowując zarząd eparchii woroszyłowgradzkiej: jego działalność miała istotne znaczenie dla odrodzenia życia religijnego na ziemi ługańskiej po okresie prześladowań antyreligijnych w ZSRR. Kolejnymi ordynariuszami eparchii byli duchowni sprawujący równolegle urząd biskupów odeskich: Borys (Wik) oraz Sergiusz (Pietrow). W 1991 dokonany został podział eparchii na ługańską i starobielską oraz doniecką i słowiańską. Biskupem ługańskim został biskup słowiański, dotąd jej biskup pomocniczy, Joannicjusz (Kobziew). Nosił on tytuł biskupa ługańskiego i starobielskiego do kolejnego podziału eparchii w 2007, gdy z części jej terytorium wydzielono eparchię siewierodoniecką. W tym momencie tytuł ordynariusza uległ zmianie na ługański i alczewski. W jurysdykcji eparchii znajdują się miasta Ługańsk, Ałczewsk, Brianka, Hołubiwka, Sokołohirśk oraz Kadyjewka, a także rejony nowoajdarski, perewalski, słowjanoserbski i stanicki. Na terenie eparchii działa pięć monasterów: monaster Wniebowstąpienia Pańskiego w Choroszejem, męski monaster św. Jana Chrzciciela w Czuhince, męski monaster Narodzenia Matki Bożej w Krasnym Derkule, żeński monaster św. Olgi w Ługańsku, żeński monaster Iwerskiej Ikony Matki Bożej w Starym Ajdarze, żeński (w trakcie organizacji). Przypisy
Луганская и Алчевская епархия

Луга́нская и Алче́вская епа́рхия — епархия Русской православной церкви (Украинской православной церкви (МП)), объединяет приходы и монастыри на территории города Луганска, а также Новоайдарского, Перевальского, Славяносербского, и Станично-Луганского районов Луганской области. История Создана в 1944 году, когда в Ворошиловграде (ныне Луганск) была заложена Ворошиловградская викарная кафедра, на которую был поставлен епископ Никон (Петин). В 1948 году владыку перевели в Одессу. После этого Ворошиловградско-Донецкая епархия находилась в юрисдикции одесских архиереев. После архиепископа Никона её управляющими были в 1956—1965 годах митрополит Борис Вик и в 1965—1990 годах митрополит Сергий (Петров). В феврале 1990 года на кафедру был поставлен епископ Иоанникий (Кобзев). В октябре 1991 года в связи с ростом количества приходов в Донбассе епархия была разделена на две отдельные церковные области. Образовавшаяся Луганская и Старобельская епархия осталась под духовной опекой митрополита Иоанникия. В мае 2007 года по решению Священного Синода УПЦ (МП) епархия была разделена на две самостоятельные: Луганско-Алчевскую и Северодонецко-Старобельскую. Благочиннические округа По состоянию на октябрь 2022 года: Александровский Алчевский Беловодский I Луганский II Луганский Луганский центральный Марковский Меловской Новоайдарский Станично-Луганский Монастыри мужские Иоанно-Предтеченский. Наместник — архимандрит Варфоломей (Кузнецов) Вознесенский. Наместник — архимандрит Иоанн (Сухина) женские Рождества Пресвятой Богородицы. Настоятельница — игумения Антония (Рыбинцева) Царственной страстотерпицы княгини Ольги. Старшая сестра — монахиня Ольга (Мащенко) община в честь Иверской иконы Божией Матери Учебные заведения Луганский богословский университет в честь Архистратига Михаила. Ректор — протоиерей Владимир Конончук Учебно-просветительский центр им. прп. Нестора Летописца. г. Алчевск. Студия развития для детей «Умничка». г. Алчевск Епископы Ворошиловградское викариатство Днепропетровской епархии Никон (Петин) (21 мая — 26 июня 1944) Луганская епархия Никон (Петин) (26 июня 1944 — 16 апреля 1956) в/у, сначала как еп. Донецкий, позднее — как аеп. Херсонский Борис (Вик) (25 апреля 1956 — 5 февраля 1965) в/у, митр. Херсонский Иоасаф (Лелюхин) (5 февраля — 25 мая 1965) в/у, митр. Киевский Сергий (Петров) (25 мая 1965 — 4 февраля 1990), в/у, митр. Одесский Иоанникий (Кобзев) (19 февраля 1990 — 6 октября 1991), в/у, еп. Донецкий Иоанникий (Кобзев) (6 октября 1991 — 20 июля 2012) Митрофан (Юрчук) (20 июля 2012 — 18 июня 2021) Пантелеимон (Поворознюк) (19 июня 2021 — 17 августа 2021) в/у, митр. Ровеньковский Пантелеимон (Поворознюк) (с 17 августа 2021) Примечания Ссылки http://monastyr.lg.ua // Сайт Свято-Вознесенского мужского монастыря http://www.eparhia.site // Официальный сайт Луганской и Алчевской епархии http://www.patriarchia.ru/db/text/73327.html http://drevo-info.ru/articles/7808.html // Открытая православная энциклопедия «Древо» Монастыри Луганской епархии — Синодальная комиссия УПЦ по делам монастырей Google-карта: Монастыри Луганской епархии — Синодальная комиссия УПЦ по делам монастырей
Eparchie chersonská a tavrická

