NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny w Nawarii

Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny w Nawarii – rzymskokatolicki kościół w Nawarii, ok. 6 km na południowy zachód od Lwowa, należący do najcenniejszych zabytków sakralnych w jego rejonie. Historia Parafia katolicka w Nawarii powstała przed r. 1600. Drewniany kościół parafialny został zniszczony w 1621 roku przez najazd Tatarów. Odbudowany w 1627 roku spłonął 3 lata później w pożarze. Nowy, murowany kościół ufundowała żona podkomorzego wielkiego koronnego, Zygmunta Kazanowskiego, Elżbieta Humnicka z Zimnej Wody. Świątynia ta została zniszczona w 1648 roku podczas najazdu Chmielnickiego i rozebrana w 1739; pozostało jedynie prezbiterium. W latach 1739–1748 zbudowano nowy kościół według projektu lwowskiego architekta Bernarda Meretyna (było to jego pierwsze stwierdzone dzieło). Kościół ufundował chorąży przemyski Marcin Wieniawski i jego syn Roch a wyposażenie m.in. kanonik lwowski Szczepan Mikulski. Rokokowe ołtarze i ambonę wykonał w latach 1763–1768 Piotr Polejowski. Po drugiej wojnie światowej kościół został zamieniony na magazyn i stopniowo niszczał. Część jego wyposażenia trafiła do kościoła w Urazie pod Wrocławiem oraz do muzeów we Lwowie i w Olesku. W latach 90. XX w. kościół odremontowano. Obecnie służy on miejscowym katolikom. Architektura Kościół w Nawarii to trzynawowa świątynia w typie bazyliki z niższym, wielobocznie zamkniętym prezbiterium, odznaczająca się smukłą sylwetką i wyrafinowaną dekoracją. Obok niej znajduje się trochę późniejsza (1766) dzwonnica parawanowa projektu Piotra Polejowskiego. Wnętrze kościoła zdobią pilastry i stiukowe ornamenty. W prezbiterium zachowały się iluzjonistyczne malowidła Antonia Tavellia z ok. 1770, w które wpleciono wyobrażenia scen biblijnych i kartusze herbowe fundatorów: Rocha i Urszuli Wieniawskich. Z wyposażenia zachowały się trzy drewniane ołtarze i cztery konfesjonały oraz marmurowy nagrobek Elżbiety Humnickiej w prezbiterium. Zobacz też Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Winnikach Przypisy Bibliografia Aleksandra Górska: Kresy. Przewodnik. Kraków: Wydawnictwo Kluszczyński, 2005, s. 32-33. ISBN 83-7447-006-2. Jan K. Ostrowski: Kościół parafialny p.w. Wniebowzięcia Najświętszej Panny Marii w Nawarii. W: Materiały do dziejów sztuki sakralnej na ziemiach wschodnich dawnej Rzeczypospolitej. Cz. I: Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego. T. 1. Kraków : Międzynarodowe Centrum Kultury, «Secesja», 126 s., 364 il, s. 53—64. ISBN 83-85739-09-2. Grzegorz Rąkowski: Ziemia Lwowska. Przewodnik po Ukrainie Zachodniej. Część III. Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 2007, s. 441-443. ISBN 978-83-89188-66-3. [dostęp 2016-12-13].
Kościół Świętej Rodziny i klasztor Reformatów we Lwowie

