NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Чортківська міська дитячо-юнацька спортивна школа

Чортківська міська дитячо-юнацька спортивна школа — позашкільний навчальний заклад спортивного профілю в місті Чорткові Тернопільської области. Історія Будівля школи (в минулому — єврейський народний дім «Бейт Хааму») збудована в 1904 році. В 1925—1927 роках розширена за кошти єврейської громади Чорткова. Згодом в приміщенні функціонував кінотеатр Лукасевича «Успіх» та імені Тараса Шевченка, на місці якого у 1967 році засновано спортивну школу. До 2021 року мала статус «районної» та підпорядковувалася Чортківській районній раді. 2021 року перейшла у власність Чортківської міської ради. Приміщення У школі працює 25 працівників тренерського складу та персоналу обслуговування, навчається 402 учні у відділеннях вільної боротьби, волейболу, баскетболу, футболу. Кадровий склад Очільники Градовий Василь Гнатович (до 27 березня 2020) Данилишин Віктор Богданович (від 27 березня 2020). Тренери Плекан Іван — головний тренер Див. також Список дитячо-юнацьких спортивних шкіл України Примітки Джерела Освіта єврейської молоді. Від парафіяльних до гімназій // Таємниці скарбів Садовських (Сторінками історії Чорткова (1772—1918 рр.). Книга друга / П. С. Федоришин. — Тернопіль : Підручники і посібники, 2021. — С. 972—975. — ISBN 978-966-07-3848-5. Чортківська МКДЮСШ // Опендатабот Посилання Реєстраційна картка програми і проекту Чортківська районна комунальна дитячо-юнацька спортивна школа [Архівовано 7 травня 2016 у Wayback Machine.] // 109.te.ua
Будищенська загальноосвітня школа

Буди́щенська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів — загальноосвітній заклад, що розташований у селі Будище Черкаського району Черкаської області. Історія Перша школа у селі Будище була збудована 1863 року і вона мала статус церковно-парафіяльної. На той час вона мала 3 класи, де навчалось 200 дітей. 1913 року для навчального закладу було збудоване нове приміщення, яке однак в роки другої світової війни було повністю зруйноване. 1947 року будівлю школи відбудували, вона стала семирічною. На той час у ній навчалось 200 учнів. 1988 року школа переїхала до новозбудованого приміщення. Структура У школі працюють 26 педагогів, з яких 9 учителів вищої категорії та 11 — І категорії, троє мають звання старшого учителя. 3 — мають звання «старший учитель».
Колиндянська загальноосвітня школа

Колиндянська загальноосвітня школа I—III ступенів — навчальний заклад у селі Колиндяни Колиндянської сільської громади Чортківського району Тернопільської области. Історія На початку другої половини XIX століття була відкрита однокласна школа, в якій працював лише один вчитель. За Австро-Угорщини функціонувала 2-класна школа з українською мовою навчання, за Польщі — 2-класна утраквістична (двомовна). У 1920 році відкрито трирічну школу. До 1939 — кілька селянських дітей закінчили вчительську гімназію в Чорткові. У 1940 році початкова школа, стала семирічною, а через рік — середньою. До 2016 року підпорядковувалася Чортківській районній раді. У 2016 році перейшла у підпорядкування Колиндянської сільської громади. Гуртки та секції Для розвитку і вдосконалення учнів у школі діють гуртки та секції: Туристсько-краєзнавчий; Фізкультурно-спортивний; Художньо-естетичний. Сучасність У 10 класах школи навчається 132 учнів, тут викладають англійську та французьку мови. Школа має власний гімн. Педагогічний колектив Педагогічний колектив складається з 24 педагога. Директори Лозинський Юрій — ?—? Гаєцький Іван — 1941—1962 Сенюк К.В — 1962—1985 Новосельський К.Ю — 1985—1994 Патола Я.В — 1994—2013 Довгань Антоніна Людвігівна — з 2013 Гімн школи Слова: Довгань А. Л. (ЗНВР). Музика: Довгань. В. А. (вчитель музики). Відомі випускники Примітки Посилання Офіційний вебсайт [Архівовано 8 квітня 2022 у Wayback Machine.] Колиндянська загальноосвітня школа у соціальній мережі «Facebook» Колиндянська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів // #Відкрита школа Колиндянська ЗОШ I—II ст. [Архівовано 26 травня 2022 у Wayback Machine.] // ТерноВікі Колиндянська ЗОШ // Тернопільська область. ІСУО
Костел Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії (Ромни)