Eparchie Cherson je eparchie ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu. Území a titul biskupa Zahrnuje správní hranice území Chersonského, Bilozerského, Holoprystaňského, Kalančackého, Skadovského, Olešského, Čaplynského rajónu Chersonské oblasti. Eparchiálnímu biskupovi náleží titul biskup chersonský a tavrický. Historie Křesťanství na území Tauridy se rozšířilo v prvních staletích. Bylo zde zřízeno několik biskupských stolců; jedním z nich byl Chersonésos. Dekretem carevny Kateřiny II. ze dne 7. září 1775 bylo území Nového Ruska sjednoceno do slovanské a chersonské eparchie se sídlem v Poltavě. V dubnu 1784 bylo k eparchii připojeno území Krymského chanátu. Samostatná chersonská eparchie byla zřízena 9. května 1837 oddělením od jekatěrinoslavské eparchie. Dne 16. listopadu 1889 byla z eparchie oddělena eparchie tavrická. Roku 1921 byl biskup Prokopij (Titov) jmenován biskupem s titulem biskup oděský a chersonský. V červnu 1925 byl jmenován biskupem chersonským a mykolajivským. Roku 1947 byla eparchie připojena k oděské eparchii a začala se nazývat chersonská. Eparchie sídlila v Oděse. Dne 7. října 1976 byla přejmenovaná na eparchii oděskou. Dne 11. února 1991 byla chersonská eparchie obnovena jako samostatná. Dne 14. prosince 2007 byla z části území eparchie zřízena eparchie novokachovská. Seznam biskupů 1837–1848 Gavriil (Rozanov) 1848–1857 Innokentij (Borisov) svatořečený 1857–1874 Dimitrij (Muretov) 1874–1875 Leontij (Lebedinskij) 1875–1877 Ioannikij (Gorskij) 1877–1882 Platon (Goroděckij) 1882–1883 Dimitrij (Muretov) 1883–1890 Nikanor (Brovkovič) 1891–1893 Sergij (Ljapiděvskij) 1893–1905 Iustin (Ochotin) 1905–1913 Dymytrij (Kovalnyckyj) 1913–1917 Nazarij (Kirillov) 1918–1921 Platon (Rožděstvenskij) 1919–1920 Feodosij (Feodosijiv) dočasný správce 1920–1921 Alexij (Baženov) dočasný správce 1921–1923 Prokopij (Titov) svatořečený mučedník 1925–1928 Prokopij (Titov) 1941–1944 Antonij (Marcenko) 1944–1945 Fotij (Topiro) 1945–1946 Michail (Rubinskij) 1947–1947 Sergij (Larin) 1947–1947 Filipp (Stavickij) jmenování odmítl 1947–1948 Fotij (Topiro) 1948–1956 Nikon (Petin) 1956–1965 Boris (Vik) 1965–1965 Antonij (Melnikov) dočasný správce 1965–1976 Sergij (Petrov) 1991–1992 Leontij (Hudymov) 1992–1992 Lazar (Švec) dočasný správce 1992–1996 Ilarion (Šukalo) 1996–1997 Ilarion (Šukalo) dočasný správce 1997–1999 Jov (Smakouz) 1999–2006 Ionafan (Jeleckich) 2006–2008 Ioan (Siopko) 2008–2008 Ilarij (Šyškivskyj) od 2008 Ioan (Siopko) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Херсонская и Таврическая епархия na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie chersonská na Wikimedia Commons (ukrajinsky) Oficiální stránky eparchie (rusky) Moskevský patriarchát
Eparchia chersońska

