NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monaster św. Mikołaja w Gródku

Monaster św. Mikołaja – żeński klasztor prawosławny w Gródku, podlegający jurysdykcji eparchii rówieńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Jego przełożoną jest ihumenia Michalina (Zajeć). Historia Klasztor został najprawdopodobniej założony w końcu XV wieku, jednak pierwsza pisemna wzmianka o jego funkcjonowaniu pochodzi z 1516, gdy Konstanty Ostrogski pisemnie potwierdził testament swojej teściowej Anastazji Holszańskiej (matki pierwszej żony, Tatiany), w którym ta przekazywała monasterowi wsie Wolnica i Gródek. Był to wówczas klasztor męski, prawdopodobnie założony – podobnie jak wiele innych monasterów w zachodniej części dzisiejszego państwa ukraińskiego – przez mnichów Monasteru Kijowsko-Pieczerskiego. W 1593 wieś Gródek wymieniono wśród majątków tegoż monasteru. Z kolei z 1650 pochodzi dokument króla Jana Kazimierza, wymieniający skit św. Eliasza w Gródku wśród świątyń legalnie należących do prawosławnych. Do klasztoru wielokrotnie przybywał Piotr Mohyła, spędzając w nim letnie miesiące. W 1651 rotmistrz Janicki napadł na monaster i obrabował go. W 1730 prawosławny skit św. Eliasza został definitywnie zamknięty, a jego główna cerkiew zamieniona w unicką świątynię św. Mikołaja. Po III rozbiorze Polski, gdy Gródek razem z Wołyniem znalazł się pod panowaniem rosyjskim, cerkiew ponownie przejęli prawosławni. W zabudowaniach dawnego monasteru mieściło się muzeum, a następnie sanatorium. W 1991 eparchia rówieńska Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego otrzymała budynki dawnego sanatorium i cerkwi z przeznaczeniem na ponowną organizację monasteru. W 1993 monaster otworzył biskup rówieński Ireneusz; doszło do poświęcenia domowej cerkwi św. Eliasza, zaś w obiektach klasztornych zamieszkało 13 riasofornych posłusznic, które miały stworzyć żeńską wspólnotę mniszą. Jej tymczasową przełożoną była siostra Nina, która 7 lipca tego samego roku złożyła wieczyste śluby mnisze z imieniem Michalina. 22 października 1993 otrzymała ona godność ihumeni. Przypisy
Sobór św. Mikołaja w Mikołajowie

Sobór św. Mikołaja – prawosławny sobór parafialny w dekanacie mikołajowskim miejskim eparchii mikołajowskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Położony przy ulicy Falejewskiej 4 w Mikołajowie. Zabytek o znaczeniu ogólnoukraińskim. Historia Inicjatorem budowy pierwszej świątyni pod wezwaniem św. Mikołaja w Mikołajowie był Michaił Falejew, jeden z twórców miasta i Floty Czarnomorskiej, współpracownik Grigorija Potiomkina. Cerkiew powstać miała na potrzeby społeczności greckich przesiedleńców żyjących w Mikołajowie. O zamiarze wzniesienia świątyni Falejew informował arcybiskupa jekaterynosławskiego, chersońskiego i taurydzkiego Ambrożego 17 grudnia 1789 r., w rocznicę zdobycia przez Rosjan twierdzy oczakowskiej. Pierwsza cerkiew była budowana od następnego roku i przetrwała około dwudziestu lat. Była to budowla drewniana, o jej wyglądzie niczego nie wiadomo. Murowana świątynia pod tym samym wezwaniem była budowana, nadal na potrzeby społeczności greckiej, w latach 1803–1817. Głównymi inicjatorami budowy byli archimandryta Zachariasz (Petropulo) oraz ks. Karp Pawłowski. W 1817 r. budowla została wyświęcona. Cerkiew pozostawała czynna niemal przez całą swoją historię, nawet po rewolucji październikowej i w latach 30. XX wieku (gdy zamknięto m.in. najważniejszą dotąd prawosławną świątynię w mieście – sobór Narodzenia Matki Bożej) funkcjonowała przy niej parafia prawosławna. Po utworzeniu eparchii mikołajowskiej w 1992 r. sobór został odremontowany, na jego dzwonnicy zawieszono nowe dzwony, w sąsiedztwie cerkwi urządzono studnię do święcenia wody, zaś w południowej części świątyni wzniesiono ołtarz boczny pod wezwaniem Opieki Matki Bożej. Przypisy
Свято-Никольский собор (Николаев)

