NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Шевченківський парк (Полтава)

Шевченківський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у центрі міста Полтава, на площі Конституції. Площа парку 3 гектарів. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому від 18.04.1964 року № 135 (як БППМЗ); від 22.11.1984 року № 453 (як ППСПММЗ). Перебуває у віданні КП «Декоративні культури» Полтавської міської ради. Статус присвоєно для збереження мальовничого парку, закладеного 1905 року. Зростає бл. 30 видів та різновидів дерев, зокрема ялина блакитна, дуб пірамідальний, ялівець, клен, також багато декоративних чагарників і квітів. У парку розташований пам'ятник Тарасові Шевченку (скульптор І. Кавалерідзе). 20 січня 2025 року був переіменований з Петровського на Шевченківський парк. Галерея Примітки Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (12. Петровський парк) Петровський парк Петровський парк
Парк обласної лікарні (Полтава)

Парк обласно́ї ліка́рні — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташований у межах міста Полтава, на вулиці Шевченка, 23. Площа 13 гектарів. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому № 531 від 13.12.1975 року. Перебуває у віданні: Полтавська обласна клінічна лікарня імені М. В. Скліфосовського. Статус присвоєно для збереження мальовничого парку, закладеного на поч. XIX ст. Зростають понад 70 дерев дуба звичайного, липи серцелистої, гіркокаштану звичайного віком 150-200 років. Фотографії Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Парк обласної лікарні [Архівовано 16 жовтня 2018 у Wayback Machine.] Парк Полтавської обласної лікарні [Архівовано 7 січня 2019 у Wayback Machine.] Екологічний паспорт Полтавської області за 2020 рік Заповідна краса Полтавщини. Т. Л. Андрієнко, О. М. Байрак, М. І. Залудяк та інші. — Полтава: ІВА «Астрея», 1996. — 188 с.: іл. 88. Вікові та меморіальні дерева Полтавщини. Туристичний довідник / ГО «ВЕЛОПОЛТАВА»; упоряд. Ю. М. Репало. — Київ: Видавництво ТОВ «Основа», 2021. — 32 с. ISBN 978-966-984-064-6
Церква Святого Димитрія Солунського (Понятівка)

Церква Святого Великомученика Димитрія Солунського (у минулому — Церква святого Йосипа Обручника) — чинна церква у селі Понятівці. Парафія святого Димитрія Солунського належить до Балтської єпархії Української православної церкви Московського Патріархату. Історія У 1821 році графом Понятовським збудовано кам'яну однопрестольну церкву святого Йосипа Обручника. Відомо, що до 1902 року священником церкви був Ісаакій Попов. З 1902 року церкву очолював Петро Петров Жуковський. Це було його 2-е місце несення служби. До цього був з 1895 року псаломщиком у цьому ж храмі. Псаломщиком у 1895 році став Микола Вікторов Юрашев. Це було 1-е його місце несення служби. У 1906 році церква розташовувалась у Понятівській волості Тираспольського повіту Херсонській губернії. Парафіянами були росіяни та болгари (1088 чоловік та 1028 жінок) з містечка Понятівка, селища Бакалова, Чекмежієва, Велізарієва + парафіяни приписної церкви при ст. Роздільна. При церкві було однокласне міністерське училище, у якому навчалось 77 хлопців та 26 дівчат. Капітал церкви сягав 30 рублів. У церкві служили: священник та псаломник. Священником був Петро Петров Жуковський (31 рік), закінчив Одеську духовну семінарію за 2-м розрядом, законовчитель в однокласному міністерському училищі, спостерігач за викладанням Закону Божого у двокласному залізничному училищі та завідувач і законовчитель у церковно-парафіяльної школи. Мав жінку та троє дітей (5, 3 та 1/2 років). Кар'єру почав у 1895 році на посаді диякона та священника. Плата в парафії становила 300 руб. Псаломщиком був Микола Вікторов Юрашев (39 рік), закінчив початкове училище. Мав жінку та доньку (4 роки). Кар'єру почав у 1895 році. Плата від парафії — 100 руб. Разом мали 33 десятин церковної землі. 8 листопада 1910 року колишній виконувач обов'язків псаломника Йосипівської церкви с. Йосипівка, Тираспольского повіту, Євфимій Дарієнко, відповідно до прохання, призначений виконувачем обов'язків псаломщика у церкву м. Понятівка. На 1913-1914 рік місцева Свято-Миколаївська церква, яку надалі очолював священник Петро Петров, відносилась до Катаржинської благочинної округи. На початку листопада 1914 року Ухвалою Єпархіального начальства затверджений на посаді церковного старости селянин Євфимій Остапенко на 3-є триріччя. Світлини Примітки
Вирівський заказник