Kościół Świętej Rodziny i klasztor Reformatów (cerkiew św. Andrzeja) – kościół we Lwowie, położony przy ulicy Tarasa Szewczenki 66 (ukr. Шевченка Т., 66; przed 1945 – Janowska). Obecnie jest to cerkiew w jurysdykcji eparchii lwowskiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Historia Pierwotny klasztor reformatów zlikwidowany został w 1789. Reformaci podjęli decyzję o powrocie do Lwowa. 9 stycznia 1895 zakon kupił działkę przy ulicy Janowskiej 58 (obecnie ulica T. Szewczenki 66). Świątynię zbudowano w latach 1896–1899 w stylu neorenesansowo-neobarokowym według projektu architekta Michała Kowalczuka i poświęcono Świętej Rodzinie. Obok wzniesiono budynki klasztorne. Główna fasada kościoła wychodziła na ulicę Janowską i była zdobiona wysokim frontonem i portalem wejścia głównego. W polu środkowym fasady umieszczono aediculę z kanelowanych kolumn, ustawionych na tle pilastrów. Nad wysokim dachem zbudowano sygnaturkę. Trzynawowy gmach kościoła wzniesiono na planie prostokąta i zakończono absydą. Wystrój wnętrza kościoła utrzymany był w stylu neobarokowym. Zespół sześciu ołtarzy i ambonę wykonała firma Ferdynanda Majerskiego z Przemyśla, zaś organy – czeska firma Rieger z Krnowa. Autorem polichromii jest Tadeusz Popiel. Witraże w prezbiterium wykonała firma F. Mayera z Monachium (1897), a w oknach korpusu kościoła – K. Gejlinga z Wiednia (1900). W dniu 2 października 1910 arcybiskup Józef Bilczewski dokonał konsekracji świątyni. Po drugiej wojnie światowej kościół zamieniono na klub, a klasztor na biura. Po 1990 przekazano go wiernym Ukraińskiego Autokefalicznego Kościoła Prawosławnego na cerkiew, którą następnie wyświęcono pod wezwaniem św. Andrzeja Apostoła (ukr. святого Андрія Первозванного). W latach 1993–1998 dokonano przebudowy obiektu (m.in. zwieńczono go trzema kopułami), wzniesiono też wolnostojącą dzwonnicę. Od 2018 r. świątynia służy wiernym Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Przypisy Bibliografia Ryszard Chanas, Janusz Czerwiński, Lwów, Przewodnik turystyczny, wyd. Ossolineum, Wrocław 1992 ISBN 83-04-03913-3 Linki zewnętrzne Jurij Smirnow, Historia świątyń rzymskokatolickich Lwowa, cz. III
Магазин купця Ф. Курила (Тростянець)

Магазин купця Ф. Курила (м. Тростянець, Сумська область) — пам'ятка архітектури місцевого значення, одна з найцікавіших в архітектурно-художньому плані споруд торговельного призначення XX ст. на Сумщині. Знаходиться за адресою: м. Тростянець, вул. Благовіщенська, 26. 1990 року будівлю було виявлено, обстежено, включено до Зводу пам'яток історії та культури України, поставлено на державний облік як пам'ятку архітектури й містобудування місцевого значення відомим дослідником архітектури Віктором Вечерським. Пам'ятка архітектури зазнала значного пошкодження навесні 2022 року під час російської окупації. Історія Двоповерховий мурований будинок збудовано 1908 року на замовлення Федора Васильовича Курила — представника відомої купецької династії Курилів (Курилових) з Охтирки. Будівля знаходиться в історичному середмісті Тростянця. На першому поверсі були магазини й товарні склади, на другому — контора та житлові приміщення. На початку XXI ст. на першому поверсі будинку були крамниці, на другому — офісні приміщення. Під час окупації міста російськими військами у будівлю влучив снаряд, були зруйновані дах, стіни, вибиті вікна. Фахівці-пам'яткоохоронці на чолі з генеральний директором Національного музею Революції Гідності, координатором гуманітарної ініціативи «Штаб порятунку спадщини» Ігорем Пошивайлом провели обстеження та експертизу будинку, який отримав критичні пошкодження. Галерея Примітки Джерела Вечерський В. В. Тростянець. Магазин купця Ф. Курила // Вечерський В. В. Пам'ятки архітектури й містобудування Лівобережної України: Виявлення, дослідження, фіксація. — Київ, 2005. — С. 537 : фот. Вечерський В. В. Тростянець. Магазин купця Ф. Курила // Звід пам'яток історії та культури України. Сумська область / В. В. Вечерський та ін. — Київ: Ін-т історії України НАН України, 2017. — С. 1262—1263.
Синагога «Бейкер» (Васильків)