Eparchia chersońska – jedna z eparchii Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego, z siedzibą w Chersoniu. Jej obecnym ordynariuszem jest arcybiskup chersoński i taurydzki Jan (Siopko), zaś funkcję katedry pełni sobór Świętego Ducha w Chersoniu. Historia Eparchia została erygowana w 1775 na terenach przyłączonych do Rosji w wyniku wojny turecko-rosyjskiej pod nazwą eparchia słowiańska i chersońska. Pierwszą siedzibą biskupów była Połtawa. Eparchia liczyła 232 cerkwie i 2 klasztory. W 1837, po kolejnych reorganizacjach terytorialnych, przyjęła nazwę chersońskiej i taurydzkiej; siedzibą hierarchów była Odessa. W 1859, gdy liczyła 624 parafie i 5 klasztorów, z jej terytorium wydzielono eparchię taurydzką i symferopolską obejmującą Krym. Po jej wydzieleniu w eparchii pozostało 446 parafii, 12 soborów i cztery monastery. Po rewolucji październikowej, w ZSRR duchowieństwo i wierni eparchii zostali poddani zmasowanym prześladowaniom, wskutek czego działalność administratury praktycznie zamarła. Odbudowa struktur parafialnych rozpoczęła się dopiero po 1945. Terytorium eparchii chersońskiej znalazło się w jurysdykcji biskupów odeskich. W 1991 Święty Synod Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego wydzielił eparchię chersońską z terytorium eparchii odeskiej. Biskupi 1837–1947 Gabriel (Rozanow), 1837–1848 Innocenty (Borisow), 1848–1857 Dymitr (Murietow), 1857–1874 Leoncjusz (Lebiedinski), 1874–1875 Joannicjusz (Gorski), 1875–1877 Platon (Gorodiecki), 1877–1882 Dymitr (Murietow), 1882–1883 Nikanor (Browkowicz), 1883–1890/1891 Sergiusz (Lapidiewski), 1891–1893 Justyn (Ochotin), 1893–1905 Dymitr (Kowalnicki), 1905–1913 Nazariusz (Kiriłłow), 1913–1917 Platon (Rożdiestwienski), 1918–1920 Prokopiusz (Titow), 1921–1925 Teodozjusz (Kirika), 1933–1937(?) Antoni (Marcenko), 1942–1943 Focjusz (Topiro), 1945 Michał (Rubinski), 1945–1947 Po 1991 Leoncjusz (Gudimow), 1991–1992 Hilarion (Szukało), 1992–1997 Hiob (Smakouz), 1997–1999 Jonatan (Jeleckich), 1999–2008 Hilary (Szyszkowski), 2008 Jan (Siopko), od 2008 Przypisy
Likicary

Likicary (ukrajinsky Лікіцари, maďarsky Kuruczvár) jsou částí obce Turyčky v Turoremetské vesnické územní hromadě v okrese Užhorod v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2025 zde žilo 54 obyvatel. Historie Do uzavření Trianonské smlouvy byla ves součástí Uherska, poté součástí Československa. Od roku 1945 byla součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Pamětihodnosti Dřevěna cerkev svatého Basilea Velikého, z poloviny 18. století, národní kulturní památka. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Лікіцари na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Likicary na Wikimedia Commons
Kurucvár

Kurucvár (ukránul: Лікіцари [Likicari]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, az Ungvári járásban. Fekvése Perecsenytől kelet-északkeletre, Hárs nyugati szomszédjában fekvő zsákfalu. Története Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a településről: „Lekicsár, orosz f., Ungh vármegyében, Lipóczhoz közel: 84 görög kath. lak. Ut. posta Ungvár.” A trianoni béke előtt Ung vármegye Perecsenyi járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1939 márciusától ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. Ennek következtében 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. Kurucvár 1945 után vált önálló településé Kisturjaszög határából. 1991 óta a független Ukrajna része. Nevezetessége Fatemploma a 17. században, bojk stílusban épült, mellette fa harangtorony áll. Jegyzetek
Ликицары

Ликицары (укр. Лікіцари) — село в Турье-Реметовской сельской общине Ужгородского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 54 человека. Почтовый индекс — 89222. Занимает площадь 13,5 км². Ссылки Ликицары на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Dyjda