Свято-Никольский собор (укр. Свято-Микільський собор) — храм Николаевской епархии Украинской православной церкви в городе Николаеве. Памятник архитектуры национального значения. История 26 июня 1769 года светлейший князь Г. А. Потёмкин в своём донесении ходатайствовал перед императрицей Екатериной II об основании Свято-Никольского монастыря в местности в районе Витовка. Разрешение было получено, а настоятелем новой обители был назначен архимандрит Михаил, но дело так и не было доведено до конца. В 1790 году был построен небольшой деревянный Свято-Никольский храм для греческих переселенцев, расположенный на пересечении нынешних улиц Пушкина и Потёмкинской. Новый каменный храм для греческой общины заложили в 1803 году. Его строительство было долгим из-за нехватки средств. Большую заботу о постройке проявили архимандрит Захарий (Петропуло) и протоиерей Карп Павловский. Освящён в 1817 году и никогда не закрывался. Архитектура Храм представляет собой однокупольное одноапсидное каменное строение в классицистическом стиле. Над западным входом размещена трёхъярусная колокольня. В южной части устроен боковой алтарь в честь Покрова Пресвятой Богородицы. Примечания
Покровський чоловічий монастир (Ракошино)

Покровський чоловічий монастир — монастир, що належить УПЦ МП, розташований в с. Ракошино, Мукачівського району на трасі Київ — Чоп. Історія Церкву монастиря збудовано в 1922-1927 роки за проектом офіцера-емігранта з Росії Всеволода Коломацького. Ще будучи юнаком, Коломацький сім раз був поранений. Він керував 120-м полком в Мукачеві, а пізніше прийняв сан священика. Коломацький певний час був куратором церкви. Його дружина, яка померла при пологах, похована біля храму, там же похована і його донька. Церква має форму вигляд хреста, увінчений сімома куполами. Будівництво храму розпочали 1922 року. Кошти на будівництво надавали селяни. В. Коломацький розмалював інтер'єр, але його розписи не збереглися. За радянських часів у храмі розташовувався музей атеїзму. Церква і моностир в сучасності 24 лютого 2001 роки указом єпископа Мукачівського і Ужгородського Агапіта (УПЦ московського патраірхату) було засновано Свято-Покровський чоловічий монастир Мукачівської єпархії Української Православної Церкви. В той час церква мала 14 соток землі, площу якої згодом розширили. При монастирі існує господарство, де вирощуються овочі, фрукти, ячмінь, худобу, у селі Чопівці в них є ферма, де відгодовують корів, курей, індичок, кролів, нутрій, кіз. В монастирі відзначають такі храмові свята: свято Покрови Пресвятої Богородиці, третій день Великодня. Управління В підпорядкуванні монастир має Покровський чоловічий скит (с. Кострино, Закарпатська обл.). Керівником монастиря є Архімандрит Іларіон (Сирний). Святині Монастир має такі святині: ікону «Знамення Божої Матері» 1920-х р.; «Іверську ікону Божої Матері»; шматочки мощей Св. Пантелеймона. Див. також Грушівський Архангела Михаїла чоловічий монастир; Імстичівський монастир; Монастир святого Миколая (Малий Березний); Монастир кармелітів босих (Бердичів). Посилання Джерела Мукачівська єпархія УПЦ Московського патріархату [Архівовано 30 січня 2013 у Wayback Machine.]
Свято-Успенська церква (Гадяч)