Костел Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії — римо-католицька церква у місті Ромни. Розташовується на вулиці Героїв Роменщини, 246. Історія Здогадно, перший римо-католицький храм у Ромнах побудував Ярема Вишневецький у 1630х роках. Час його руйнування невідомий, та пізніше тривалий час у місті не було католицького храму. Наприкінці XIX століття Ромни стали зростати разом зі зростанням промисловості, серед нового населення були римо-католики. Сучасний храм збудований на початку XX століття, інженер Ясновський, фундатор священик Йоан Даугіс (що був з приходу у Гросс-Вердері (нині — Зеленівка на Чернігівщині). Костел 1910 року консекрував єпископ-помічник Могильовський Ян Цепляк. Храм побудований з червоної цегли, з чотирма прямокутними колонами-капітелями доричного ордеру, які вибудувані обабіч вхідних дверей. Над дверима міститься ліплення у вигляді двох накладних кругів, які є гарним обрамленням для вітражного вікна. Вікно у вигляді пелюсток квітки, які нагадують лілію, символ чистоти й непорочності Божої Матері. З боку двору напівкругла апсида. Первісно культова споруда була огороджена по периметру. Цегляні пілони підтримували легке металеве плетиво. Висока кам'яна дзвіниця вивищувалася з лівого боку костьолу. До встановлення радянської влади місцевих римо-католиків обслуговував о. Станіслав Домбровський. Церква була конфіскована радянською владою та передана політехнічному технікуму (нині коледж КЕНУ), який розмістив тут власні майстерні. Дзвіниця була повністю знищена. Про її існування нагадує тільки вузька смужка зруйнованої стіни. Після відновлення релігійної свободи літургії католицької громади проводились напроти костьолу просто неба. 8 грудня 1999 року в день, коли християни латинського обряду відзначають свято Непорочного зачаття Діви Марії, було прийнято рішення про передачу релігійній громаді другого поверху костьолу. Настоятелем став отець Станіслав Танатаров. 26 квітня 2002 року Кабінет Міністрів України розпорядженням передав всю будівлю костелу католицькій громаді. З 2016 року службу у храмі проводять францисканці. Джерела A.І. Дейнека. Пам'ятники архітектури Сумщини" Путівник. Харків. Прапор. 1989 Кам'яна симфонія. Дослідження архітектури Роменщини. – ТОВ "Торговий дім «Папірус», Суми-2011. — 132 с. Автор-упорядник Ольга Лобода Посилання http://www.rkc.in.ua/index.php?&m=k&f=ossuro&p=suroronz&l=u [Архівовано 2 квітня 2019 у Wayback Machine.] http://ukrainaincognita.com/ru/sumska-oblast/romenskyi-raion/romny/romny-misto-iz-turystychnym-potentsialom [Архівовано 25 січня 2018 у Wayback Machine.]
Baptistický kostel (Žytomyr)

Baptistický kostel v Žytomyru (též Bývalý luterský kostel v Žytomyru) je novogotický kostel v centru města Žytomyru; původně luterský, slouží od 90. let 20. století baptistickému sboru. Historie Během sovětského režimu byl kostel sekularizován. Architektura Cihlový kostel je vystavěn v novogotickém slohu. Odkazy Literatura Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu baptistický kostel na Wikimedia Commons (ukrajinsky)
Evangelische Kirche Schitomir