Ви́рівський зака́зник — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Опис Розташований у межах Сумського району Сумської області, поблизу сіл Вири і Горобівка. Площа 214,9 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому від 23.12.1981 року № 609. Перебуває у віданні: ДП «Білопільський агролісгосп». Статус присвоєно для збереження у природному стані цінного фауністичного комплексу в заплаві річки Вир. Трапляються представники видів, занесених до Червоної книги України (лунь польовий, сорокопуд сірий, махаон, ванесса чорно-руда), Європейського Червоного Списку (орлан-білохвіст, чернівець непарний, деркач) та Бернської конвенції. Основними завданнями заказника є збереження та відновлення фауни птахів. Галерея Джерела Список природоохоронних територій (Сумська обл.) Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. - К.:ТОВ «Українська картографічна група», 2016. - 94 с.
Улянівський орнітологічний заказник

Уля́нівський зака́зник — орнітологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у межах Білопільського району Сумської області, між селами Терищенки, Новоандріївка та смт Улянівка. Охоплює каскад ставків на річці Вир (притока Сейму). Площа 163 га. Оголошено територією ПЗФ згідно з рішенням облвиконкому від 21.12.1981 року № 407. Перебуває у віданні Улянівської селищної ради, Терещенківської сільської ради, Супрунівської сільської ради, Білопільського агролісгоспу. Статус присвоєно з метою збереження в природному стані цінного фауністичного комплексу, серед якого трапляються представники видів, занесених до Червоної книги України (лунь польовий, сорокопуд сірий, горностай), Європейського Червоного Списку (деркач) та Бернської конвенції. Основними завданнями заказника є збереження та відновлення чисельності фауни мисливських та рідкісних видів птахів. Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. - К.:ТОВ «Українська картографічна група», 2016. - 94 с. Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (Улянівський)
Кириківський парк

Кириківський — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований в центральній частині смт Кириківка на території колишнього цукрового заводу. Площа — 1,8 га. Оголошено територією ПЗФ 15.04.1975. Закладений у 1913 р. родиною цукрозаводчиків та меценатів Харитоненків. У насадженнях представлено близько 15 видів дерев і чагарників, серед яких є окремі дерева віком понад 100 років. Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.:ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.
Шагова (заказник)

Шагова — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований за північною околицею с. Вікторове. Площа 136 га. Як об'єкт ПЗФ створений 18.11.2011. Статус надано для збереження в природному стані водно-болотного масиву з ділянками сіножатей в долині р. Есмань, що є регулятором водного режиму річки і рівня ґрунтових вод прилеглих територій. Забезпечує збереження цінних для регіону компонентів ландшафтного та біологічного різноманіття. Заплавний гідрологічний комплекс є осередком зростання рідкісних та занесених до Червоно книги України видів рослин (пальчатокорінник травневий), рослинних угруповань з домінуванням латаття білого та глечиків жовтих, занесених до Зеленої книги, місцем мешкання тварин, занесених до Червоної книги України (горностай, мінога українська, лелека чорний, шуліка чорний, видра річкова, кажан пізній, нетопир лісовий). У складі заказника гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення «Джерело біля села Вікторове» (0,02 га) Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. - К.:ТОВ «Українська картографічна група», 2016. - 94 с.
Церква Великомученика Георгія (Капаклієве)

