NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Nyzhni Vorota

Nyzhni Vorota (Ukrainian: Ни́жні Воро́та; Yiddish: ווערעצקי, romanized: Veretzky; Hungarian: Alsóverecke, Volóci járás, by 1945 the village had the name Ukrainian: Ни́жні Вере́цьки ) is a village in Volovets Raion, Zakarpattia Oblast of Western Ukraine. The village has around 2,240 inhabitants. Local government is administered by Nyzhnovoritska village council, based in the village. Geography The village Nyzhni Vorota is located in the Carpathian Mountains, on the southern slopes of the Dividing Range, within Volovets Pass. Through the village passes the Highway M06 (Ukraine) ( M 06). It is a Ukrainian international highway (M-highway) connecting Kyiv to the Hungarian border near Chop, where it connects to the Hungarian Highway M34. Distance from the regional center Uzhhorod is 97 kilometres (60 mi) , 15 kilometres (9.3 mi) from the district center Volovets, and 171 kilometres (106 mi) from Lviv. History By 1880, the Jewish population was 545 (of a total population of 1,276). With the Hungarian occupation in March, 1939, Jews were persecuted and pushed out of their occupations. In 1941, dozens of Jews from Nyzhni Vorota were drafted into forced labor battalions and others were drafted for service on the Eastern front, where most died. In August, 1941, a number of Jewish families (totaling 80 persons) without Hungarian citizenship were expelled to Nazi occupied Ukrainian territory, to Kamenets-Podolski, and murdered there. The remaining Jews, about 500, were deported to Auschwitz mid-May 1944. References External links weather.in.ua/Nyzhni Vorota (Zakarpattia (Transcarpathian) region) Nyzhni Vorota: Ukraine See also Veretzky (Rabbinical dynasty)
Nyjni Vorota

Nyjni Vorota (en ukrainien : Нижні Ворота) est un village dans les Montagnes des Carpates à l'ouest de l'Ukraine. La population est de 2 504 habitants Histoire En 1880, la communauté juive était importante dans le village, ses membres étaient 545 (sur une population totale de 1 276 personnes). Avec l'occupation hongroise mars 1939, les persécutions des juifs commencent. En 1941, des dizaines de Juifs du village sont contraints aux travaux forcés et à servir sur le front de l'est où la plupart sont morts. En août 1941, environ 80 juifs sans nationalité hongroise sont expulsés vers les Nazis occupant l'Ukraine, à Kamenets-Podolski et assassinés. Les Juifs restants, environ 500, sont déportés au camp d'extermination d'Auschwitz à la mi-mai 1944. Références Portail de l’Ukraine
Alsóverecke

Alsóverecke (ukránul: Нижні Ворота [Nizsnyi Vorota]), 1945-ig Нижні Верецьки [Nizsnyi Verecki]) falu Ukrajna Kárpátaljai területén, a Munkácsi járásban. Fekvése A Zavodka-patak Latorcába torkolásánál fekszik. A 20. században Rekeszt (Zagyilszka) csatolták hozzá. Nevének eredete Neve a régi magyar verécke (= kis kapu) főnévből ered, mely egykor gyepűkapura vonatkozott. Az ukrán vorota szintén kaput jelent. Története 1263-ban Werezka néven említik először. Már a 12. században lakott volt, 1734-ben mezővárosi rangot kapott, 1715 és 1848 között határőri és harmincadállomás volt itt. 1855 és 1861 között szolgabírói és járási hivatal, valamint pénzügyőrség működött itt. Mint Verhovina központjának híresek voltak vásárai. Görögkatolikus fatemploma 1784-ben, kőtemploma 1860-ban épült. 1910-ben 1935 lakosából 920 ruszin, 799 német és 213 magyar volt. A trianoni békeszerződésig Bereg vármegye Alsóvereckei járásának székhelye volt. Népessége A 2001-es népszámlálás során a lakosság (2602 fő) 99,04%-a ukrán, 0,72% orosz, 0,08% magyar, 0,08% fehérorosz, 0,04% örmény anyanyelvűnek vallotta magát. 2019-től 2240 fő. Jegyzetek Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X Alsóverecke az Ukrán Legfelsőbb Tanács közigazgatási adatbázisában (ukránul)
Nyżni Worota

Nyżni Worota (ukr. Нижні Ворота) – wieś na Ukrainie, w rejonie mukaczewskim obwodzie zakarpackim, siedziba hromady Nyżni Worota. Miejscowość według spisu powszechnego z 2001 roku zamieszkała 2 258 osób w tym 2 221 jako język ojczysty wskazało język ukraiński, 7 rosyjski. Przypisy
Nîjni Vorota, Voloveț

Nîjni Vorota (în ucraineană Нижні Ворота) este localitatea de reședință a comunei Nîjni Vorota din raionul Voloveț, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Nîjni Vorota era vorbitoare de ucraineană (99,04%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Нижние Ворота

Ни́жние Воро́та (укр. Нижні Ворота) — село в Мукачевском районе Закарпатской области Украины. Административный центр Нижневоротской сельской общины. Расположено у подножия Восточных Бескидов и Верецкого перевала, соединяющего Закарпатскую и Львовскую области. Население по переписи составляло 2504 человека. Телефонный код — 03136. Занимает площадь 2,878 км². Код КОАТУУ — 2121584201. История Прежнее название села Нижние Верецки связывают с местами среди гор, которые раньше назывались веретками. В X—XI в. через Нижние Верецки и Верецкий перевал, который издавна назывался Русскими Воротами (Porta Rusicae), поддерживались связи закарпатских земель с остальной территорией Киевской Руси, в состав которой они входили. В 1241 году через Нижние Верецки прошли орды хана Батыя, опустошавшие и разорявшие все на своем пути. От гибели и плена спаслись лишь те жители, которым удалось скрыться в лесах и горах. В XIII в. венгерские феодалы распространили свою власть на горные районы Закарпатья. Вследствие феодальных распрей и междоусобиц село неоднократно переходило от одного владельца к другому. После поражения Венгрии в войне с Турцией в 1526 г. Нижние Верецки вместе с Мукачевом перешли во владение вассалов последней — трансильванских князей. В ответ на союз трансильванского князя Дьердя II Ракоци с Богданом Хмельницким польские войска в 1657 году вторглись на территорию Мукачевской доминии и опустошили ряд населённых пунктов, в том числе и Нижние Верецки. После этого многие жители села бросили свои клочки земли и ушли с семьями искать лучшей жизни. Часть из них переселилась в Галичину и Россию . В 1946 году указом ПВС УССР село Нижние Верецки переименовано в Нижние Ворота. СМИ Телеканалы 9 ТВК — Мультиплекс MX-7 Радиостанции 105,0 МГц — Українське Радіо Примечания Ссылки Нижние Ворота на сайте Верховной рады (укр.). gska2.rada.gov.ua. Дата обращения: 18 мая 2020. Сайт Нижньоворітської ЗОШ І-ІІІ ступенів [1] Сайт Нижневоротской школы-интерната Блог Греко-Католицької Церкви Святих Апостолів Петра і Павла
Бульварно-Кудрявська, 30/13

Наріжний будинок (будинок Гінца) — київський прибутковий будинок на розі вулиць Бульварно-Кудрявської і Гоголівської. Нумерація з боку Бульварно-Кудрявської вулиці — № 30/13, а з боку Гоголівської — 13/30. Пам'ятка архітектури місцевого значення. Історія Станом на 1859 рік садиба на Бульварно-Кудрявській вулиці, 22 (за тодішньою нумерацією) належала вдові поручика Ф. Смеловській. У березні ділянку землі придбав французький підданий, асесор, викладач Києво-Печерського дворянського училища Клеменс Мальгерб. 1867 року тут, у родині Клеменса і його дружини Броніслави, народився син Іван-Августин Мальгерб, майбутній міський архітектор Феодосії і Катеринодара. 1871 року Клеменс Мальгерб, переконаний анархіст, поїхав в охоплену повстанням столицю Франції на захист Паризької комуни, на барикадах якої і загинув. Його вдова Броніслава, яка опинилася у скруті, змушена була продати садибу. Новим власником став міщанин Віктор Робертович Гінц. Між 1882 і 1889 роками він придбав у сусіда Петра Степановича Булави ще й ділянку на Гоголівській вулиці, 29 (за тодішньою нумерацією). Віктор Гінц незмінно володів садибою, імовірно, до приходу більшовиків. Принаймні, в документах за 1914 рік будинок значився у його власності. Прибутковий будинок зведений наприкінці ХІХ сторіччя. У 1897—1898 і 1900 роках виконані дві надбудови. 1991 року проведена реконструкція. Архітектура Будинок цегляний, чотириповерховий. У плані Г-подібний, секційний, з окремим наріжним входом у цокольний поверх. Віссю симетрії всієї композиції виступає наріжжя, від якого під кутом відходять крила-секції. Наріжжя на рівні другого-четвертого поверхів акцентує циліндричний еркер із консолями, увінчаний банею З боку Бульварно-Кудрявської вулиці фасад складається з двох частин, кожна з яких акцентована розкріповками й вінцевими аттиками простої прямокутної форми. Так само розкріповками з аттиком простої прямокутної форми виділені центр та обидва фланги фасаду з боку Гоголівської вулиці. Проїзд виходить на Бульварно-Кудрявську вулицю. Стіну прорізають прямокутні й аркові вікна. Окремі вікна на першому поверсі виділені рустованими лізенами, на четвертому — здвоєними пілястрами, а на еркері — колонами. Рельєфний пластичний декор складається з різноманітних за формою віконних лиштв, міжповерхових і підвіконних тяг, зубчиків та інших елементів, характерних для цегляного стилю. Його доповнюють балконні ковані огорожі. Ліпний декор представлений маскаронами, які слугують прикрасою для замкових каменів. Їх доповнюють рослинні й меандрові орнаменти в підвіконних фільонках третього поверху. Галерея Примітки
Mezhyhory

Mezhyhory (Ukrainian: Межигори) is a village (selo) in Zolochiv Raion, Lviv Oblast, in western Ukraine. It belongs to Pidkamin settlement hromada, one of the hromadas of Ukraine. From 1918 to 1939 the village was in Tarnopol Voivodeship in Poland. Until 18 July 2020, Mezhyhory belonged to Brody Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Lviv Oblast to seven. The area of Brody Raion was merged into Zolochiv Raion. References External links weather.in.ua
Międzygóry (rejon złoczowski)

Międzygóry (ukr. Межигори) – wieś na Ukrainie w rejonie złoczowskim obwodu lwowskiego, w hromadzie Podkamień. Historia Dawniej grupa domów w Markopolu, w powiecie brodzkim. Właścicielem dóbr ziemskich Międzygóry był m.in. hrabia Włodzimierz Dzieduszycki. Do 2020 w rejonie brodzkim. Przypisy Linki zewnętrzne Międzygóry, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VI: Malczyce – Netreba, Warszawa 1885, s. 373 .
Межигоры

Межигоры (укр. Межигори) — село в Подкаменской поселковой общине Золочевского района Львовской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 182 человека. Занимает площадь 0,496 км². Почтовый индекс — 80665. Телефонный код — 3266. Ссылки Межигоры на сайте Верховной рады Украины
Межигори

Межиго́ри — село в Україні, у Підкамінській селищній територіальній громаді Золочівського району Львівської області. Відстань до Бродів становить 40 км, що проходить автошляхом місцевого значення. Відстань до найближчої залізничної станції Броди — 40 км. Села Межигори, Батьків, Лукавець, Звижень раніше були підпорядковані Батьківській сільській раді Населення — 171 особа.. Історія 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області», село увійшло до складу Підкамінської селищної територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Бродівського району, село увійшло до складу новоствореного Золочівського району. Релігія 1992 року в селі споруджена дерев'яна церква Пресвятої Трійці. Церква знаходиться у користуванні релігійної громади УГКЦ парафії Пресвятої Трійці. Статут громади зареєстровано розпорядженням голови Львівської обласної ради народних депутатів від 10.07.1995 року № 492. Чисельність парафії — 80 вірян. Парохом церкви є о. Василь Гершон. Примітки Джерела Межигори // Історія міст і сіл Української РСР: У 26 т. Львівська область / Маланчук В. Ю. (голова редколегії), Гнидюк М. Я., Дудикевич Б. К., Івасюта М. К., Крип'якевич I. П., Огоновський В. П., Олексюк М. М., Пастер П. I. (відповідальний секретар редколегії), Сісецький А. Г., Смішко М. Ю., Челак П. П., Чугайов В. П. — Київ : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1968. — Т. 3. — С. 167. Посилання КУ ФАП с. Межигори Батьківської сільської ради Бродівського району Львівської області [Архівовано 11 листопада 2018 у Wayback Machine.] КУ Народний дім с. Межигори Батьківської сільської ради Бродівського району Львівської області [Архівовано 11 листопада 2018 у Wayback Machine.]
Cattedrale armena di Leopoli

La Cattedrale armena, dedicata all'Assunzione di Maria, è una chiesa situata nel centro storico della città di Leopoli nell'Ucraina occidentale, eretta nel 1363. Fino al 1945 fu la cattedrale dell'arcieparchia di Leopoli della Chiesa armeno-cattolica. Dopo la fine della seconda guerra mondiale nel 1945 le autorità sovietiche dichiararono illegale la Chiesa armeno-cattolica, la cattedrale fu chiusa e utilizzata come deposito. Dal 2001 è cattedrale dell'eparchia della Chiesa apostolica armena. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Cattedrale armena Collegamenti esterni (EN) Cattedrale armena di Leopoli, in GCatholic.org. Cattedrale armena, su encyclopediaofukraine.com. Cattedrale armena, su lia.lvivcenter.org.
Доходный дом Лапинского (Киев)

Готический замок доктора Лапинского (укр. Дом 60 на ул. О. Гончара) в Киеве — бывший доходный дом. Дом был построенный в стиле неоготика. В нач. ХХ. в., одном из любимых в среде киевской интеллигенции стиле. Дом находится на ул. Олеся Гончара, недалеко от Ул. Ярослав вал — одной из исторических улиц Киева. Архитектура Семиэтажный доходный дом расположен на возвышении, к которому ведет каскад лестниц с башенками и стенами. Здание было построено в 1908—1909 гг. и напоминает своим видом выстроенный на холме средневековый замок. Дом выстроен был с размахом, даже сухой ров и замковый мост у этого замка есть. Перед мостом был выстроен небольшой флигель, своим видом напоминающий барбакан, в готической архитектуре вынесенное вперед укрепление готического замка. Владелец Профессор-невролог Михаил Никитич Лапинский (1862—1947 гг.) создал в начале XX века водолечебницу, в которой применил искусственные дозированные волны в водоёме, гидравлический ротаторный, проточный, подводный и надводный массажи. В 1908 по 1918 год М. Н. Лапинский возглавлял кафедру неврологии медицинского факультета Университета св. Владимира. Наблюдая пациентов своей водолечебнице, он написал несколько научных работ. В 1918 году он эмигрировал из Киева и поселился в Загребе, где создал и возглавил кафедру неврологии. В настоящее время дом требует реставрации. Галерея Литература «Киев в стиле модерн» А. Macлюков М. Ганцева. К. 2013, 513 с.
Олеся Гончара, 60

За́мок до́ктора — колишній прибутковий будинок, розташований у Києві на вулиці Олеся Гончара, 60. Завдяки вдалому поєднанню пластичної насиченості архітектурної пам'ятки і гористого рельєфу садибний ансамбль гармонійно вписується у містобудівній ландшафт вулиці. «Замок доктора» і «Замок барона» становлять комплекс будівель, які помітно виділяються на тлі рядової забудови Києва початку ХХ сторіччя. Розпорядженням Представника Президента України № 105 від 17 лютого 1994 року архітектурний ансамбль поставили на облік пам'яток архітектури і містобудування. Історія Архітектор невідомий. Проєкт помилково приписують Владиславу Городецькому. Так само документально не підтверджено авторство Володимира Ніколаєва, який збудував сусідній «Замок барона». Висота восьмиповерхової будівлі становить понад 30 метрів. До 1912 року, коли звели хмарочос Гінзбурга, була найвищою спорудою в Києві. Садиба на крутому рельєфі, що виходила на Мало-Володимирську вулицю (Олеся Гончара, 60), спочатку належала Феодосії Галецькій. 1904 року її придбав лікар, професор Київського університету Михайло Лапінський, який мешкав у Замку барона, суміжній садибі на Бульварно-Кудрявській вулиці, 27. 1908 року на новій ділянці на його замовлення зводять багатоповерховий прибутковий будинок із рисами романтичного готичного замку. Садибу лікар переписав своїй дружині Марії. У радянські часи будівлю націоналізували. Архітектура Проєкт об'ємно-просторової композиції забудови створений під впливом середньовічної готичної фортечної архітектури. Прибутковий будинок Семиповерховий прибутковий будинок — найголовніший елемент садиби. Цегляна, Т-подібна у плані будівля має одну секцію, напівпідвал і два ліфти. Будинок поставлений за червоною лінією вулиці. Фасад має симетрично-осьову композицію. Бічні осі підкреслюють ризаліти, які увінчані щипцями з пінаклями. На поверсі — дві квартири, по сім кімнат в кожній. Первісне планування квартир анфіладне. У всіх кімнатах стіни були обклеєні шпалерами, стелі розписані водяними клейовими фарбами, а підлоги зроблені з дубового паркету. Малі архітектурні форми комплексу «Замок доктора» — детально розроблений і замкнений архітектурний ансамбль. До семиповерхового будинку на рівні другого поверху веде місток. Перед спорудою зведені одноповерхові служби (колишні сараї, льодовня, пральня). На даху цих споруд для мешканців облаштовали двір-сад. Двірницька (флігель двірника) — оригінальна камерна споруда з круглою дозорною вежею. Її огинають кам'яні сходи, що ведуть з вулиці до будівлі. Підпірні мури, парапети та інші архітектурні форми комплексу викладені із жовтої київської цегли. Всі вони складають єдине ціле. Декоративне оздоблення фасадів й інтер'єрів усіх споруд зазнало значних пошкоджень. Галерея Примітки Посилання Відеоекскурсія навколо замку барона Штейнгеля, флігеля та неоготичного хмарочоса Джерела Садиба Лапинського М. М., 1909 // Звід пам'яток історії та культури України. — К. : "Українська енциклопедія" ім. М. П. Бажана, 1999. — Т. 1, ч. 1. — С. 315.
Ministero della protezione ambientale e delle risorse naturali

Il Ministero della protezione ambientale e delle risorse naturali (in ucraino Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Міндовкілля?, Ministerstvo zachystu dovkillja ta pryrodnych resursiv Ukraïny, Mindovkillja) è un dicastero del gabinetto dei ministri ucraino che gestisce il monitoraggio e lo sviluppo dell'ambiente e delle risorse naturali in Ucraina. L'attuale ministro è Ruslan Strilec', in carica dal 4 novembre 2021. Storia Il Ministero è stato istituito con decreto n° 425 del 27 maggio 2020 dal Gabinetto dei ministri dell'Ucraina, che prevedeva inoltre la ridenominazione del precedente dicastero, ossia il Ministero dell'energia e della protezione ambientale, in Ministero dell'energia. Ministri Roman Abramovs'kij (17 giugno 2020-3 novembre 2021) Ruslan Strilec' (dal 4 novembre 2021) Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ministero dell'ecologia e delle risorse naturali (Ucraina) Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su mepr.gov.ua. Міндовкілля (canale), su YouTube.
Министерство защиты окружающей среды и природных ресурсов Украины

Министерство защиты окружающей среды и природных ресурсов Украины (укр. Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України) — государственный орган исполнительной власти Украины с 19 июня 2020 года, деятельность которого направляется и координируется Кабинетом министров Украины. Министерство возглавлял министр экологии и природных ресурсов Украины, которого назначала на должность Верховная Рада Украины в установленном законодательством порядке. 29 августа 2019 года трансформировано в Министерство энергетики и Министерство экологии. 19 июня получил название Министерство защиты окружающей среды и природных ресурсов Украины. 16 июля 2025 года министерства экономики, аграрной политики и продовольствия, охраны окружающей среды и природных ресурсов были объединены в единое Министерство экономики, экологии и сельского хозяйства. Функции Министерство защиты окружающей среды и природных ресурсов Украины (Минприроды Украины) является главным органом в системе центральных органов исполнительной власти в формировании и обеспечении реализации государственной политики в сфере охраны окружающей природной среды, а также — в пределах своей компетенции — занимается вопросами биологической, генетической и радиационной безопасности, обращения с отходами, пестицидами и агрохимикатами, рационального использования, воспроизводства и охраны природных ресурсов (недр, поверхностных и подземных вод, внутренних и территориальных морских вод, воздуха, лесов, животного мира (в том числе водных ресурсов, охоты и диких животных) и флоры), природных ресурсов, территориальных вод, континентального шельфа и исключительной (морской) экономической зоны Украины (в вопросах природных ресурсов), воспроизводства и охраны земель, сохранения, восстановления и устойчивого использования биологического и ландшафтного разнообразия, формирования, ведения и использования экологической сети, организации, охраны и использования особо охраняемых природных территорий, сохранения озонового слоя, регулирования негативного антропогенного воздействия на изменения климата и адаптации к изменениям, реализацию, в рамках своей компетенции, требований Рамочной конвенции ООН об изменении климата и Киотского протокола, развитие водного хозяйства и мелиорации земель, геологическое изучение и рациональное использование минеральных ресурсов, а также осуществляет государственный надзор (контроль) над соблюдением законодательства об охране окружающей среды, рациональным использованием, восстановлением и охраной природных ресурсов. Подчинённые органы Государственная экологическая инспекция Украины Государственное агентство Украины по управлению зоной отчуждения Государственная служба геологии и недр Украины Государственное агентство водных ресурсов Украины Скандалы 27 января 2016 года Кабинет Министров Украины уволил Сергея Курыкина с должности заместителя министра экологии — исполняющего обязанности министра экологии и природных ресурсов по причине хищения государственных средств в размере 550 млн гривен. Примечания Ссылки Официальный сайт
Изюмская городская община

Изюмская городская объединённая территориальная община — объединённая территориальная община на Украине, на территориях Изюмского горсовета и Изюмского района Харьковской области. Административный центр — город Изюм. Образована 7 июня 2019 года путём присоединения Каменского сельского совета Изюмского района к Изюмскому городскому совету областного значения. В соответствии с Законом Украины «О внесении изменений в Закон Украины „О добровольном объединении территориальных общин“ относительно добровольного присоединения территориальных общин сёл, посёлков к территориальным общинам городов республиканского Автономной Республики Крым, областного значения», общины, образованные в результате присоединения смежных общин к городам областного значения, признаваемые состоятельными и не требующие проведения выборов. История 12 июня 2020 к Изюмской городской общине были присоединены также Левковскую и часть Бригадировской (в составе с. Бригадировка, Бабенково и Фёдоровка) сельских советов Изюмского района Харьковской области. Населенные пункты В состав общины входят город Изюм и 15 сел: Бригадировка, Бабенково, Глинское, Забавное, Ивановка, Искра, Каменка, Крамаровка, Левковка, Пимоновка, Руднево, Синичено, Сухая Каменка, Тихоцкое и Фёдоровка. Примечания
Ізюмська міська громада

Ізюмська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, на території Ізюмського району Харківської області. Адміністративний центр — місто Ізюм. Утворена 7 червня 2019 року шляхом приєднання Кам'янської сільської ради Ізюмського району до Ізюмської міської ради обласного значення. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про добровільне об'єднання територіальних громад“ щодо добровільного приєднання територіальних громад сіл, селищ до територіальних громад міст республіканського Автономної Республіки Крим, обласного значення» громади, утворені внаслідок приєднання суміжних громад до міст обласного значення, визнаються спроможними і не потребують проведення виборів. Історія 12 червня 2020 року до Ізюмської міської громади було приєднано також Левківську та частину Бригадирівської (у складі с. Бригадирівка, Бабенкове та Федорівка) сільських рад Ізюмського району Харківської області Населені пункти До складу громади входять місто Ізюм і 15 сіл: Бригадирівка, Бабенкове, Глинське, Забавне, Іванівка, Іскра, Кам'янка, Крамарівка, Левківка, Пимонівка, Рудневе, Синичине, Суха Кам'янка, Тихоцьке та Федорівка. Примітки