Dyjda (ukrajinsky Дийда, maďarsky Beregdéda nebo Déda, česky Beregdeda nebo Dědovo) je vesnice ve Velykobyjhaňské vesnické územní hromadě v okrese Berehovo v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2024 zde žilo 2013 obyvatel. Místní části Mezevhomok nebo Homok (Мезевгомок) Berehdyjda (Берегдийда) Kirva (Кірва) Historie První osada byla založena u nynější vesnice Dyjda před více než 5 tisíci lety, na počátku eneolitu. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté součástí Československa. V roce 1930 zde stálo 156 domů a žilo 843 obyvatel, z toho 22 Rusínů, 72 Maďarů a 735 Židů. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je obec součástí nezávislé Ukrajiny. Pamětihodnosti Hradiště „Tovvar“, z doby od 9. století před naším letopočtem do 4. století našeho letopočtu, ukrajinská národní kulturní památka. Reformovaný kostel ze 14. století, přestavěn v roce 1774, kulturní památka. Řeckokatolický chrám z roku 1846. Památník padlým v první světové válce. Památník obětem stalinismu Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дийда na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dyjda na Wikimedia Commons
Dyjda

Dyjda (ukrainisch Дийда – von 1946 bis 1995 Дідове Didowe, davor Дейда Dejda; russisch Дийда Dijda, ungarisch Beregdéda, tschechoslowakisch Ďedovo oder Deda) ist ein Dorf im Rajon Berehowe in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Dyjda liegt rund fünfeinhalb Kilometer Luftlinie nordwestlich vom Rajonzentrum Berehowe und fünfzig Kilometer südsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Etwa zwei Kilometer südwestlich von Dyjda verläuft die ukrainisch-ungarische Grenze. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Landgemeinde Welyka Byjhan, bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Dyjda (ukrainisch Дийдянська сільська рада Dyjdjanska silska rada) im Westen des Rajons Berehowe. Weblinks Dyjda (Didowe) in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Dyjda

Dyjda (ukr. Дийда, rus. Дийда, węg. Beregdéda) – wieś na Ukrainie w rejonie berehowskim obwodu zakarpackiego w 2001 r. liczyła 2013 mieszkańców. W pobliżu wsi znajduje się zamek Beregdédai tóvár. Kościół ewangelicko-reformowany został zbudowany w XIII wieku w stylu romańskim. Przypisy Linki zewnętrzne Dyjda na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Dîida, Bereg

Dîida (în ucraineană Дийда, maghiară Beregdéda) este o comună în raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Dîida era vorbitoare de maghiară (83,41%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (16,1%). Note
Дыйда

Дыйда (укр. Дийда, венг. Beregdéda) — село в Великобыйганьской сельской общине Береговского района Закарпатской области Украины. Село находится на юге Береговского района, Закарпатской области на расстоянии 7 км от районного центра и железнодорожной станции Берегово. В 3 км от украинско-венгерской границы. Через село проходит автодорога Берегово — Чоп. Население по переписи 2001 года составляло 2013 человек. Почтовый индекс — 90234. Телефонный код — 03141. Занимает площадь 2,1 км². Код КОАТУУ — 2120483603. История На территории села обнаружены поселения эпохи меди (3 в. до н. э.), бронзы (2 в. до н. э.), раннего железа (4—8 века до н. э.) и древнерусское городище (XI—XIII в.), известное под названием «Озерный замок». Первые упоминания о Дыйде встречаются в письменных источниках 1356 г. Оно принадлежало венгерскому королевству. Территорией владела семейство Хомоки. В хронике также упоминается, что в 1440 г. Хомоки отдали эти земли в залог. Некоторое время поселение входило в состав Мукачево. В 1566 г. село подверглось опустошительному нападению крымскотатарских орд, и часть жителей была угнана в рабство. На протяжении многих лет здесь проводил собрания Береговской дворянский комитат. В 1995 г. селу возвращено историческое название Достопримечательности Реформаторская церковь (1556 г.). Современная каменная церковь была построена в XΥ в. В 2003 г. осенью её отреставрировали и украсили. Греко-католическая церковь (1878 г.). Монумент в память о погибших в Первой мировой войне местных жителях. Замок «Товар» — археологический памятник XII—XIII в. Примечания Литература Титов В. С. Раскопки на Кремневом холме и на болотном городище // Археологические открытия 1974 года. — М.: Наука, 1975. — С. 363—364. Ссылки Дыйда на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Бабинська сільська громада (Львівська область)

