NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mikhail Bulgakov Museum

The Mikhail Bulgakov Museum (officially known as Literature-Memorial Museum to Mikhail Bulgakov, commonly called the Bulgakov House or Lystovnychyi House) is a museum in Kyiv, Ukraine, dedicated to Kyiv-born Russian writer Mikhail Bulgakov. Commenced in February 1989, and opened on May 15, 1991, for the 100th anniversary of the writer's birth, the museum is located at No.13 on the Andriivskyi Descent and contains an exposition of nearly 2500 pieces that include Bulgakov's belongings, books, postcards, and photos — conveying the life and creativity of the writer and his surroundings. The atmosphere of the house reflects the writer's life — as a secondary school pupil, student of medicine, family doctor, and writer — when Bulgakov wrote The White Guard, The Master and Margarita, and Theatre Love Story. The building was erected in 1888 and designed by architect N. Gardenin, and thoroughly renovated before the opening of the museum. A memorial plaque with Bulgakov's portrait hangs on the front of the building. Bulgakov's 1925 novel The White Guard makes vivid references to the Andriyivskyy Descent, and the current plaque of the address at No.13 displays the street name the writer used in his book (No.13 Andreevsky spusk). Inna Konchakovskaia (1902–85), daughter of the owner (who was a hero of that Bulgakov novel) and niece of composer Witold Maliszewski, preserved this unique house in Kyiv in the hard Soviet times. The museum staff conducts considerable studies and research, publishes unreleased material, and holds book-club meetings. In June 2014, the museum posted the following announcement: "All persons supportive of the military occupation of Ukraine are discouraged from visiting the museum — The Mikhail Bulgakov Museum Administration." Following the 2022 Russian invasion of Ukraine, there were calls in Ukraine to close down the museum, since Bulgakov allegedly opposed Ukrainian statehood and can not be considered a Ukrainian writer. Oleksandr Tkachenko, the then culture minister, as well as Liudmyla Gubianuri, the museum director, opposed the calls. The National Writers' Union of Ukraine proposed to close the museum and create a museum of the composer Oleksandr Koshyts instead. On 4 June 2026 the monument to Bulgakov on Andriivskyi Descent was dismantled. See also Bulgakov museum in Moscow Heart of a Dog The Master and Margarita External links https://bulgakovmuseum.com/ https://bulgakovmuseum.com/history Notes and references
Musée Mikhaïl-Boulgakov

Le musée Mikhaïl-Boulgakov (officiellement connu sous le nom de « musée commémoratif de littérature à Mikhaïl Boulgakov » et communément appelé la « maison Boulgakov ») est un musée à Kiev, en Ukraine, dédié à l’écrivain russe Mikhaïl Boulgakov, qui est né à Kiev. Le musée Commencé en février 1989 comme une branche du Musée de l'histoire de Kiev et ouvre le 15 mai 1991 pour le 100e anniversaire de la naissance de l’auteur, le musée est situé au no 13 de la descente Saint-André et contient une exposition d’environ 2 500 pièces, notamment les affaires de l’écrivain, ses livres, ses cartes postales, ses photos – donnant à voir la vie et la créativité de Boulgakov, ainsi que son environnement. L’atmosphère de la maison reflète la vie de l’écrivain – pupille à l’école secondaire, étudiant en médecine, docteur et écrivain - quand Boulgakov écrit La Garde blanche, Le Maître et Marguerite et le Roman théâtral. L’immeuble lui-même a été érigé en 1888 et conçu par l’architecte Nikolaï Gordenine. Il a été rénové avant l’ouverture du musée. Une plaque commémorative avec le portrait de Boulgakov est désormais accrochée à l’entrée de l’immeuble. Le roman La Garde blanche offre une description très vive de la descente Saint-André, et la plaque actuelle de l’adresse au no 13 indique le nom donné à la rue par l’écrivain dans son livre (no 13 descente Saint-Alexis). L’équipe du musée dirige d’importantes études et recherches, publie les documents inédits et organise des rencontres. Politique de dérussification Depuis l'invasion russe de 2022 et l'accélération de la politique de dérussification, le musée est remis en question par de nombreux habitants de Kiev. L'union des écrivains ukrainiens a notamment demandé sa fermeture, en arguant que Boulgakov était un soutien de l'impérialisme russe, comme dans son roman La Garde blanche (où il dépeint très négativement le nationalisme et la langue ukrainienne). Liens externes (uk) Site officiel Mikhail Bulgakov Museum sur le site Google Cultural Institute Notes et références Portail de la culture Portail de l’Ukraine Portail des musées
Museo Michail Bulgakov