Свято-Успенський собор — діючий православний храм у місті Гадячі, що на Полтавщині. Належить до Української Ставропігійної Православної Церкви. У 1831 році на місті храму була збудована однойменна церква у стилі класичного ампіру. Та у 1950-х вона була зруйнована совітами, а у 1990-х роках на цьому місці був побудований сучасний собор в традиції української церковної архітектури. Розташований у середмісті за адресою: пл. Соборна, буд. 2а, м. Гадяч—37300 (Полтавська область, Україна). Минувшина і сьогодення храму Перша церква, ще дерев'яна, існувала в Гадячі вже в 1634 році. Мурований храм на тому ж самому місці, що мав три престоли, був збудований коштом купця І. К. Марулєва в 1831 році, і ця церква простояла понад 100 років. У 1934 році, в роки тотальної боротьби з релігією, гадяцький Свято-Успенський храм був закритий радянською владою, а в повоєнні роки розібраний разом з фундаментом. На місці храму побудували літній кінотеатр, але його перекриття обвалилося через інженерні прорахунки. Імовірно, щоб більше не ризикувати, цю будівлю розібрали, а місце заасфальтували, а на місці колишнього храму виник танцмайданчик. У 1990—91 році благочинний Гадяцького округу та віруючі міста порушили клопотання про відновлення храму на його історичному місці, але влада ніяк не реагувала. Після численних пікетів, демонстрацій і протестів активісти релігійної громади зважилися на відчайдушний вчинок: вони самочинно захопили земельну ділянку. Пізніше він був огороджений і освячений, і на ньому, так само самочинно, було розпочато будівництво собору. Виконком Гадяцької міської ради узаконив цю дію лише 20 листопада 1997 року, всього за півроку до освячення вже практично зведеного собору, якому знову випала честь стати головним храмом міста. Величний Свято-Успенський храм у Гадячі зводився на добровільні пожертвування місцевих жителів і підприємств. Відтак, 24 квітня 1998 його освятив Високопреосвященний Феодосій, митрополит Полтавський і Кременчуцький. Собор став духовним осередком і окрасою Гадяча. Сьогодні гадяцький Свято-Успенський собор здійснює катехизаторсько-просвітницьку й місіонерську роботу, надає допомогу місцевому будинку-інтернату для людей похилого віку, також функціонує ініціативна група прочан. Бібліотека релігійної літератури, що працює при храмі, має близько 500 томів. Свято-Успенський собор утримується за рахунок православної громади Гадяча. Джерело Неофіційний сайт міста Гадяч за інформацією Полтавської єпархії Української православної церкви (Московського патріархату) // вміщено тут (підсторінка Гадяцького благочиння) на сайті Полтавської єпархії УПЦ МП
Catedral del Espíritu Santo (Romní)

La catedral del Espíritu (en ucraniano: Святодухівський собор) es una catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en Romní, en el óblast de Sumy de Ucrania.​ El templo es sede de la eparquía de Romní y se trata de un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia Existen varias versiones sobre la fecha de construcción de la catedral: 1689, 1735-1737 y 1738-1747. Esta última es la más probable, ya que el decreto del metropolitano de Kiev sobre la consagración de la nueva catedral está fechado el 19 de junio de 1747.​ La catedral de ladrillo de estilo barroco ucraniano se construyó junto a la antigua catedral de la Asunción, de madera, que fue desmantelada a mediados del siglo XVIII. En 1825 la catedral fue renovada; entre 1875 y 1876 se pintaron nuevas pinturas en el interior, siguiendo el llamado estilo sinodal; en 1897, la iglesia fue renovada de nuevo.​ Durante la era soviética, la catedral estuvo cerrada y se construyó un almacén en su interior, lo que la dejó en mal estado.​ En 2013, se convirtió en la catedral de la recién creada eparquía de Romní de la Iglesia ortodoxa ucraniana. Tras una exhaustiva renovación, la catedral fue consagrada el 12 de diciembre de 2015.​​ Arquitectura La composición de la catedral combina orgánicamente el volumen cúbico típico de las iglesias ortodoxas rusas con los rasgos característicos de las iglesias ortodoxas ucranianas de tres cuerpos.​ Las fachadas norte y sur del cubo del templo están divididas por pilastras individuales en dos partes iguales, cada una de las cuales remata en su parte superior con un frontón figurado. Los frontones que dividen el enorme volumen aligeran la estructura, dándole una sensación de movimiento ascendente. Las ventanas de la catedral están dispuestas en dos niveles. Altas y estrechas, están enmarcadas por delgadas columnas y dinteles apuntados. Tres tambores redondos, estrechamente dispuestos, rematan con cúpulas en forma de pera, que se transforman en esbeltas linternas hexagonales con remates barrocos. Las líneas elásticas de las cúpulas, así como las caras paralelas de las linternas, realzan aún más la sensación de ligereza general del edificio religioso.​ La catedral albergaba una pintura que representaba a una Virgen vestida con el traje nacional ucraniano realizada por Grígori Stetsenko, que colgaba sobre el lugar de enterramiento de María Markovich (hija del escritor Yákov Markovich).​ Esta pintura se exhibe actualmente en el museo local de Romní.​ Galería Referencias Enlaces externos
Sobór Świętego Ducha w Romnach