50.174313° пн. ш. 30.317583° сх. д.﻿ / 50.174313; 30.317583 Синагога «Бейкер» — закинута синагога у місті Васильків, Київської області. Рідкісний зразок культової єврейської архітектури на Київщині. Історія Київська губернія входила до межі єврейської осілості Російської імперії, завдяки чому у Василькові сформувалася велика єврейська громада. Вона продовжувала зростати через тимчасову заборону юдеям мешкати у Києві, яку видав у 1827 році цар Микола І. Значна кількість єврейських родин переселилися до маленьких містечок навколо Києва. На початку ХХ ст. у Василькові нараховувалося 10930 євреїв із загальної кількості громадян — 17660. На початку ХХ ст. у Василькові звели нову муровану синагогу, на місці дерев'яного молитовного будинку. Синагога виходила на колишню вул. Костенкову (Велику Костенкову), між Базарною площею і вулицею Лікарняною. На цеглі синагоги виявлені клейма «А. Доломакін». (Завод Андрія (Адріана) Фомича Доломакіна, розташований на Великій Васильківській вулиці в м. Києві, згадується в кінці 1890-х років). У 1927 році синагогу «Бейкер» закрили. Згідно «Протоколу № 27/328 Малої Президії Всеукраїнського Виконавчого Комітету» від 19.11.1927 молитовний відведено до потреб Південно-Західної залізниці, оскільки у місті є крім цього три єврейських молитовних будинки. По вулиці Костенковій була проведена залізнична гілка, а будівлю синагоги пристосували під залізничний вокзал «Васильків–2», що він проіснував до 1990-х років. Потім будівлю передали під житло працівникам залізниці. З того часу будівля занепала. Опис Цегляна, двоповерхова з підвалом синагога. Стіни декоровані елементами середньовічної архітектури. Будівля має характерні типові ознаки єврейської культової споруди. Мала великий об'єм двоповерхової зали і галереї для жінок, на яку ведуть окремі сходи. На східній торцевій стіні влаштований виступ — «ковчег завіту», вівтарний шкап, для зберігання священних сувоїв. Галерея Див. також Васильків-Центр (Васильків II) Будинок на вулиці Покровська 2 (Васильків) Примітки
Monaster Zwiastowania w Niżynie

Monaster Zwiastowania (ukr. Благовіщенський монастир) – prawosławny kompleks klasztorny w Niżynie, wybudowany według projektu G. Ustinowa w pierwszej połowie XVIII w. Historia Inicjatorem budowy cerkwi, a następnie klasztoru, był metropolita riazański i locum tenens Patriarchatu Moskiewskiego Stefan (Jaworski), który w 1702 osobiście wybrał miejsce pod jego budowę. Poświęcenie soboru, zwanego Nazaretem Bogurodzicy, nastąpiło 14 lat później. W 1721 metropolita przekazał cerkwi swoją bogatą bibliotekę z zaleceniem ochrony i poszerzania jej zbiorów (została po śmierci hierarchy przewieziona do Charkowa), a następnie postanowił sfinansować również organizację męskiego monasteru. Prace zostały ukończone jeszcze w pierwszej połowie XVIII w., jednak już po kilku dekadach istnienia monaster poważnie ucierpiał na skutek pożaru i władze kościelne planowały jego zamknięcie. Protesty mieszkańców Niżyna i przeprowadzona przez nich zbiórka pieniędzy na odbudowę obiektu pozwoliły jednak na zachowanie klasztoru. Ostatnie prace renowacyjne zostały przeprowadzone w latach 1803–1823 przez zespół pod kierownictwem Wiktora Czerniajewa, który dobudował do istniejących gmachów niewielką cerkiew Świętych Piotra i Pawła. W czasach stalinowskich klasztor został przejęty przez państwo i zaadaptowany na magazyn. Całkowicie zniszczone lub rozgrabione zostało oryginalne wyposażenie monasteru, w tym dwa szczególnie czczone przez miejscową społeczność wizerunki: Korsuńską Ikonę Matki Bożej i wielkiego męczennika Jerzego. Przebudowano również jego ściany zewnętrzne, przebijając przez dziedziniec drogę dla traktorów. Nowa renowacja budynku, mająca na celu zwrócenie go wiernym, rozpoczęła się dopiero w 1999 i trwa nadal. Bibliografia Владислав ДЯТЛОВ, Ніжинський Благовіщенський чоловічий монастир. archiv.orthodoxy.org.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2006-04-22)].
Благовещенский монастырь (Нежин)