Це́рква Великому́ченика Гео́ргія — зруйнований православний храм в селі Капаклієве Роздільнянського району, Одеська область. Історія Кам'яну будівлю однопрестольної церкви було збудовано у 1868 році парафіянами і на кошти приватних благодійників. Станом на 1906 рік вона була приписною до церкви Святого Різдва Богородиці села Куртівка. Парафіянами були росіяни (91 чоловік та 94 жінки). До німецько-радянської війни церква була закрита більшовиками. З встановленням румунської окупації у 1941 році, місцеві жителі створили церковну раду і почали відбудовувати храм. Церковним старостою був пан Георгі. Храм відновили: оновили позолоту іконостасу, зробили новий розпис стелі церкви тощо. Суттєвою була допомога від примара села — пана Зінов'єва. Храм був освячений та відновили богослужіння, які тимчасово проводив священник з села Куртівка. Примітки Посилання ОДЕССКИЙ МАРТИРОЛОГ. Свмч. Павел Гайдай и иже с ним исповедники. Одесский период жизни… Часть 20 [Архівовано 25 січня 2019 у Wayback Machine.]
Новий академічний корпус

Нови́й академі́чний ко́рпус (Київ) — навчальний корпус Національного університету «Києво-Могилянська академія» у стилі пізнього класицизму, розташований у південній частині академічного подвір'я, на розі Контрактової площі та Іллінської вулиці. Будувався протягом 1822—1825 років та добудовувався пізніше. Історія Постановою Ради Міністрів УРСР від 6 вересня 1979 року № 442 корпус внесено до списку пам'яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави з охоронним номером 15/5 у складі Комплексу споруд Києво-Могилянської Академії (ансамбль Братського монастиря). Комплекс споруд разом з корпусом отримав статус пам'ятки архітектури та історії національного значення у 2009 році. Первинно корпус призначений для навчання і проживання студентів і викладачів Київської духовної академії, збудований за проєктом архітектора Л. Шарлеманя міським архітектором А. Меленським. У 1812 р. А. Меленський здійснив проєкт перепланування території Братського монастиря, що передбачав розширення і упорядкування його садиби, розкриття північного фронту забудови. У квітні 1819 р. 12 планів Меленського з фасадами і описом старих і запланованих нових монастирських будівель було затверджено митрополитом Серапіоном. Саме після цього було зведено Новий академічний корпус. Він мав три поверхи і містив навчальні аудиторії та квартири викладачів, на третьому поверсі був гуртожиток студентів духовної академії. 1846 року за проєктом архітектора П. Спарро було добудовано додаткові приміщення. У 1854—1856 роках відбулась реконструкція приміщень. У 1863-64 роках корпус ще раз перебудовано у стилі пізнього класицизму. На фронтоні внутрішнього входу, була намальована розкрита Біблія. З 1872 року у корпусі діяло Церковно-археологічне та історичне товариство. У 1919—1920 роках містився штаб Дніпровської військової флотилії. Станом на 2019 рік у корпусі розташовуються такі підрозділи сучасної Києво-Могилянської академії: Служба президента НаУКМА, Служба віцепрезидента з науково-педагогічної роботи, Служба віцепрезидента з економіки та фінансів, Факультет гуманітарних наук та його кафедри, Факультет інформатики та кафедри, Студентський відділ кадрів, Відділ кадрів та роботи з персоналом, Відділ з контролю та діловодства, Навчально-методичний відділ, Інформаційно-комп'ютерний центр, Планово-фінансовий відділ, Бухгалтерія, Служба охорони здоров'я. Галерея Див. також Староакадемічний корпус НаУКМА Національний університет «Києво-Могилянська академія» Примітки Джерела Меленський Андрій Іванович (1766—1833): бібліогр. письмова довідка(книги, брошури, статті з періодичних видань та збірників за 1888—2010 рр.) / уклад. Д. О. Мироненко; ДНАББ ім. В. Г. Заболотного. — К.,2011. — 36 с.: іл
Церква святого Миколая (Стрілків)