Sobór Świętego Ducha – prawosławny sobór katedralny w Romnach. Obiekt zabytkowy. Świątynię wzniesiono w latach 1742–1746 w stylu baroku ukraińskiego. W 2013 została katedrą nowo powstałej eparchii romeńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Po przeprowadzeniu gruntownej renowacji, sobór został poświęcony 12 grudnia 2015 przez metropolitę kijowskiego Onufrego, w asyście biskupów: romeńskiego i buryńskiego Józefa oraz irpeńskiego Klemensa. Uwagi Bibliografia Блаженнейший митрополит Киевский Онуфрий собершил освящение кафедрального собора в Ромнах [dostęp: 13.12.2015.]
Семашко (житловий мікрорайон Донецька)

Семашко — житловий мікрорайон Донецька. Розташований у Рутченківському районі міста. Названий так на честь радянського партійного діяча, наркома охорони здоров'я РРФСР, М. О. Семашка. Житлове планування На проспекті Семашка переважають 5-типоверхові будинки, на вулиці Саврасова — одноповерхові, так званий «приватний сектор». Інфраструктура На території мікрорайону розташовані 1 школа, 3 дитячі садки, 1 гуртожиток, міська лікарня № 24, бібліотека, профілакторій. Транспорт трамвай — маршрути № 8 (до центру міста), № 16 (з центру району до бавовняного комбінату на межі з Вознесенським районом); маршрутне таксі — маршрут № 78 (з мікрорайону Текстильник до мікрорайону Лідіївка); автобус — маршрут № 41 (з мікрорайону Абакумова до центру міста; єдина зупинка на території мікрорайону розташована біля міської лікарні № 24). Промислові підприємства На території мікрорайону розташовані Рутченківська броварня, хлібозавод. Природа Біля Рутченківської броварні розташований ставок, купання в якому заборонене через високу забрудненість води. Примітки
Сидори (Овруцький район)

Сидо́ри — колишнє село в Овруцькому районі Житомирської області України. Код КОАТУУ — 1824283709. Село належало до Колесниківської сільської ради. Історія Внаслідок Чорнобильської катастрофи 1986 року село увійшло до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). Село було майже повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Мешканців села було переселено до села Зеремля. За даними перепису 2001 року населення становило 3 особи, усі вони вказали українську мову рідною. Населення в 1981 році становило — 70 осіб, у 1989 році — 36 осіб. Житомирська обласна рада рішенням від 23 квітня 2008 року виключила з облікових даних село Сидори Колесниківської сільради через відсутність постійного населення. Примітки
Силур (компанія)

ВАТ «Силур» — найбільший у Європі виробник металевих канатів і дроту для різних галузей промисловості, стабілізованого арматурного дроту і стабілізованих арматурних канатів, металевої сітки, сталево-алюмінієвих дротів, металічного корду, сталевої фібри. Адреса: 86700, Україна, Донецька обл., Харцизьк, вул. Філатова, 9. http://www.silur.com У грудні 2016 р. «Стальканат-Силур» захоплений угрупуванням «ДНР». Див. також Підприємства гірничого машинобудування та обладнання України Примітки Джерела Гірничий енциклопедичний словник : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Східний видавничий дім, 2004. — Т. 3. — 752 с. — ISBN 966-7804-78-X.
Synagoge (Sataniw)