Благовещенский монастырь, или Богородичный Назарет, или Благовещенский Назарет-Богородицкий Красно-Островский монастырь — мужской монастырь Нежинской и Прилукской епархии Украинской православной церкви, расположенный в городе Нежине. Статус Постановлением Совета Министров УССР от 24.08.1963 № 970 «Про упорядочение дела учёта и охраны памятников архитектуры на территории Украинской ССР» («Про впорядкування справи обліку та охорони пам'ятників архітектури на території Української РСР») присвоен статус памятник архитектуры республиканского значения с охранным № 830 Благовещенский собор (Благовещенский собор Благовещенского мужского монастыря). Комплекс Благовещенского монастыря № 83-Чг также включает Петропавловскую церковь с колокольней № 83-Чг/2, игуменский корпус с трапезной № 84-Чг/3, кельи № 85-Чг/4, дом лавок № 86-Чг/5 — согласно Распоряжению Черниговской областной государственной администрации от 13.02.1998 № 69. История Монастырь был основан в 1716 году при церкви, строительство которой начал в 1702 году Стефан Яворский. Основателем монастыря был его брат протопоп Павел Яворский. Обитель владела единственным храмом в честь Благовещения Пресвятой Богородицы, ставший памятником прошедшей во время его строительства Полтавской битвы. Однако к нему была приписана греческая Свято-Михайловская церковь в Нежине. Монахи Благовещенского монастыря направлялись в нее для жительства и служения. Монастырь находился под архимандритским управлением. В 1884 году при нем было основано братство Божией Матери "Всех Скорбящих Радость". Среди почитавшихся икон монастыря были Благовещенская, украшенная драгоценной ризой, и икона Успения Божией Матери, написанная в Риме в 1435 году. После установления советской власти монастырь был закрыт и приспособлен под склады. Монашеское общежитие в нем было восстановлено в 1999 году. Известные насельники С 1803 по 1823 годы настоятелем монастыря был архимандрит Виктор (Черняев). Епископ Иеремия (Соловьёв) жил в Нежинском монастыре на покое в 1867 году. Примечания
Monastyr św. Włodzimierza w Krzywym Rogu

Monaster św. Włodzimierza – prawosławny męski klasztor w Krzywym Rogu, w eparchii krzyworoskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Monaster został założony decyzją Świętego Synodu Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego 27 kwietnia 1996 na wniosek arcybiskupa dniepropetrowskiego i krzyworoskiego Ireneusza. Jego pierwszą siedzibą było miasto Werchniodniprowśk, wspólnota funkcjonowała przy miejscowej cerkwi Zaśnięcia Matki Bożej. Patronem klasztoru został św. nowomęczennik metropolita kijowski Włodzimierz. W 1996 została erygowana eparchia krzyworoska. W 1997 z inicjatywy jej ordynariusza, biskupa Efrema, który został też honorowym przełożonym monasteru, wspólnota z Werchniodniprowśka przeniosła się do zespołu budynków dawnego ambulatorium i szpitala w Krzywym Rogu, wzniesionych w 1916. Zespół budynków został zaadaptowany na potrzeby wspólnoty: wzniesiono dzwonnicę, budynek mieszkalny z celami mnichów, urządzono cerkiew domową, szkołę niedzielną, bibliotekę i refektarz. Monasterską domową cerkiew św. Włodzimierza wyświęcił 7 lutego 1998 metropolita kijowski i halicki Włodzimierz. 8 kwietnia 2008 rozpoczęto budowę wolno stojącej cerkwi Zaśnięcia Matki Bożej, która docelowo ma być główną świątynią klasztoru. Bibliografia СВЯЩЕННОМУЧЕНИКА ВЛАДИМИРА, МИТРОПОЛИТА КИЕВСКОГО МУЖСКОЙ МОНАСТЫРЬ
Криворожский Свято-Владимирский монастырь