Il Museo Michail Bulgakov (ufficialmente noto come Museo della Letteratura-Memoriale a Michail Bulgakov, comunemente chiamato Casa Bulgakov o Casa Lystovnyčyi) è un museo situato a Kiev, in Ucraina, dedicato allo scrittore russo Michail Bulgakov. Inaugurato il 15 maggio 1991 in occasione del centenario della nascita dello scrittore, il museo, un tempo casa dello stesso Bulgakov dal 1906 al 1919, si trova al n. 13 della Discesa di Sant'Andrea e contiene un'esposizione di quasi 2500 pezzi che includono oggetti, libri, cartoline e foto a lui appartenenti. L'atmosfera della casa riflette la vita dello scrittore durante gli anni delle scuole superiori, degli studi di medicina e della sua carriera, che lo portò a scrivere La guardia bianca, Il maestro e Margherita e Romanzo teatrale. L'edificio fu eretto nel 1888 su progetto dell'architetto N. Gardenin e fu completamente ristrutturato prima dell'apertura del museo. Una targa commemorativa con il ritratto di Bulgakov è appesa sulla parte anteriore dell'edificio. Nel romanzo La Guardia bianca vi sono chiari riferimenti alla Discesa di Sant'Andrea e l'attuale targa dell'indirizzo al numero 13 mostra il nome della strada che lo scrittore citò nel libro (Andreevskij spusk n°13). Inna Končakovskaja, figlia del proprietario (che era un eroe del romanzo in questione) e nipote del compositore Vitol'd Mališevskij, si occupò della conservazione della casa durante il periodo sovietico. Nel 2013 il museo è stato eletto come uno dei migliori 20 musei letterari al mondo dalla Commissione dei Musei letterari di Mosca. Nel giugno 2014, per mezzo di un annuncio, la direzione del museo ha scoraggiato la visita dello stesso a tutti coloro che sostenessero l'occupazione russa dell'Ucraina. Note Voci correlate Museo Bulgakov di Mosca Cuore di cane Il maestro e Margherita Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo Michail Bulgakov Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su bulgakovmuseum.com.
Čerkasy Arena

La Čerkasy Arena (in ucraino Черкаси Арена?) è un impianto polivalente situato a Čerkasy. Lo stadio viene usato principalmente per le gare casalinghe dell'LNZ Čerkasy e del Dnipro Čerkasy. L'impianto ha una capienza di 10 321 posti. Storia Inaugurato nel 1957, la prima partita disputata è stata tra la Dinamo Kiev e il Kolhospnyk Čerkasy, vinta dalla formazione di Kiev. Nel 1958, lo stadio è stato intitolato al Komsomol. Nel 1992, con l'indipendenza dell'Ucraina, lo stadio cambiò denominazione, diventando Stadio Centrale. Nel 2011, su iniziativa dell'allora governatore dell'oblast' di Čerkasy Serhij Tulub, l'impianto è stato ristrutturato e ammodernato. Il 25 agosto 2020, lo stadio è stato rinominato in Čerkasy Arena. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Čerkasy Arena
Centraalstadion (Tsjerkasy)

Het Centraalstadion (Oekraïens: Центральний стадіон) is een multifunctioneel stadion in Tsjerkasy, een stad in Oekraïne. Het stadion werd geopend in 1957. Bij de opening werd dit stadion DST Kolgospnik genoemd. Na een jaar werd deze naam veranderd in Stadion im. Lenins'kogo komsomolu. Verwijzend naar Komsomol. In 1992 kreeg het de naam Tsentralnyi miskyi Stadion. Tsentralnyi betekent Centraal, de toevoeging 'miskyi' werd in 2020 weggehaald. In het stadion is plaats voor 10.321 toeschouwers. Het stadion wordt vooral gebruikt voor voetbalwedstrijden, de voetbalclubs Dnipro Tsjerkasy, FC Cherkashchyna en FK LNZ Tsjerkasy maken gebruik van dit stadion.
Czerkasy Arena