Die Evangelisch-Lutherische Kirche Schitomir (ukrainisch Лютера́нська кі́рха) ist ein Kirchenbau in der ukrainischen Stadt Schytomyr. Geschichte Auf Geheiß des russischen Kaisers Alexander I. wurde Schitomir 1801 Zentrum des evangelischen Kirchspiels Wolhynien. Jedoch musste die Gemeinde sich in Privathäusern oder gemieteten Räumen treffen. Durch eine Schenkung erhielt die lutherische Gemeinde 1848 Land für eine Kirche und Pfarrhaus. Nach historischen Karten von Schitomir zu urteilen, wurde auf dem gestifteten Grundstück eine provisorische Kirche gebaut, wahrscheinlich ein Bethaus, obwohl hier gleichzeitig die Adresse einer deutschen Kirche angegeben ist. Erst von 1894 bis 1896 wurde die heutige steinerne Kirche nach Plänen von Arnold Karlowitsch Ensch erbaut. Der Bau im Stil der Neugotik besticht durch seine guten Proportionen und die sinnvolle Gliederung der Seitenfassaden, die dank der flachen Senkkästen trotz der enormen Größe überraschend solide und leicht wirken. Mit dem Bevölkerungswachstum der Stadt nahm auch die Zahl der Lutheraner deutlich zu. Laut der Volkszählung von 1912 lebten bereits 1,2 % der Lutheraner (1084 Personen) in der Stadt. Rechts der Kirche stand das Haus des Großvaters des deutschstämmigen sowjetischen Pianisten Swjatoslaw Richter, das nicht mehr erhalten ist. Die lutherische Kirche wurde in den 1930er Jahren zur Sporthalle „Dynamo“ des Klubs der Polizeibeamten der Tscheka und des NKWD umgewandelt. Seit 1990 wurde die Kirche wieder religiös von einer Gemeinde der Pan-Ukrainischen Baptistenunion genutzt, die aus den Evangeliumschristen-Baptisten hervorging. Im Jahr 1996 wurde auf dem Kirchenareal für die Niederländische Christliche Akademie „De Driestar“ ein neuer Komplex mit Schule und 25 Meter hohem Glockenturm gebaut. Die Gemeinde der Deutschen Evangelisch-Lutherischen Kirche der Ukraine in Schytomyr hat heute etwa 50 Gläubige verschiedener Nationalitäten. Evangelische Gottesdienste finden jeden Sonn- und Feiertag um 14:00 Uhr auf Russisch mit teils deutschsprachigem Gebet statt. Kirchspiel Schitomir Zum Kirchspiel gehörten im Kreis Schitomir die Kolonie Faustindorf, Leske, Groß Karolinchen, Klein Karolinchen, Mittelkarolinchen, Brasewka (Rohrbach), im Kreis Rowno Tutschin, die Kolonie Aleksandria, Sofijówka, Friedrichsdorf, Chotenka, im Kreis Nowograd-Wolynsk die Kolonie Josephine, Darosiewka, Nebajówka, Murawa, Janówka, im Kreis Zasław die Kolonie Blumenthal und Slawuta. Pfarrer Weblinks Einzelnachweise
Kościół ewangelicki w Żytomierzu

Kościół ewangelicki w Żytomierzu (ukr. Лютеранська кiрха в Житомирi) – kościół luterański zbudowany pod koniec XIX wieku w Żytomierzu przy obecnej ul. Kociubińskiego. Jeden z bardziej charakterystycznych zabytków miasta. Obecnie pod zarządem wspólnoty baptystów. Historia Został wzniesiony w 1896 opodal gimnazjum męskiego w Żytomierzu przy ówczesnej ulicy Luterańskiej na działce należącej do Wilhelma Knaaka, którą jego żona przekazała miejskiej wspólnocie ewangelickiej. Świątynię zbudowano według projektu lokalnego architekta Arnolda Enscha. Kościół, obok którego stanął dom pastora, był ośrodkiem życia społecznego żytomierskich ewangelików. Na organach w kościele grywał Danił Richter, dziadek znanego pianisty Swiatosława, oraz jego wujek Eduard. Według innych źródeł kościelnym organistą w żytomierskiej parafii miał być również ojciec pianisty – Teofil. W drugiej połowie lat trzydziestych kościół odebrano ewangelikom umieszczając w nim salę sportową klubu Dynamo. Po odzyskaniu przez Ukrainę niepodległości w 1991 władze miejskie przekazały kościół wspólnocie baptystów, jednak nadal odbywają się tu nabożeństwa luterańskie. Przypisy Linki zewnętrzne Historia kościoła (ros.)
Вознесенська церква (Тростянець)