Монастырь в честь священномученика Владимира — мужской монастырь, религиозная община Украинской православной церкви в городе Кривой Рог. История Формировался с 1994 года при Успенском храме в городе Верхнеднепровск. 27 апреля 1996 года на заседании синода Украинской Православной церкви принято решение об открытии монастыря. В 1997 году переведён в Кривой Рог и размещён на улице Димитрия Донского в двух 2-этажных зданиях. На 1997 год имел домовой храм священномученика Владимира и Покровский скит в селе Весёлое Криворожского района. 7 февраля 1998 года епископом Ефремом освящена домовая церковь священномученика Владимира. В 1999 году переведён в здание бывшего наркологического диспансера 1916 года постройки. К зданию пристроена колокольня, внутри устроены кельи и новый домовой храм священномученика Владимира, митрополита Киевского. 8 апреля 2008 года освящено место для постройки храма Успения Пресвятой Богородицы. Характеристика Расположен в западной части Покровского района Кривого Рога. Площадь монастыря составляет 5,5 га. Наместники: Николай (Капустин) (26 июля 2005 — 2011); Владимир (Нероба) (с 2011). Источники Криворожский во имя священномученика Владимира мужской монастырь // Православная энциклопедия. — М., 2015. — Т. XXXVIII : Коринф — Крискентия. — С. 733. — 33 000 экз. — ISBN 978-5-89572-029-5. Сщмч. Владимира, митрополита Киевского мужской монастырь // Монастыри Украины: Справочник / авт.-сост. Дятлов В. А. — Киев: Синодальный Информационно-просветительский отдел Украинской Православной Церкви: Издательский отдел Украинской Православной Церкви, 2013. — 544 с. — С. 44. ISBN 978-966-2371-24-6. Затульний Т. Чернечий хрест [Про Свято-Володимирський чоловічий монастир] / Т. Затульний // Червоний гірник. — 2012. — № 12. — С. 12. (укр.) Православный мужской монастырь Священномученика Владимира // Энциклопедия Криворожья : [укр.] : у 2 т. / Сост. В. Ф. Бухтияров. — Кривой Рог : Явва, 2005. — Т. 2. Л—Я. — С. 336. — 816 с. — 2500 экз. — ISBN 966-96328-2-X (т. 2. Л—Я). Ссылки Священномученика Владимира, митрополита киевского мужской монастырь. Свято-Владимирский мужской монастырь Криворожской епархии УПЦ в Криворожском ресурсном центре. (укр.) В честь священномученика Владимира мужской монастырь УПЦ в Викимапии. Монастыри Криворожской епархии. Святого священномученика Владимира, митрополита Киевского, мужской монастырь. Свято-Владимирский мужской монастырь отметил 15-летний юбилей.
На честь сщмч. Володимира чоловічий монастир (Кривий Ріг)

На честь сщмч. Володимира чоловічий монастир — православний чоловічий монастир у Кривому Розі, однойменній єпархії УПЦ (МП). Монастир заснований за рішенням синоду РПЦвУ 27 квітня 1996 року, на прохання архієпископа Іринея. Початковим розташуванням було місто Верхньодніпровськ, община функціонувала при місцевій церкві Успіння Божої Матері. Покровителем монастиря був митрополит Київський Володимир. У 1996 було засновано єпархію у Кривому Розі. У 1997 за ініціативою її ординарія єпископа Єфрема, який також був почесним керівником монастиря, монастир переїхав до групи будівель колишнього диспансеру і лікарні в Кривому Розі, побудованих в 1916. Ансамбль будівель було пристосовано до потреб спільноти: звели дзвіницю, житловий будинок, влаштували домашню церкву, недільну школу, бібліотеку та трапезну. Домашню церкву Володимира висвятив 7 лютого 1998 року митрополит Київський і Галицький Володимир. 8 квітня 2008 розпочато будівництво окремої церкви Успіння Божої Матері. Бібліографія СВЯЩЕННОМУЧЕНИКА ВЛАДИМИРА, МИТРОПОЛИТА КИЕВСКОГО МУЖСКОЙ МОНАСТЫРЬ [Архівовано 28 грудня 2016 у Wayback Machine.] Примітки
Дах Світу

«Дах Світу» (колишній прибутковий будинок Олени Граіль) — культова занедбана архітектурна споруда в центрі Харкова, за адресою провулок Театральний № 6. Побудований як прибутковий будинок Олени Граіль у 1910 році. Згорів у 1979 році[джерело?]. Це місце приваблює туристів, фотографів, руферів та людей, котрі цікавляться архітектурною історією Харкова. Історія Будинок № 6 у Театральному провулку було збудовано в 1910 році за проєктом архітектора Льва Тервена, як прибутковий будинок Олени Граіль. Чотириповерхова будівля виконана у стилі модерн. Фасад прикрашений ліпниною на рослинну тематику: квітами, лататтям, плодовими рослинами. Над входом чоловічий маскарон, з якого росте квітка. Еркери прикрашені пілястрами з хвилястими лініями, а над ними жіночі маскарони. Будинок увінчано двома закругленими фронтонами. Загалом будівля є цікавим прикладом харківського модерну. Багатоквартирний житловий будинок, збудований для здачі квартир у найми. Деякий час, у 1910-х роках, у квартирі 14 також розміщувався міський адресний стіл. Існують також міти щодо іншого призначення будівлі. Зокрема, за одним з них, спочатку тут планували організувати готель для елітних постояльців, але цього так і не сталось. Також існують версії, що тут розташовувався бордель і збиралися сатаністи. Однак жодних підтверджень ці легенди не мають. Після початку радянської окупації України, у 1920-х роках, будівля націоналізована. За радянських часів тут знаходився гуртожиток для співробітників гідрометеорологічної служби. Після захоплення Харкова радянською армією у 1943 році, будівля перетворена на комунальні квартири. Влітку 1979 року[джерело?] на даху будівлі[джерело?] почалася велика пожежа, після якої будівля була закинута. У 1990-х роках тут планували відкрити обласну медичну бібліотеку, відновивши будівлю. Однак, «Дах Світу» так і не вдалося реконструювати. Натомість з'явилася ще одна легенда, за якою кожен, хто намагається перебудувати споруду, сходить з розуму. Назва «Дах Світу» пов'язана з тим, що з даху та останніх поверхів будівлі відкривався панорамний краєвид на місто, зокрема Захарків. Після 1990-х років будинок одержав ще одну назву — «Будинок Бутусова», оскільки тут любили проводити вільний час молодь, співаючи пісні того часу. Сьогодення та майбутнє «Даху Світу» Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 12 липня 2005 року будівля виключена з переліку пам'яток архітектури місцевого значення. У 2012 році в середині будівлі з'явилося графіті харківського вуличного художника Гамлета. 22 квітня 2020 року, депутати харківської міськради прийняли рішення про демонтаж «Даху Світу», та надання дозволу на будівництво житлової багатоповерхівки на його місці. 6 жовтня 2023 року будівля «Даху Світу» постраждала від вибуху російської ракети, що прийшовся у дорогу перед будівлею. Галерея Примітки
Kharkiv Land Bank Building

The Building of the Kharkiv Land Bank is a two-story historical building, built in the 19th century, located on Constitution Square in the center of Kharkiv. The building is a monument of architecture and urban planning of local significance of Ukraine (No. 7126-Ха). History The two-story building, richly decorated with details, was built for the Kharkiv Land Bank in 1896–1898. The architect of the building was the academician of architecture Oleksiy Mykolayovych Beketov, the father-in-law of Oleksiy Alchevsky — the founder of the bank. The building had steam heating, installed by the "Kerting Brothers" company, as well as a water system. The Neo-Renaissance facade is decorated with pilasters of Composite, Doric and Ionic orders, sculptures, French rustication, medallions, a large number of bas-reliefs, cornices, shields with the city's coat of arms, heads of lions and people, large windows, stained glass windows with the city's and Ukraine's coat of arms, a pediment, a balustrade and balconies. The Beketov interiors have been preserved in the building: a large hall, an entrance hall and offices. They are decorated with atlantes, many pilasters and bas-reliefs, balustrades, stained glass windows, medallions. The Kharkiv Land Bank was founded on September 2, 1871, by Oleksiy Alchevsky. The bank operated in the territories of Kharkiv, Katerynoslav, Poltava, Kursk, Voronezh, Oryol, Stavropol, Black Sea and in parts of Tobolsk and Yenisei governorates. It had branches in many Ukrainian cities: Kharkiv, Chuhuiv, Poltava, Yalta, Sumy, Simferopol, Sloviansk, Bakhmut, Starobilsk, Mariupol, etc. The bank issued loans against property and land collateral for 60% of the value of this property and for no more than 66 years and 2 months. The price of the bank's shares in 1914 was 200 rubles. In 1920, the bank was closed due to the arrival of Bolshevik power in the city. From 1928 to the present day, the Kharkiv Automobile Transport Professional College is located in the building. The large hall of the bank has been turned into a hall for celebrations, the other into a gym, and the former bank premises house the offices of the educational institution. During the Second World War, the building was badly damaged. In 1948–1953, the building was restored according to the project of architects G. V. Sikharulidze and A. Yu. Leibfreid. In 2003, two lion sculptures were installed in front of the main entrance to the building. In March 2022, the building was damaged by Russian missile attacks. The windows were broken in the building. Gallery See also Oleksiy Alchevsky Oleksiy Beketov Kharkiv Automobile Transport Professional College References External links Website of the Kharkiv Automobile Transport Professional College