Die Synagoge in Sataniw, einer kleinen ukrainischen Stadt in der Oblast Chmelnyzkyj, wurde 1626 errichtet und ist damit vermutlich die älteste Synagoge in der Ukraine. Geschichte Die meisten Quellen geben zwar 1514 oder 1532 als Baujahr an, aber Struktur- und Stilelemente des Gebäudes und ein Vergleich mit dem nahegelegenen Kloster deuten eher auf den Beginn des 17. Jahrhunderts (1626) hin. Dies wird auch durch Ergebnisse chemischer Untersuchungen des Mörtels gestützt, die 1992 durchgeführt wurden. In der Sowjetunion wurde die Synagoge 1933 profaniert und als Warenlager genutzt. Später stand sie lange Jahre leer und verfiel immer mehr. 2014 wurde mit der Renovierung begonnen, die inzwischen abgeschlossen ist. Architektur Die Synagoge wurde als Wehrsynagoge mit zwei Meter dicken Wänden errichtet. Sie ist im Stil der polnischen Renaissance erbaut. Der Hauptsaal ist mit einem Tonnengewölbe mit Stichkappen ausgestattet. Im Westen schließt ein Vestibül und im Süden einen Frauengebetsraum an den Gebetssaal an. Erwähnenswert sind ein steinerner Toraschrein im Osten, ein Relief über dem prächtig gestalteten Haupteingang sowie Fresken. Siehe auch Liste von Synagogen in der Ukraine Weblinks Bilder während der Renovierung der Synagoge bei jewish-heritage-europe.eu Einzelnachweise
Great Synagogue (Sataniv)

The Great Synagogue is a Jewish synagogue, located on Synahoha, in Sataniv, a town in the Khmelnytskyi Oblast of Ukraine. Built in the 1500s in what was then the Kingdom of Poland, it is one of the oldest synagogues in Ukraine. History Most sources state 1514 or 1532 as the year of construction. However, structural and stylistic features of the building, as well as a comparison with the nearby monastery, support the evidence that the synagogue was built at the beginning of the 17th century. This is further supported by chemical analysis of the mortar in 1992, which showed that it is similar to the mortars of the mid-17th and early 18th century. In 1933 the synagogue was confiscated by the Soviet authorities and converted into a warehouse. In later years it stood empty and derelict. Restoration work began in 2012, which has now been completed. Architecture The synagogue, which had walls up to 2 metres (6 ft 7 in) thick, was a fortress synagogue. It was built in the style of the Polish Renaissance. The main hall had rib vaults and was the men's prayer hall. Annexes to the west and south served as prayer-rooms for the women. Worth mentioning are the lithic Holy Ark with fine ornaments as well as the main entrance, which is surmounted by a plaster frame. Inside the frame, there is a heraldic composition. After falling into disrepairs, it was reported that Boris Slobodnyuk, a Ukrainian Christian, was funding work to restore the synagogue. See also History of the Jews in Ukraine List of synagogues in Ukraine References External links Media related to Sataniv Synagogue at Wikimedia Commons
Synagogue de Sataniv

La synagogue de Sataniv, est un bâtiment construit en 1532 à Sataniv, peut-être la plus ancienne d'Ukraine. Historique Construite comme une synagogue forteresse, selon les sources 1514 ou 1532, elle fut confisquée en 1932 par le pouvoir soviétique et ne fut rénovée qu'à partir de 2012. Galerie Références Voir aussi Articles connexes Histoire des Juifs en Ukraine Liens externes Site consacré à l'histoire des juifs de la ville. Portail du judaïsme Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance
Synagoga w Satanowie