Вознесенська церква — храм у м. Тростянець, Сумської області, Охтирського району, збудований протягом 1905—1913 років. Загальні дані Звели храм 1913 року у модному на той час цегляному русько-візантійському стилі. Головною особливістю цього стилю є фігурна кладка, що виконує роль основного декору. Над проектом будівлі працював всесвітньо відомий архітектор з Харкова Олексій Бекетов. Вознесенська церква в Тростянці в народі іменується Червоною, оскільки до сьогоднішнього дня зберегла первинний вигляд фасадів з червоної цегли. 5 березня 2024 року храм приєднався до Православної церкви України. Зовнішній вигляд Церква обштукатурена тільки зсередини. Її добре видно на в'їзді у Тростянець з боку Охтирки. Над містечком височить 40-метрова дзвіниця храму. Рельєфні фасади рясніють арками і всілякими декоративними елементами із застосуванням лекальної цегли. Купольні завершення дзвіниці й основної будівлі шоломоподібні з позолоченими ребрами. Церква однокупольна, хрестоподібної конфігурації із дзвіницею. Характерна особливість її архітектури — розміщення дияконника і ризниці центрального нефа за бічними апсидами. Храм трьохпрестольний: головний із престолів — імені Вознесіння Господнього, граничні — Покрови Пресвятої Богородиці та Святителя Миколая. Інтер'єр прикрашений настінними розписами; плитка для підлоги — метлахська (дрібноформатна). Історія будівництва Церкву було побудовано на прохання місцевих жителів на місці першого дерев'яного храму середини XVII століття, але знищеного пожежею на початку XIX століття. Новий цегляний храм заклали у 1905 році. На його зведення кошти пожертвували брати Юлій та Федір Кеніги, а також і прості мешканці Тростянця. Реконструкція У 2008-2011 роках в церкві була проведена реконструкція: встановлені нові хрести на куполах, частково замінено покрівлю, підключенаефектна нічне підсвічування. Примітки Посилання «Вознесенська церква» [Архівовано 29 січня 2018 у Wayback Machine.] «Мандруй Україною. Вознесенська церква» [Архівовано 29 січня 2018 у Wayback Machine.]
Храм Воздвиження Хреста Господнього (Солгутове)

Храм Воздвиження Хреста Господнього у Солгутове — храм Кіровоградської єпархії Української Православної церкви у селі Солгутове Гайворонського району Кіровоградської області; історико-архітектурна пам'ятка 2-ї половини XVIII століття. З історії храму З досліджень Є. Сецинського («Историческія свҍдҍнія о приходахъ и церквахъ Подольской епархіи») відомо: Власне ця зазначена дата будівництва храму — 1771 рік — і є найдавнішою писемною згадкою про Солгутове. Втім, найвірогідніше, теперішній Храм Різдва Христового у селі збудовано на тому ж місці, що й попередній Храм Воздвиження Хреста Господнього, що підтверджується здійсненими у зв'язку із закриттям церкви і перепрофілюванням приміщення культової споруди у 1953-54 роках розкопками давніших поховань, які розташовувались перед храмом. Храм у селі Солгутове є одним з небагатьох в районі, що вцілів від знищення в XX сторіччі у радянські часи гонінь на Церкву. Однак в часи загострення боротьби з релігією, вже після ІІ Світової війни солгутівську церкву в її культовій споруді було закрито. У приміщенні діяв розважальний заклад — сільський клуб. У 1981 році під час будівництва школи в Солгутовому, зокрема під час спорудження протипожежної водойми, було розкопано ще декілька поховань священиків, які підтверджують давність цього Храму. У 1989 році у великій пожежі повністю вигорів дах культової споруди та перекриття надзвичайної міцності: крокви були витесані з віковічних дерев. Від дня пожежі (13 січня 1989 року) і до 2001 року стіни храму стояли просто неба. Нарешті 28 листопада 2001 року Храм було відновлено й освячено. Роботи з відтворення храму розпочались після клопотання солгутівчанок Євгенії Фрасініч, Марії Лижненко, Марфи Слободяник до керівництва Кіровоградської єпархії. Нині (кінець 2010-х) Солгутівський Храм, наряду зі школою і дитсадком, розташовані всі поруч (Храм — посередині, між навчальними закладами), є «стовпами» соціально-духовної сфери села. Опис Солгутівський Храм Різдва Христового є пам'яткою архітектури. Приміщення церкви є цегляним. загалом будівля відзначається пластичністю форм і лаконічним декором. Композиція споруди є симетричною з використанням асиметричних елементів (вікон, дверей тощо). В основі планування храму — хрест. Інтер'єр організований як перетікаючий простір. Будівля є зразком класичного стилю з притаманною йому чіткістю і геометричною правильністю об'ємів з виразною ритмікою — повторенням елементів. Особлива увага архітектора була звернена на оформлення входу — порталу і вівтаря у формі апсиди. За браком коштів дотепер (2010-і) накриття храму не є витриманим в заданому архітектурному стилі, що порушує гармонійність будівлі. Джерела та посилання Православний храм на www.solgutove.gaivoron.org.ua [Архівовано 25 травня 2018 у Wayback Machine.] Храм 1868 року на Кіровоградщині зобов’язали владу внести до реєстру пам’яток України - Без Купюр 06.06.2015
Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Борислав)