Czerkasy-Arena (ukr. Черкаси-Арена) – wielofunkcyjny stadion w Czerkasach na Ukrainie. Stadion "Kołhospnyk" w Czerkasach został zbudowany 9 listopada 1957. 9 maja 1958 roku zmienił nazwę na Stadion im. Leninowskiego Komsomołu. W latach 90 XX wieku przyjął nazwę Miejski Stadion Centralny (ukr. Центральний міський стадіон). Od 2020 nazywa się Czerkasy-Arena. Po ostatniej rekonstrukcji 2011 roku stadion dostosowano do wymóg standardów UEFA i FIFA, wymieniono stare siedzenia na siedzenia z tworzywa sztucznego. Rekonstruowany stadion może pomieścić 10 321 widzów. Domowa arena klubu Dnipro Czerkasy. Linki zewnętrzne Historia stadionu (ros.) Informacja o stadionie na worldstadiums.com (ang.)
Черкассы Арена

«Черкассы Арена» (укр. Черкаси Арена) — футбольный стадион в городе Черкассы. Стадион является домашней ареной для команд «Днепр» (Черкассы) и «ЛНЗ». Также на этом стадионе играл клуб «Черкащина», который прекратил существование в 2021 году. Стадион находится по адресу ул. Смелянская, 78. Стадион построен в 1957 году, до этого в городе существовало десять стадионов с футбольными полями. Первый матч на стадионе состоялся 9 ноября 1957 года в товарищеском поединке между черкасским «Колхозником» и киевским «Динамо» (1:3). Территория стадиона составляет 8,7 гектаров, имеет футбольное поле с беговыми дорожками, секторами для прыжков и метаний. Стадион вмещает 10 340 зрителей. На стадионе проводятся различные спортивные мероприятия Черкасс. Примечания Ссылки Футбольные стадионы Украины (англ.) Мій дім — моя фортеця. Центральному стадіону Черкас присвячується
Tjerkasy centralstadion

Tjerkasy centralstadion (ukrainska: Центральний стадіон Черкаси) är ett fotbolls- och friidrottsstadion i den ukrainska staden Tjerkasy. Stadion byggdes 1957 och fick först namnet DST Kolhodpnik (ryska: ДСТ Колгоспник), men blev 1958 uppkallad efter Lenin Komsomol (ryska:ім. Ленінського комсомолу). I början av 1990-talet fick det sitt nuvarande namn Tjerkasy centralstadion. och har idag har en publikkapacitet på 10 321 åskådare. Stadion har renoverats vid flera tillfällen senast 2007 och 2014 då nya moderna löparbanor anläggs. Stadion var hemmaplan för bl.a. FK Tjerkasy Dnipro (ukrainska:ФК Черкаський Дніпро) tidigare FK Slavutytj Tjerkasy (ukrainska: Футбольний клуб «Славутич») som spelar i Ukrainas 2:a liga Persha Liha. Numera har även amatörlaget Hodak FK Tjerkasy som är stadens nästbästa fotbollslag stadion som hemmaplan. Tjerkasy centralstadion är en del av ett större sportkomplex med simhall, ishall, utomhus bollbanor, modellbilbana med mera. På området finns en av stadens cirkusplatser där omkringresande cirkusar håller sina föreställningar.
Черкаси-Арена

Черкаси Арена — головний багатофункціональний стадіон у місті Черкаси, що вміщує 10 321 глядачів. До літа 2009 року був домашньою ареною для місцевого футбольного клубу «Дніпро». Після його розформування на цьому стадіоні проводила матчі черкаська аматорська команда «Ходак», а з 2011 року та до переїзду до Білозір'я в 2018 році — «Черкаський Дніпро». Опис та інфраструктура Поле стадіону орієнтоване з півночі на південь, навколо нього розміщуються трибуни у формі овалу. Пластикові крісла, згідно з кольорами «Дніпра», сині, червоні та білі, причому білі сидіння на північній трибуні утворюють напис «ФК ДНІПРО», на південній трибуні «1957» (рік відкриття стадіону). У 2011 році на стадіоні замінили комунікації, зокрема систему водо– та теплопостачання, електропроводку, відновили систему поливу, яку не використовували останні два роки, оновили газон, на головній алеї встановили інформаційні стенди, які показують турнірні таблиці та історію футболу на Черкащині. Встановлене сучасне табло та штучне освітлення, що забезпечує комфортний час для проведення матчів в осінньо-весняний період. Надалі планується реконструювати бігові доріжки, ввести в дію дві автостоянки на 250—300 місць та сучасний туалет для фанатів тощо. З історії споруди Стадіон був побудований у 1957 році. Першим матчем-відкриттям 9 листопада 1957 року стала гра між місцевим клубом «Колгоспник» (згодом Дніпро) і столичним Динамо (Київ), яке спеціально запросили з угоди урочистостей. Зустріч з рахунком 3-1 виграли кияни. З моменту відкриття стадіон носив назву ДСТ «Колгоспник», оскільки ініціатором побудови стадіону була обласна спортивна рада «Колгоспника». Але вже 9 травня 1958 року рішенням обласної ради новозбудованому стадіону було присвоєно ім'я Ленінського комсомолу. На початку 90-их років стадіон було перейменовано на «Центральний стадіон». У 2011 році уперше за останні декілька десятиліть у Черкасах почали оновлювати Центральний стадіон — з цією метою обласна рада виділила 800 тисяч гривень, міськрада — майже 2,8 млн, ще 2 мільйони надійшло із держбюджету. Реконструкцію головної спортивної арени Черкас здійснюють згідно із вимогами до чемпіонатів різних рівнів, які згодом мають проводити у Черкасах. Приведення стадіону до ладу пов'язане не в останню чергу із тим, що від 2011 року стадіон «Центральний» у Черкасах — домашня арена новоствореного ФК «Славутич». Навесні 2014 року через проблемність проведення матчів на Донбасі, деякі матчі були перенесені до Черкас. Так, на Центральному були зіграні 3 матчі за участі донецького «Шахтаря» — проти «Славутича» у рамках Кубка України, а також із луганською «Зорею» та луцькою «Волинню» у рамках Чемпіонату України. 25 серпня 2020 року стадіон отримав сучасну назву. Матчі молодіжної збірної України Див. також Список футбольних стадіонів України Примітки Джерела Історія Центрального стадіону [Архівовано 3 травня 2017 у Wayback Machine.] Сторінка стадіону на сайті worldstadiums.com [Архівовано 28 травня 2010 у Wayback Machine.] (англ.)
Pidkamin