Synagoga w Satanowie – murowana bożnica w Satanowie, którą wzniesiono w 1 poł. XVII wieku. Synagogę odnowiono w drugiej dekadzie XXI w. Historia Historia Żydów w Satanowie sięga XVI wieku. Dwa wieki później mieszkała tu już jedna z największych społeczności żydowskich na Podolu; z Satanowa pochodzili m.in. pisarz Icchak Satanow czy maskil Menahem Mendel Lefin. Choć niektóre źródła podają, iż synagogę wybudowano tu w 1514 lub 1532 roku, jednak analiza struktury budynku wskazuje na późniejszy okres. Bożnicę wzniesiono na obrzeżach miasta, najpewniej w pierwszej połowie XVII wieku. Była czynna do II wojny światowej. Po wojnie budynek został wykorzystany jako magazyn. Współcześnie budynek znajduje się przy pl. Bazarowym. Na początku drugiej dekady XXI w. zniszczałą, opustoszałą synagogę poddano remontowi generalnemu. Z synagogą związane są różne legendy. Jedną z nich spisano podczas badań etnograficznych prowadzonych przez Szymona An-skiego. Architektura Synagoga jest murowanym budynkiem z salą główną na planie prostokąta o wymiarach 12 × 15,5 m, o ścianach z cegły grubości dwóch metrów, z zewnątrz obłożonych kamieniem. Do sali z dwóch stron przylegają niższe pomieszczenia, w których od zachodu znajduje się sień, a od południa babiniec. Wnętrze sali głównej doświetlają duże, ostrołukowe okna w głębokich zglifieniach, umieszczone po trzy w ścianach bocznych i po dwa z oculusem pośrodku w ścianach wschodniej i zachodniej. Przed II wojną światową wnętrze sali głównej było udekorowane skromną sztukaterią. Rzeźbiony, utrzymany w stylu barokowym aron ha-kodesz jest obramowany białym kamieniem i ozdobiony polichromią. W odróżnieniu od zdobień szafy ołtarzowej, oryginalna bima nie zachowała się. Galeria Przypisy
Synagoge (Scharhorod)

Die Synagoge in Scharhorod, einer ukrainischen Stadt in der Oblast Winnyzja, wurde 1589 errichtet und ist damit eine der ältesten Synagogen in der Ukraine. Architektur Die Synagoge wurde als Wehrsynagoge mit ein bis zwei Meter dicken Wänden erbaut. Der Hauptraum hat einen quadratischen Grundriss von 15 × 15 m, der als Gebetsraum für die Männer diente. An der Nord- und Westseite befinden sich Anbauten als Gebetsräume für die Frauen. Entlang der Umfassung ist der Raum durch vier Säulen aufgeteilt, die mit Stuckfragmenten aus dem 18. und 19. Jahrhundert verziert sind. Die Bima befand sich zwischen den Säulen (Neun-Felder-Synagoge). Geschichte Während der türkischen Besetzung Schargorods zwischen 1674 und 1699 wurde die Synagoge zu einer Moschee umgebaut und nach der Vertreibung der Türken dann im 18. Jahrhundert wieder zu einer Synagoge zurückgebaut. In der Sowjetunion wurde sie in den 1930er Jahren profaniert und als Getränkelager genutzt. Im Jahr 2012 wurde das Synagogengebäude an die kleine jüdische Gemeinde zurückgegeben. Siehe auch Liste von Synagogen in der Ukraine Weblinks Einzelnachweise
Great Synagogue (Sharhorod)

The Great Synagogue is a Jewish synagogue, located in Sharhorod, in the Vinnytsia Oblast of Ukraine. Built in 1589 in what was then the Polish–Lithuanian Commonwealth, it is one of the oldest synagogues in Ukraine. Architecture The synagogue was built in 1589 as a fortress synagogue with walls between 1 and 2 metres (3 ft 3 in and 6 ft 7 in) thick. The 15-square-metre (160 sq ft) main hall was the prayer hall the men. To the north is an extension which was the prayer hall for women. There are further extensions along the walls, of which the ones to the south and east are fairly modern (c. 1950). Inside the main hall are four pillars, which are decorated with ornamental stucco fragments of the 18th and 19th centuries. History Sharhorod was occupied by the Turks between 1674 and 1699. During this time the synagogue was used as a mosque. After the Turks were driven out of the region, it was converted into a synagogue again. From around 1930, when Ukraine (and Sharhorod) belonged to the Soviet Union, the building was used as a storehouse for beverages. In 2012 it was returned to the small Jewish community of Sharhorod. See also History of the Jews in Ukraine List of synagogues in Ukraine References
Synagogue de Charhorod

La synagogue de Charhorod (ukrainien : синагога Хабад) est une synagogue en Ukraine. Historique Construite en 1589, en tant que synagogue forteresse, ce qui en fait une des plus anciennes du pays. Pendant l'occupation turque elle fut une mosquée entre 1674 et 1699 ; un entrepôt durant l'époque soviétique. Références Annexes Articles connexes Histoire des Juifs en Ukraine. Liens externes Portail du judaïsme Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme