NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Армянская церковь (Черновцы)

Армянская церковь Святых апостолов Петра и Павла (укр. Вірменська церква Святих апостолів Петра та Павла) — армянская католическая церковь восточного обряда в городе Черновцы. Построена и освящена в 1875 году, и функционирует с перерывом на время советской власти на Буковине. Занесена в список зданий, которые охраняются государством. История Проект храма был разработан известным чешским архитектором Йозефом Главке, автором проекта Резиденции митрополитов Буковины и Далмации. Он также руководил строительством, но из-за болезни не смог находиться в Черновцах на завершающем этапе строительства. Строительство церкви завершилось в октябре 1875 года и 9 октября церковь была освящена и получила название: «церковь Святых апостолов Петра и Павла». В её архитектуре переплелись элементы романского и готического стилей, а также украинского барокко. Благодаря прекрасной акустике и наличию органа, с самого начала и до сих пор используется для проведения концертов и других культурных мероприятий. Армянская церковь действовала до прихода советской власти. После 1944 года церковь была закрыта, большинство армян-католиков покинули Черновцы. Церковное имущество передано в пользование организациям города. Некоторое время помещение церкви не использовалось, а позже было передано под склад. В 1986 году здание церкви передано Черновицкой филармонии для использования как зал органной музыки. В 1988 году здание церкви реконструировали, а одна из чешских фирм изготовила и установила новый орган. В то же время были возобновлены постоянные богослужения. Галерея Литература Марія Никирса. Чернівці. Документальні нариси з історії вулиць і площ.- Чернівці: Золоті литаври, 2008.- 452 с. Марія Никирса. Вірменська церква // Чернівці.- 2007.- 30 листопада.- С. 6. Лариса Артеменко. Оновлені постаті Петра і Павла освятили в день їхнього пошанування // Чернівці.- 2010.- 15 липня.- С. 3: Лариса Артеменко. Скульптури святих апостолів Петра і Павла повернули на історичне місце // Чернівці.- 2010.- 24 червня.- С. 4. Юхим Гусар. Вірменська церква — шедевр Й. Главки: [з історіїстарих Чернівців] / Юхим Гусар //Буковинське віче. 2010.- 29 вересня (№ 73).- С. 3. Ігор Чеховський. У Вірменській Церкві знову зазвучала вірменська // Чеховський І. Прогулянка Чернівцями та Буковиною. — Київ: Балтія-Друк, 2006. — С.120.
Гальський мох

Га́льський Мох — болото, гідрологічна пам'ятка природи загальнодержавного значення в Україні. Розташована в Сновському районі Чернігівській області, неподалік від села Загребельна Слобода. Площа 25 га. Створена 1975 року. Перебуває у віданні Корюківського держлісгоспу. Розташована на території Новоборовицького лісництва (кв. 78, 79), в урочищі «Гало», на другій лівобережній терасі річки Снов. Переважають торф'янисті ґрунти. Торфовий поклад завглибшки до 2,1 м належить до мішаного перехідного типу. Болото неправильної видовжено-овальної форми, оточене сосновим лісом, який переходить до болота у вологий березовий ліс. Флора пам'ятки природи має бореальний характер. Тут виявлено близько 40 видів судинних рослин. Переважна частина болота вкрита мезотрофними та олігомезотрофними пухівково-сфагновими угрупованнями (з пухівкою піхвовою (Eriophorum vaginatum) та Sphagnum majus з розрідженими сосною (Pinus sylvestris), березою пухнастою (Betula pubescens), березою повислою (Betula pendula) заввишки до 4 м. У центральній частині болота у трав'яно-чагарничковому ярусі (проективне покриття 60—70%) значна роль належить журавлині болотній (Oxycoccus palustris) (10—15%), андромеді багатолистій (Andromeda polifolia) та багну болотному (Ledum palustre) (5—10%). Ближче до периферії їхня участь у ценозах зменшуються, а більшу роль відіграють осока пухнастоплода (Carex lasiocarpa) та осока омська (Carex omskiana), які мають (проективне покриття 10—15%. Моховий ярус (проективне покриття 80—90%) утворений здебільшого Sphagnum majus. Периферійна частина болота зайнята мезоевтрофними осоково-сфагновими угрупованнями з розрідженими осокою омською (Carex omskiana), Sphagnum majus та густим деревостаном, утвореним березою пухнастою (Betula pubescens) та березою повислою (Betula pendula). У травостої трапляються куничник сіруватий (Calamagrostis canescens), осока пухнастоплода (Carex lasiocarpa), осока чорна (Carex nigra), пухівка піхвова (Eriophorwn vaginatum), вовче тіло болотне (Comarum palustre), вербозілля звичайне (Lysimachia vulgaris), кизляк китицецвітий (Naumburgia thyrsiflora). Созологічну цінність становлять рідкісні для регіону мезотрофні та олігомезотрофні пухівково-сфагнові угруповання (Eriophorum vaginatum-Sphagnum majus), а також характерні для них рідкісні на Лівобережному Поліссі види — андромеда багатолиста (Andromeda polifolia), багно болотне (Ledum palustre), журавлина болотна (Oxycoccus palustris), верба лапландська (Salix lapponum). Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Monasterio de Jamalíyivka