Це́рква свято́го Микола́я — дерев'яна культова споруда в селі Стрілків Стрийського району Львівської області. Одна з небагатьох ґонтових церков Львівщини. Розташована в південно-західній частині села на крутому мисоподібному пагорбі. Храм внесено до реєстру пам'яток архітектури національного значення під охоронним номером 520/1. Історія і опис Дерев'яний храм бойківського типу зведено за канонами народної архітектури в 1650 році. Будівля складається з трьох зрубів з одним верхом. Наву накрито шатровим верхом на двох четвериках, який завершується сліпим круглим ліхтарем з маківкою. Зруби бабинця і вівтарної частини церкви покриті трисхилим дахом. У XIX столітті бабинець було значно видовжено добудовою. Тоді ж з південного боку вівтаря було прибудовано невелику ризницю. По периметру храм оточує опасання. Дахи, опасання і стіни між дахом і опасанням покрито ґонтом. Після побудови нового мурованого храму стара церква використовується рідко, лише на свята декілька разів на рік. Дзвіниця На північний захід від церкви на краю пагобра розташовується дерев'яна дзвіниця, яку було зведено у XIX столітті. Споруда є квадратною в плані одноярусною каркасною конструкцією. Дах шатровий, покритий ґонтом. Стіни вертикально ошальовані дошками. Знизу по периметру захищена фартухом. Дзвіницю внесено до реєстру пам'яток архітектури національного значення під охоронним номером 520/2. Джерела Крушинська О. 44 дерев'яні храми Львівщини. — К. : Грані-Т, 2007. — С. 68-69. — ISBN 978-966-465-076-9.. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. (Главный редактор: Н. Л. Жариков). — К. : «Будівельник», 1983—1986. — Т. 3. — С. 218—219. (рос.) Посилання Стрілків. Церква Св. Миколи
Сурмачівський

Сурмачі́вський заказник — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Один з об'єктів природно-заповідного фонду Сумської області. Розташування Розташований у Роменському районі Сумської області, на території Глинської сільської ради, неподалік від автотраси між селами Глинськ і Сурмачівка. Загальна характеристика Площа 53 га. Статус надано в 2004 році з метою збереження природних угідь, зникаючих рослин і тварин та місць поширення рослинних угрупувань, занесених до Зеленої книги України. Перебуває у віданні Глинської сільської ради і ДП «Роменський агролісгосп» (Андріяшівське лісництво, кв. 180, вид. 23-40, 47-48). Охороняється безстічний болотний масив на піщаній терасі річки Сули. Заказник розташований на висоті 117 м. над р. м. У заказнику поширені вологі луки та очеретяне болото. Ґрунти торфово-болотні, а на лесових породах — лучно-чорноземні поверхнево-солонцюваті. У заказнику росте лісова, болотна, лучна рослинність. Флора і фауна Із рідкісних рослин тут ростуть зозульки м'ясочервоні, занесені до Червоної книги України. Є тварини, які потребують особливої охорони. Вони представлені деркачем, Ванессою чорно-рудою, рогачем звичайним. Тварин, що входять до списку Бернської конвенції,— 46 видів. Лікарських рослин — 32 види. До Червоного обласного списку занесено два види (пастушок і погонич). На об'єкті заповідання поширені вологі луки та очеретяне болото з окремими кущами верби попелястої. Ростуть костриця лучна, осока, хвощ болотний, цибуля Вальдштейна, кмин тощо. Примітки Джерела Стрельченко Г.С., Литовка В.В., Мелешко В.В. та інші. Роменщина. Історія населених пунктів. – ТОВ Видавництво «Миргород», 2016. – 400 с. Стрельченко Г.С. Роменщина. Час, події, люди. – Суми: ПКМ «Еллада S», 2009. – 376 с. Заповідні скарби Сумщини /Під загальною редакцією д.б.н. Андрієнко Т.Л.. – Суми: Видавництво «Джерело»; 2001. – 208 стор., 28 кольор. іл.
Огнівщина

Огні́вщина — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташування Урочище «Огнівщина» розташоване в місті Ромни, на розі вулиць Горького та Гетьмана Мазепи, в районі Роменського коледжу СНАУ. Загальна характеристика Площа урочища «Огнівщина» — 43 га. Статус парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва присвоєно 1972 року. Заповідну територію включено до природно-заповідного фонду України, який зберігається як національне надбання і є складовою частиною світової системи природних територій та об’єктів, що перебувають під особливою охороною. Пам'ятка перебуває у віданні Головного управління міського господарства. Іноді парк називають на російський манер — «Роща». Тут містяться природні джерела, які живлять штучне озеро. Заповідна територія включає в себе понад 30 видів рослин і таку ж кількість видів тварин. Територія перебуває під контролем та охороною Роменського аграрного коледжу, який розташований на території парку. «Огнівщина» має науково-пізнавальне, оздоровче, санітарно-гігієнічне значення, є місцем відпочинку для жителів міста. Щороку парк відвідує близько 15 тисяч роменців. Історія парку Парк закладено наприкінці ХІХ століття на місці старого дубово-кленового пралісу. Прогулюючись алеями старого парку, можна бачити дуби, яким понад 100 років. Через відсутність належного утримання та фінансування втрачається унікальна ландшафтна композиція, історична планувальна структура, всихають вікові дерева. Сумський національний аграрний університет виступив ініціатором відновлення унікальної спадщини Сумщини. Разом із мерією міста Ромни та Роменським коледжем СНАУ сумські студенти зробили перші кроки з розробки «Проекту утримання та реконструкції парку пам'ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Огнівщина». Зображення Джерела Список природоохоронних територій (Сумська область) Заповідні скарби Сумщини /Під загальною редакцією д.б.н. Андрієнко Т.Л.. – Суми: Видавництво «Джерело»; 2001. – 208 стор., 28 кольор. іл. https://web.archive.org/web/20161206002452/http://www.sau.sumy.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=5724:2016-11-24-12-35-01&catid=310:2012-03-27-08-32-39&Itemid=239&lang=uk
Джерело біля села Рогинці

Джерело́ бі́ля с. Роги́нці — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташоване в межах Роменському районі Сумської області, на північний схід від села Рогинці. Площа 0,02 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Сумського облвиконкому від 27.06.1973 року № 504. Перебуває у віданні: Рогинська сільська рада. Загальна характеристика Самовиливне джерело розташоване на дні балки, що впадає у верхів'я річки Хмелівки (притока Сули). До нього під'їзд ґрунтовими дорогами. Дебіт (окомірний) — 2 л/хв, температура води 8°C, глибина — 0,5 м. Смакові якості води добрі. Використовується для пиття, в релігійних та обрядових цілях. Історія Місцеві жителі називають джерело Святою криницею і використовують воду з лікувальною метою. Територія біля джерела доглянута. Над джерелом споруджено альтанку, поруч обладнано купальню. Легенди Як свідчать місцеві жителі, біля цього джерела в 1956 році відбулося явлення Божої Матері. Працюючи в полі, колгоспники попросили одну жінку принести холодної води. Та підійшла до джерела і побачила Божу Матір, яка занурювалася у воду. Звістка про це швидко розповсюдилася по навколишніх селах. Згодом селяни бачили повторення цього дива на тому ж місці. Місце явлення стало привертати паломників, як з ближніх сіл, так і з міста, які відвідували місцевий храм, сповідалися, причащалися і з вірою черпали воду з благодатного джерела. За спогадами старожилів, бували дні, коли в храмі сповідалося до тисячі паломників. Згодом Це місце розорали, вивозили туди сміття, виливали паливні відходи, але вода все одно виходила з-під землі.[джерело?] Примітки Джерела Стрельченко Г. С., Литовка В. В., Мелешко В. В. та інші. Роменщина. Історія населених пунктів. — ТОВ Видавництво «Миргород», 2016. — 400 с. Стрельченко Г. С. Роменщина. Час, події, люди. — Суми: ПКМ «Еллада S», 2009. — 376 с. Заповідні скарби Сумщини /Під загальною редакцією д.б.н. Андрієнко Т. Л.. — Суми: Видавництво «Джерело»; 2001. — 208 стор., 28 кольор. іл.
Хрустални

Хрустални (на украински: Хрустальний; от 1920 до 2016 – Красни Луч) е град в Луганска област, Украйна. Населението му е 89 688 жители (2005 г., оценка). Намира се в часова зона UTC+2. Основан е през 1895 г., а получава статут на град през 1926 г.
Khrustalni

Khrustalni (ucraïnès: Хрустальний) o Raig Vermell (rus: Красный Луч) és una ciutat de l'óblast de Luhansk a Ucraïna, que des del 2022 està sota el control de la República Popular de Luhansk de la Rússia. Es troba a 57 quilòmetres al sud-oest de Luhansk. La seva població és de 82.765 habitants (2013). La ciutat va ser fundada el 1895 amb el nom de Krindatxivka. Va ser reanomenada com a Krasni Lutx el 1929 a 2016. La ciutat es va convertir en un dels més importants centres de la indústria hullera de la conca del Donbàs. Personatges famosos Nikolai Shmatko (nascut el 1943 a Donetsk, Unió Soviètica), és un pintor i escultor ucraïnès. Població Al cens de 2001 la llengua materna de la població era pel 87,82% el rus i pel 10,42% l'ucraïnès. Referències Enllaços externs Raig Vermell a WikiMapia
Chrustalnyj

Chrustalnyj (ukrajinsky Хрустальний; do roku 1920 Kryndačivka, ukrajinsky Криндачівка) je město v Luhanské oblasti na východě Ukrajiny. Celé město tvoří z administrativního hlediska vlastní rajón. V současné době zde žije okolo 80 000 obyvatel (v roce 1993 to bylo však ještě 115 000). Založeno bylo pod názvem Krindačjovka na počátku 20. století; od roku 1920 se jmenovalo Krasnyj Luč a v roce 2016 bylo v rámci dekomunizace Ukrajiny přejmenováno na Chrustalnyj. Za rozvoj vděčí těžbě černého uhlí; Chrustalnyj se stal jedním z nejvýznamnějších těžebních center v celé Doněcké pánvi. Po roce 1991 však nastal útlum, krize a také odliv obyvatelstva do více prosperujících měst. Vývoj počtu obyvatel Zdroj: 1923–1989:; 2001–2013: Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrustalnyj na Wikimedia Commons
Khrustalnyj

Khrustalnyj (ukrainsk: Хрустальний) eller Krasnyj Luch (russisk: Красный Луч) er en by i Luhansk oblast (provins) i det sydøstlige Ukraine, der i øjeblikket kontrolleres af Folkerepublikken Lugansk. Den er en by af regional betydning. Byen havde i 2021 en befolkning på omkring 79.764.. Historie Byen blev grundlagt som Kryndachivka (russisk Krindachyovka) i de sidste år af det 19. århundrede. Det blev et af de vigtigste kulminecentre i Donets-bassinet. Her er der udgivet en lokal avis siden september 1920. I december 1920 blev den omdøbt til Krasnyj Luch (lit. "rød bjælke"). By siden 1926. Byen var under tysk besættelse fra juni 1942 til september 1943. Jøderne blev kastet i brønden i Bogdan-kulminen og dræbt sammen med andre kategorier af ofre, såsom kommunisterne. Det samlede antal ofre var ca. 2.000. Siden foråret 2014 har den været kontrolleret af Folkerepublikken Lugansk. I henhold til de Ukrainske afkommuniseringslove blev byen den 12. maj 2016 omdøbt af det ukrainske parlament til Khrustalnyj, uden praktisk effekt, da de ikke kontrollerer området. Kilder Eksterne henvisninger
Jrustalni

Jrustalni (en ucraniano: Хрустальний, Krasnyi Luch hasta 2016) es una ciudad minera del sudeste de Ucrania, en el óblast de Lugansk. Se encuentra a 57 kilómetros al sudoeste de Lugansk. Su población es de 82.765 habitantes (2013).​ La ciudad se encuentra ocupada por Rusia desde la guerra del Dombás, siendo administrada como parte de la de facto República Popular de Lugansk. Historia La ciudad fue fundada en 1895 con el nombre de Krindatchiovka. Fue renombrada como Krasnyi Luch en 1929. Durante la era soviética y hasta 2016, cuando se cambió su denominación de acuerdo con las leyes de descomunización de Ucrania, se llamaba Krasnyi Luch (en ucraniano: Красний Луч; en ruso: Красный Луч).​ La ciudad se convirtió en uno de los más importantes centros de la industria hullera de la cuenca del Donbass. Gente de Jrustalni Nikolái Shmatko (nacido en 1943 en Donetsk, Unión Soviética, actualmente Ucrania), es un pintor y escultor ucraniano. Población En el censo de 2001 la lengua materna de la población era para el 87,82% el ruso y para el 10,42% el ucraniano.​ Referencias