Бабинська сільська об'єднана територіальна громада — колишня об'єднана територіальна громада в Україні, в Самбірському районі Львівської області. Адміністративний центр — село Бабина. Площа громади — км², населення — мешканців (2021). Утворена 1 вересня 2015 року шляхом об'єднання Бабинської, Корницької та Містковицької сільських рад Самбірського району. Ліквідована 12 червня 2020 року шляхом включення до Новокалинівської громади. Населені пункти До складу громади входять 10 сіл (чисельність населення станом на 1 січня 2014 року): Бабина (1653) Береги (382) Бірчиці (203) Зарайське (194) Климівщина (4) Ковиничі (332) Корничі (351) Містковичі (347) Нові Бірчиці (49) Пиняни (787) Інфраструктура На території громади 5 шкіл. Примітки
Biskowice (hromada)

Biskowice – hromada terytorialna w rejonie samborskim obwodu lwowskiego Ukrainy. Siedzibą hromady są Biskowice. Hromadę utworzono 10 sierpnia 2015 roku w ramach reformy decentralizacji. W jej skład weszły miejscowości z dotychczasowych rad: Biskowice, Wykoty, Pianowice. W 2020 roku dołączyły miejscowości z kolejnych dotychczasowych silskich rad: Werchiwci, Wola Baraniecka, Wojutycze, Lutowiska, Sadkowice, Sąsiadowice. Miejscowości hromady W skład hromady wchodzi 32 miejscowości: Przypisy Linki zewnętrzne Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.6.2020 r. № 718-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області"
Бисковичская сельская община

Бисковичская сельская общи́на (укр. Бісковицька сільська громада) — территориальная община в Самборском районе Львовской области Украины. Административный центр — село Бисковичи. Население составляет 18 166 человек. Площадь — 218,8 км². Населённые пункты В состав общины входит 34 села: Барановцы Берестяны Билычи Бисковичи Букова Вербовка Верховцы Выкоты Владиполь Волица Воля-Баранецкая Воютичи Заречье Заречье Колония Копань Красница Лановичи Лютовиска Максимовичи Малая Вербовка Малые Барановцы Межгайцы Надыбы Пьяновичи Ракова Рогозно Рудня Садковичи Соседовичи Тарава Язы Примечания Источники Официальный сайт общины Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 195. — 441 с. (укр.)
Бісковицька сільська громада

Бісковицька сільська територіальна громада — територіальна громада в Україні, в Самбірському районі Львівської області. Адміністративний центр — село Бісковичі. Площа громади — 215,8 км², населення — 17 999 мешканців (2021). Утворена 10 серпня 2015 року шляхом об'єднання Бісковицької, Викотівської та П'яновицької сільських рад Самбірського району. Перші вибори депутатів сільської ради об’єднаної територіальної громади та сільського голови відбулися 25 жовтня 2015 року. Згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 718-р від 12 червня 2020 р. до складу Бісковицької територіальної громади увійшли такі територіальні громади: Бісковицька Верховецька Викотівська Воле-Баранецька Воютицька Лютовиська (Старосамбірський район) П'яновицька Садковицька Сусідовицька (Старосамбірський район) Площа громади що утворилася становить: 215.8 кв.км. Чисельність населення громади на 01.01.2021 р.: 17999 чол. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Самбірського району (1940—2020), громада увійшла до складу новоствореного Самбірського району. Населені пункти У складі громади 32 села: Баранівці Берестяни Биличі Бісковичі Букова Вербівка Верхівці Викоти Владипіль Волиця Воля-Баранецька Воютичі Заріччя Заріччя Колонія Копань Красниця Лановичі Лютовиська Максимовичі Мала Вербівка Малі Баранівці Міжгайці Надиби П'яновичі Ракова Рогізно Рудня Садковичі Сусідовичі Тарава Язи Примітки
Novyi Kalyniv urban hromada

Novyi Kalyniv urban hromada (Ukrainian: Новокалинівська міська громада) is a hromada in Ukraine, in Sambir Raion of Lviv Oblast. The administrative center is the city of Novyi Kalyniv. Settlements The hromada consists of 1 city (Novyi Kalyniv), 1 rural settlement (Dubliany) and 23 villages: References