El monasterio de Jamalíyivka (en ucraniano: Гамаліївський монастир) es un complejo monástico ortodoxo ucraniano que se sitúa en Jamalíyivka, en el óblast de Chernígov de Ucrania. El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia La historia del monasterio está ligada a las actividades de la élite cosaca durante el declive del Hetmanato cosaco tras la batalla de Poltava de 1709.​ Originalmente construido como una iglesia de madera en 1702 por el centurión de Vorónezh Andréi Gamalíyev, pasó después de 1709 a los Skoropadski. En 1713, por iniciativa de la esposa del atamán Iván Skoropadski, el monasterio se transformó en un monasterio femenino con todos los derechos correspondientes. A sus expensas, se inició la construcción en piedra, convirtiéndolo en el santuario familiar de los Skoropadski.​ En el territorio del monasterio se construyeron casas de los atamanes, donde el propio atamán residía a veces con su familia, y tras su muerte, su viuda, quien incluso organizaba bailes para la nobleza cosaca. El atamán falleció en 1722, siendo enterrado en la cripta de la iglesia. En su testamento, su viuda Anastasia ordenó la transformación del monasterio de mujeres a masculino, lo que se llevó a cabo en 1733. En el siglo XVIII, el monasterio fue devastado y destruido repetidamente por incendios y medidas administrativas de las autoridades rusas. Sin embargo, a pesar de la destrucción y la reconstrucción, las estructuras defensivas del monasterio se conservaron en buen estado hasta la década de 1960. En 1827, el monasterio fue restaurado como convento de monjas y después de 1834, todos los edificios del monasterio fueron renovados, algunos de ellos sometidos a reconstrucciones. Tras la proclamación de la Unión Soviética, el monasterio fue clausurado en 1924. En 1928, la gran campana del monasterio fue retirada, rota en pedazos y llevada a la fundición. mientras que el iconostasio barroco de madera de la iglesia fue destruido, tras haberle quitado el dorado. En los edificios se construyeron fábricas y talleres, y luego una prisión. En 2010, el presidente Víktor Yúshchenko planeó devolver el monasterio a la iglesia y en 2020, comenzó el proceso de clausura de la cárcel. Arquitectura La iglesia de la Natividad de la Virgen, en su centro, combinaba dos sistemas: exteriormente, una iglesia cruciforme ucraniana de cinco naves; en planta, una estructura bizantina con cúpula cruzada. En el interior, un iconostasio de siete niveles, decorado con los escudos de armas de los Skoropadski. Se considera uno de los mejores iconostasios del barroco ucraniano. En la iglesia de la Natividad de la Virgen también se conservaban dos retratos fundadores de los Skoropadski, trasladados en el siglo XIX, los retratos fueron trasladados a los aposentos del abad, donde ahora se encuentran en el Museo de Arte de Sumy. Galería Referencias Enlaces externos
Гамалеевский Харлампиев монастырь

Гамалеевский Харлампиев монастырь — православный женский, С 1733 по 1924 год — мужской монастырь у села Гамалиевка Шосткинского района Сумской области Украины. История Датой основания считается 1702 год, когда на средства Антона Андреевича Гамалея в недавно построенной слободе Гамалеевской была сооружена деревянная церковь Святого Харлампия. При церкви сразу же возник небольшой женский монастырь — Харлампиева пустынка. В 1713 году хлопотами гетьманши Анастасии Скоропадской (1667—1729) она была преобразована в женский монастырь. В 1714 году на средства гетмана Ивана Ильича Скоропадского, объявившего себя ктитором монастыря, началось каменное строительство. Гетман пожелал сделать монастырь фамильным для своего рода. По-видимому, образцом был выбран соседний Спасо-Преображенский монастырь. Не успев завершить строительство, гетман умер в 1722 году и был похоронен в склепе уже освящённой Харлампиевской каменной церкви. После смерти в 1729 году здесь же похоронили и Анастасию Марковну Скоропадскую. В 1733 году монастырь по завещанию гетманши преобразовали в мужской и перевели сюда монахов из Мутинского монастыря в Кролевце. В XVIII веке монастырь неоднократно горел. В 1924 году монастырь был закрыт, в монастырских помещениях устроили дом престарелых и детский приют, в соборе — дом культуры. В 1961 году последовала новая реорганизация — в исправительно-трудовую колонию строгого режима (№ 66), склепы Скоропадских были замурованы, могилы монахов срыты. В 1994 году Харлампиевая церковь была отреставрирована. Примечания Литература Кириєвський В. Чотири церкви та каплиця Гамаліївського монастиря (укр.). Сумський історичний портал (29 мая 2022). Архивировано 27 июня 2022 года. Ссылки Достопримечательности Шостки. Гамалеевский Харлампиев монастырь.
Saint George Church, Kasperivtsi

Saint George church (Ukrainian: Георгіївська церква) is a fortified church (OCU) located in Kasperivtsi in Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. It is an architectural monument of national importance. History The church was built between 1619 and 1650. It features a stone altar dating back to 1650, as indicated by an inscription on an inserted slab. During the Soviet era, the church was converted into a museum. Architecture The structure is a stone monument of defensive architecture. Above the narthex, there used to be a two-tiered defensive tower, of which only the lower tier has survived to this day, crowned on the outside with a decorative square. The apse, complemented by a low extension, is reinforced with three buttresses. The building has a gable roof. The narthex has no windows and is connected to the nave by a high arch in the interior. The original interior ceilings have been lost and replaced with wooden segmental vaults in both the nave and the apse. The latest renovation led to the replacement of the authentic shingle roof with a tin one, which significantly distorted the appearance of the monument. Priests Volodymyr Pietsukh (from March 1992). References
Cerkiew św. Jerzego w Kasperowcach

Cerkiew św. Jerzego w Kasperowcach (ukr. Георгіївська церква) – cerkiew prawosławna (Kościół Prawosławny Ukrainy), we wsi Kasperowce w hromadzie Zaleszczyki (obwód tarnopolski) na Ukrainie. Historia Budowla powstała w latach 1619–1650. Znajduje się w niej kamienny ołtarz z 1650 r., o czym świadczy inskrypcja na wstawionej płycie. W czasach radzieckich cerkiew została przekształcona w muzeum. Architektura Budowla jest kamiennym zabytkiem architektury obronnej. Nad narteksem znajdowała się dwupoziomowa wieża obronna, z której do dziś zachowała się jedynie dolna część, zwieńczona na zewnątrz ozdobnym kwadratem. Apsydę, uzupełnioną niską dobudówką, wzmacniają trzy przypory. Budynek ma dach dwuspadowy. Narteks nie ma okien i jest połączony z nawą wysokim łukiem wewnątrz świątyni. Oryginalne sufity wewnętrzne uległy zniszczeniu i zostały zastąpione drewnianymi sklepieniami segmentowymi zarówno w nawie, jak i absydzie. Ostatnia renowacja doprowadziła do zastąpienia autentycznego dachu gontowego dachem blaszanym, co znacznie zniekształciło wygląd zabytku. Księża ks. Wołodymyr Pietiuch (od marca 1992 r.). Przypisy
Георгіївська церква (Касперівці)

Гео́ргіївська це́рква в Касперівцях — парафія і храм Заліщицького благочиння Тернопільської єпархії Православної церкви України в селі Касперівцях Чортківського району Тернопільської области. Пам'ятка української культово-оборонної архітектури XVI століття національного значення. Історія церкви Храм зведений протягом 1619–1650 років. У ньому облаштовано мурований престол, датований 1650 роком завдяки відповідному напису на вставленій плиті. За часів радянської влади, святиня була пристосована під потреби музею. Архітектура Споруда є кам'яною пам'яткою архітектури оборонного типу. Над притвором свого часу розташовувалася двоярусна оборонна башта, від якої до нині зберігся лише нижній ярус, увінчаний ззовні декоративним заломним четвериком. Апсида, доповнена низькою прибудовою, укріплена трьома контрфорсами. Будівля має двосхилий дах. Притвор не має вікон і сполучається з нефом у внутрішньому просторі високою аркою. Первісні перекриття інтер'єру втрачені та замінені дерев'яними сегментними склепіннями як у нефі, так і в апсиді. Новітня реконструкція призвела до заміни автентичного ґонтового покриття даху на бляшане, що спричинило значне спотворення зовнішнього вигляду пам'ятки. Парохи о. Володимир П'єцух (з березня 1992). Примітки Джерела с. Касперівці. Храм Святого Великомученика Юрія Переможця // Храми Української Православної Церкви Київського патріархату. Тернопільщина / Автор концепції Куневич Б.; головний редактор Буяк Я.; фото: Снітовський О., Крочак І., Кислинський Е., Бурдяк В. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2012. — С. 136. : іл. — ISBN 978-966-2061-24-6. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. 64-я страница 4-го тома [Архівовано 12 червня 2009 у Wayback Machine.] (рос.) Касперівці [Архівовано 22 травня 2009 у Wayback Machine.] (укр.) Касперовцы (Тернопільська обл., Касперівці) [Архівовано 14 лютого 2009 у Wayback Machine.] (рос.)
Георгиевская церковь (Седнев)

Георгиевская церковь (укр. Церква св. Юра) — православный храм и памятник архитектуры национального значения в Седневе. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 06.09.1979 № 442 «Про дополнение списка памятников градостроения и архитектуры Украинской ССР, которые находятся под охраной государства» («Про доповнення списку пам'яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 1789. Установлена информационная доска. Описание Георгиевская церковь является редким примером деревянных монументальных сооружений левобережья Украины периода барокко. Церковь изображена на аверсе юбилейной монеты «85 лет Черниговской области» номиналом 5 гривен. Церковь возведена в период 1717—1747 годов на территории древнего городища Коронный Замок в традиционных формах украинской деревянной монументальной архитектуры, имеет стилевые признаки барокко. В 1852 году была перестроена — согласно исследованию М. М. Говденко — башня была разобрана наполовину, выпилена почти во всю ширину западная стена бабинца. Деревянная, трёхдольная (трёхсрубная), с восьмигранным в плане нефом (центральным участком) церковь, одноглавая с двумя заломами (уступами), которые образуют три яруса (верха). С востока примыкает бабинец (притвор), с запада — четверик (после 2005 года) с двумя башнями (слупами). С обеих сторон гранённого алтаря располагаются маленькие срубы (помещения) ризницы и паламарни, а возле четырёхугольного бабинца (притвора) — лестницы, ведущие на хоры (открытую верхнюю галерею). Центральный объём хорошо освещён окнами северной и южной граней нефа, четырьмя окнам барабана и светового фонаря. Окна и двери украшены резными наличниками, которые одинаковые как внутри так и снаружи. Высота вдвое превышает ширину храма. Была повреждена во время Великой Отечественной войны. В период 1975—1978 годов был осуществлён первый этап реставрации — были разобраны пристройки XIX века, в частности остатки нового бабинца и колокольни над ним. Реставрация не была завершена. В период 2004—2008 храм подвергся реновации, при этом был снесён бабинец XIX века и пристроен новый четверик с двумя башнями (слупами), при этом форма основного здания стала бочковидной. Церковь была передана религиозной общине, богослужение возобновилось в 2010 году. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 159-160 ГЕОРГІЇВСЬКА ЦЕРКВА В.Д.Віроцький, А.А.Карнабіда, В.Г.Киркевич. Монастирі та храми землі сіверської. К., Техніка, 1999 р. с. 101-102 Таранушенко С.А. Монументальна дерев’яна архітектура лівобережної України. - К. : 1976 р., с.26-29 Георгіївська церква (Седнів) Церква св. Юра (Георгія)
Георгіївський собор (Видубицький монастир)

Георгіївський собор — центральна споруда в архітектурному ансамблі Видубицького монастиря у Києві. Один із найкращих шедеврів українського бароко, пам'ятка архітектури. Храм зведено на честь Георгія Переможця коштом полковника Михайла Миклашевського впродовж 1696–1701 років. Історія Ще у часи княжої доби Руси-України Видубицький монастир став визначним культурним центром. Першим мурованим храмом на його території був Михайлівський собор, зведений у 1070–1088 роках. З періодом національного відродження часів Гетьманщини пов'язаний другий етап у формуванні архітектурного ансамблю монастиря, коли меценатом та покровителем монастиря став стародубський полковник Михайло Миклашевський. На його кошти звели Георгіївський собор і монастирську трапезну. У наступні роки за підтримки гетьмана Данила Апостола спорудили триярусну дзвіницю. Урочисте закладення будівлі Георгіївського собору відбулось 11 червня 1696 року, завершено будівництво через п'ять років 15 липня 1701 року. У цьому ж році собор посвятив митрополит Варлаам Ясинський. Особливою гордістю храму був п'ятиярусний позолочений іконостас, подарований дружиною гетьмана Данила Апостола Ганною. За совєтської влади собор закрили, церковне начиння реквізували. У 1936 році на вогнищі, влаштованому комсомольцями Центральної ради спілки войовничих безбожників (ЦРСВБ) спалили п'ятиярусний іконостас Георгіївської церкви, попри те, що він був одним із найкращих творів доби українського бароко. Пожежа в ніч на 26 листопада 1968 року повністю знищила внутрішнє вбрання з фресками включно. Обвалилися бані храму та згоріло також зібрання унікальних стародруків Історичної академії наук УРСР, яке зберігалося у приміщені собору. Відновлювали собор в 1969-1982 роках за проєктом архітекторки Раїси Бикової. Після пожежі та відбудови Георгіївського собору було ухвалено рішення про передачу архітектурного комплексу Видубицького монастиря Інституту археології АН України і собор став сховищем. Відродження святині почалося на зламі тисячоліть, коли монастирські споруди повернули Українській православній церкві Київського патріархату. У 1998 році у Георгіївському монастирі відбулась перша недільна служба. Станом на літо 2007 року, собор відремонтовано ззовні (за виключенням головного купола, роботи на якому тривають), відроджено перший ярус іконостасу та розпочато роботи з відновлення розписів. Архітектура Собор належить до п'ятибанних дев'ятидільних храмів за зразком ніжинського Собору святого Миколая Чудотворця, поширених у тогочасній Гетьманщині. Інтер'єр та живопис Див. також Видубицький монастир Примітки Посилання Офіційний сайт Видубицького монастиря Джерела Кілессо Т. С. Видубицький монастир. — К. : Техніка, 1999. — 127 с.: іл. — ISBN 966-575-171-9. Веб-енциклопедія Києва.
Hetmanskyj Nationalpark