Церква Покрови Пресвятої Богородиці (колишній філіальний римо-католицький храм Пресвятого Серця Ісуса Христа) — християнська церква, збудована в стилі функціоналізму за проєктом товстинського архітектора Яна Семковича й освячена 1934 року. Як римо-католицький храм функціонувала до 1946 року, а з 1991 року була передана Українській Православній Церкві Московського Патріархату. У 2023 році храм передано Православній Церкві України. Іконостас в церкві виготовлено за зразком іконостасу Флорійського жіночого монастиря і встановлено у жовтні 2000 року. Історія Передумови До 1885 року римо-католики Мражниці, які належали до парафії Костелу Святого Апостола Варфоломея у сусідньому Дрогобичі, не мали власної святині. На той момент у селі було менше 10 римо-католиків. З 1920 року римо-католиків Мражниці офіційно віднесли до парафіяльної експозитури у Волянці-Бориславі-Тустановичах, яка вже 1928 року стала самостійною парафією. Філіальний римо-католицький храм Пресвятого Серця Ісуса Христа Ще на початку 1920-х років створено комітет будівництва костелу в Мражниці на чолі з Болеславом Глазором, який одразу розпочав збір коштів на будівництво. Так, за зібрані кошти вже 1923 року комітет замовив проєкт храму в архітектора Яна Семковича. Проте 1928 року з’ясувалося, що через недбале адміністрування зібраних грошей очільником комітету частину коштів втрачено, тому довелося переобрати комітет, який очолив Казимир Россовський. Згодом будівництво храму зупинилося через банкрутство фірми, яка отримала завдаток на його спорудження. У 1934 році в Мражниці за проєктом архітектора Яна Семковича збудовано й освячено дрогобицьким настоятелем та деканом о. Казимиром Котулею мурований філіальний костел на подарованій родиною Лінденбаумів земельній ділянці. Після Другої світової війни 1946 року о. Станіслав Зьобро, який очолив парафію 1942 року після арешту німецькими окупантами попереднього очільника о. Андрія Осіковича за переховування євреїв, виїхав до Польщі, забравши із собою більшість костельного майна з парафіяльного та філіальних храмів. Частина майна також була вивезена місцевими поляками, а решту — зокрема вівтарі — спалили. Так, із 1946 до 1991 року святиня перебувала закритою. Церква Покрови Пресвятої Богородиці У 1991 році будівлю святині передали місцевій православній громаді Української Православної Церкви Московського Патріархату, яка заснувала тут церкву Покрови Пресвятої Богородиці. Вже 2023 року храм передано Православній Церкві України. Примітки
Шабаш (острів)

Шабаш — острів в Кілійському гирлі річки Дунай в Ізмаїльському районі Одеської області. Відділяється від найближчого острова Прорвин гирлом Прорва. Острів поділений на частини меншим гирлом — З'єднувальним. Належить до вторинної дельти річища Дунаю. Входить до складу Дунайського біосферного заповідника. Географія Острів є частиною Вилківської міської об'єднаної громади. Острів має блюдцеподібну форму із болотяно-очеретяною серединою та лісовою смугою навкруги. Рослинність На території острова Шабаш знаходяться значні площі очерету, який заготовляється для подальшого експорту в європейські країни. Примітки Посилання Вебсайт Дунайського Біосферного заповідника [Архівовано 28 червня 2016 у Wayback Machine.]
Mircza

Mircza (ukr. Мірча) – wieś na Ukrainie, w obwodzie żytomierskim, w rejonie żytomierskim, w hromadzie Radomyśl. W 2001 liczyła 337 mieszkańców, spośród których 332 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 4 rosyjski, a 1 białoruski. Przypisy
Mircea, Radomîșl

Mircea (în ucraineană Мірча) este localitatea de reședință a comunei Mircea din raionul Radomîșl, regiunea Jîtomîr, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Mircea era vorbitoare de ucraineană (98,52%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,19%). Note
Мирча (Житомирская область)

Мирча́ (укр. Мірча) — село в Радомышльской городской общине Житомирского района Житомирской области Украины. До 2020 года входило в Радомышльский район. Код КОАТУУ — 1825086601. Население по переписи 2001 года составляет 337 человек. Почтовый индекс — 12231. Телефонный код — 4132. Занимает площадь 1,238 км². Через село протекает река Вырва. Ссылки Мирча на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Костёл Святого Варфоломея (Дрогобыч)

Костёл Святого Варфоломея (укр. Костел Святого Апостола Варфоломія) — римско-католический храм в городе Дрогобыче. Образец архитектуры готики и барокко конца XIV—XVI века, историко-архитектурный памятник национального значения. История В 1392 году Ягайло на территории замка заложил латинский костёл. Он был достроен и освящён в 1511 году. В архитектурном решении налицо признаки готического стиля. В XVIII в. к зданию пристроена часовня. Витражи выполнены в XIX в. по рисункам таких крупных мастеров, как Ян Матейко, Станислав Выспяньський и Юзеф Мегоффер. Возле костёла находится оборонительная башня 1551 года постройки, позднее перестроенная в колокольню, к которой в XIX веке был надстроен третий ярус с арочными окнами. См. также Дрогобыч Источники КарпатИнфо Дорога. УА
Попів Камінь

По́пів Ка́мінь — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Опис Розташована в межах Липоводолинського району Сумської області, на південний захід від села Беєве, на дні глибокої балки. Площа 1 га. Статус надано згідно з рішенням облради від 04.08.2006 року. Перебуває у віданні ДП «Липоводолинський агролісгосп» (кв. 15, вид. 47-49). Статус надано для збереження одного з найвідоміших у цій місцевості гранітних каменів-валунів, занесених Дніпровським льодовиком понад 180 тис. років тому. Має особливе наукове, освітньо-виховне та історичне значення. Джерела Список природоохоронних територій (Сумська обл.) Про розширення мережі об'єктів природно -заповідного фонду Сумської області. Перелік природних територій, які оголошуються об'єктами природно-заповідного фонду місцевого значення
Парк Херсонського обласного ліцею

Парк Херсо́нського обласно́го ліце́ю — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований на території міста Херсон, вул. Полтавська, 89 (територія Херсонського обласного ліцею). Площа 8 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому від 22.04.1964 року № 238, перезатверджено від 19.08.1983 року 144/16. Перебуває у віданні: КП «Херсонкомунсервіс», Херсонська міська рада. На території парку розташована ботанічна пам'ятка природи — «Дуб черешчатий». Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (32. Парк Херсонського обласного ліцею) Рішення Херсонського облвиконкому від 22.04.64 р. № 238, перезатверджено від 19.08.83 р. 144/16
Урочище Стахор

Уро́чище Стахо́р — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт розташований на території Ковельського району Волинської області, Голобської селищної територіальної громади, на північ від селища Голоби та на схід від с. Битень. Площа 46,6 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Волинської обласної ради від 04.11.1997 року № 12/4. Перебуває у віданні Голобської селищної ради. Статус присвоєно для збереження місць відпрацьованих торфових кар'єрів, де поселились типові види поліської фауни: заєць сірий, лисиця звичайна, мартин звичайний, кулики. Трапляються рідкісні види, занесені до Червоної книги України: лелека чорний, журавель сірий. Галерея Джерела Загальнозоологічний заказник «Урочище Стахор» [Архівовано 31 жовтня 2019 у Wayback Machine.] Рішення обласної ради від 4.11.97 № 12/4 Природні рекреаційні ресурси
Любомльський заказник

Любомльський — ботанічний заказник місцевого значення. Об'єкт розташований на території Любомльського району Волинської області, ДП «Любомльське ЛГ», Любомльське лісництво, квартал 24, виділ 17. Площа — 8,2 га. Утворений за рішенням виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 04.10.1985 р. № 301. Охороняється ділянка дубового лісу віком 100 років, де зростають рідкісні, занесені в Червону книгу України види рослин: зозулині черевички справжні (Cypripedium calceolus), коручка болотна (Epipactis palustris), плодоріжка блощична (Anacamptis coriophora), зозульки травневі (Dactylorhiza majalis). Галерея Джерела Ботанічний заказник «Любомльський» [Архівовано 11 квітня 2020 у Wayback Machine.] Любомльське лісництво [Архівовано 28 квітня 2020 у Wayback Machine.]