Hetmanskyj Nationalpark (ukrainsk: Гетьманський національний природний парк) er en nationalpark i Ukraine, der følger flodsletter og terrasser på højre bred af floden Vorskla i Sumy oblast. Topografi Parken begynder ved grænsen til Rusland, hvor Vorskla-floden løber mod vest og syd, og følger floden i alle 122 km af sin længde gennem Sumy Oblast. Der er nogle korte mellemrum mellem sektorerne for veje eller bebyggede landsbyer. Der er hovedsageligt fladt terræn med nogle bakker og kløfter. Klima og økoregion Klimaet i Hetman-området er efter Köppen klimaklassificering (Dfb) regnet som fugtigt kontinentalt klima (undergruppen varm sommer) . Dette klima er kendetegnet ved store temperatursvingninger, både dagligt og sæsonmæssigt, med milde somre og kolde, snedækkede vintre. Hetman ligger i økoregionen den østeuropæiske skovsteppe- , et bånd af spredte skove og græsarealer, der strækker sig fra midten af Ukraine til Uralbjergene. Flora og fauna Floddalen har både flodslette- og terrassevådområder samt skovsteppe-blomstersamfund. Skovtræerne er for det meste eg, lind, ask, asp, pil, kirsebær, birkebark, fyr og birk. Offentlig brug Der er vandrestier og guidede økologiske udflugtsstier til rådighed og kajakruter på floden. Parken støtter uddannelsesprogrammer for lokale skolegrupper og offentlige uddannelseskampagner relateret til naturbevarelse. Se også Nationalparker i Ukraine Kilder og henvisninger Hetmansky National Park grænser op på OpenStreetMap.org
Hetman National Nature Park

The Hetman National Nature Park (Ukrainian: Гетьманський національний природний парк) is a national park of Ukraine that follows floodplains and terraces of the right bank of the Vorskla River. The park is administrative in Okhtyrka Raion of Sumy Oblast. The park was created on April 27, 2009 with the aim of preserving, reproducing and rationally using the typical and unique natural complexes of the Left Bank forest-steppe, which have important nature conservation, scientific, aesthetic, recreational and health-improving significance, in accordance with Article 53 of the Law of Ukraine "On the Nature Reserve Fund of Ukraine". Topography The park begins at the border with Russia as the Vorskla River runs west and south, and follows the river for all 122 km of its length through Sumy Oblast. There are some short breaks between sectors for roads or built-up villages. Their terrain is mostly flat, with some hills and ravines. Climate and ecoregion The climate of the Hetman area is Humid continental climate, warm summer (Köppen climate classification (Dfb)). This climate is characterized by large swings in temperature, both diurnally and seasonally, with mild summers and cold, snowy winters. Hetman is in the East European forest steppe ecoregion, a band of patchy forests and grasslands that stretches from the middle of Ukraine to the Ural Mountains. Flora, fauna, and funga The river valley supports floodplain and terrace wetlands and forest-steppe floral communities. The forest trees are mostly oak, linden, ash, aspen, willow, cherry, birchbark, pine, and birch. Great diversity of the mushroom kingdom. On the territory of the park, it is known about the growth of numerous species of macromycetes - microscopic mushrooms. Some of them, such as coral-like heritium and dog's mutin, are listed in the Red Book of Ukraine. Public use There are hiking trails and guided ecological excursion trails available, and kayaking routes on the river. The park supports educational programs for local school groups, and public education campaigns related to nature preservation. See also National Parks of Ukraine References External links Hetmansky National Park Borders on OpenStreetMap.org