Pidkamin (ukrainisch Підкамінь; russisch Подкамень Podkamen, polnisch Podkamień) ist eine Siedlung städtischen Typs im Rajon Brody der Oblast Lwiw im Westen der Ukraine. Die Siedlung ist etwa 125 Kilometer östlich von Lwiw und etwa 25 Kilometer südöstlich der ehemaligen Rajonshauptstadt Brody südlich des Flüsschens Ikwa gelegen. Geschichte Der Ort wurde 1441 zum ersten Mal schriftlich erwähnt und lag zunächst in der Adelsrepublik Polen-Litauen in der Woiwodschaft Ruthenien, kam 1772 als Podkamień zum österreichischen Galizien (ab 1867 im Bezirk Brody) und war ab 1911 der Sitz eines Bezirksgerichtes. Von 1918 bis 1939 war er ein Teil der Polnischen Republik (im Powiat Brody, Woiwodschaft Tarnopol), nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges fiel der Ort an die Sowjetunion, seit 1991 ist er Teil der heutigen Ukraine. 1940/1944 erhielt das nunmehr Podkamen/Pidkamin genannte Dorf den Status einer Siedlung städtischen Typs, bis 1959 war es auch das Rajonszentrum des gleichnamigen Rajons Pidkamin. Die Geschichte des Ortes ist eng verbunden mit dem Dominikanerkloster, welches auf dem im Ortsgebiet liegenden Inselberg errichtet wurde. Durch die Josephinischen Reformen verlor das Kloster stark an Bedeutung, 1915 wurde es durch russischen Artilleriebeschuss im Verlauf des Ersten Weltkrieges stark beschädigt. Während des Zweiten Weltkrieges kam es am 12. März 1944 zum Massaker von Pidkamin, verübt durch Einheiten der Ukrainischen Aufständischen Armee in Zusammenarbeit mit der 14. galizischen SS-Freiwilligen-Division. Verwaltungsgliederung Am 12. Juni 2020 wurde die Siedlung städtischen Typs zum Zentrum der neu gegründeten Siedlungsgemeinde Pidkamin (Підкамінська селищна громада/Pidkaminska selyschtschna hromada). Zu dieser zählen auch die 32 in der untenstehenden Tabelle aufgelistetenen Dörfer; bis dahin bildet sie zusammen mit den Dörfern Pankiwzi, Strychaljuky und Jabluniwka die Siedlungsratsgemeinde Pidkamin (Підкамінська селищна рада/Pidkaminska selyschtschna rada) im Rajon Brody. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Pidkamin Teil der Gemeinde: Persönlichkeiten Sadok Barącz (1814–1892), Prior des Klosters in Pidkamin Stefan Aleksander Potocki (1651/1652–1726/1727), Magnat, Mäzen, wurde hier begraben Weblinks Podkamień. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 8: Perepiatycha–Pożajście. Walewskiego, Warschau 1887, S. 402 (polnisch, edu.pl). Einzelnachweise
Pidkamin

Pidkamin (Ukrainian: Підкамінь, lit. 'Below the Rock'; Polish: Podkamień) is a rural settlement in Zolochiv Raion, Lviv Oblast, western Ukraine, near the administrative border of three oblasts, Lviv, Rivne, and Ternopil. Pidkamin hosts the administration of Pidkamin settlement hromada, one of the hromadas (municipalities) of Ukraine. Population: 1,895 (2022 estimate). History During the Massacres of Poles in Volhynia, Pidkamin was a shelter for Poles, who fled to its monastery. Some 2,000 people, mostly women and children, were living there when the monastery was attacked in mid-March 1944 by the Ukrainian Insurgent Army, cooperating with the Waffen SS. Around 300 Poles were murdered in the monastery, and additional 500 were killed in the town of Pidkamin itself. In the nearby village of Palikrovy, 300 Poles were killed, 20 in Maliniska and 16 in Chernytsia. Armed Ukrainian groups destroyed the monastery, stealing all valuables save for the monastery's crowned icon. Status From 1940 to 1959 Pidkamin was an administrative center of Pidkamin Raion. Until 18 July 2020, it belonged to Brody Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Lviv Oblast to seven. The area of Brody Raion was merged into Zolochiv Raion. Pidkamin was designated an urban-type settlement until 26 January 2024, when this status was abolished and Pidkamin became a rural settlement. Jewish population Pidkamin's Jewish population was murdered during the Holocaust under German Nazi occupation. Notable people Leopold Buczkowski (1905–1989), Polish writer, artist. Stefan Aleksander Potocki (buried in Pidkamin), a voivode of Belz (1720-1726), a founder of the Basilian monastery in Buchach, father of Mikołaj Bazyli Potocki. Sadok Barącz, an ethnic Armenian Latin Church religious leader, historian, folklorist, archivist, and the prior of Pidkamin's Dominican Monastery. Notes External links "Podkamień". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 8. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1887. p. 402. , P. 402-406 (in Polish) Site about Podkamień (in Ukrainian) Ethnographical festival in Pidkamin (in Ukrainian) About Pidkamin (in Ukrainian) History of Pidkamin Photos of Pidkamin
Pidkamin

Pidkamin (ucraniano: Підка́мінь; polaco: Podkamień) es un asentamiento de tipo urbano de Ucrania perteneciente al raión de Zólochiv en la óblast de Leópolis. En 2017, la localidad tenía 2032 habitantes.​ Desde la reforma territorial de 2020 es sede de un municipio con una población total de unos once mil habitantes, que incluye 32 pueblos como pedanías.​ Su topónimo viene a significar "bajo la piedra" y hace referencia a un inselberg ubicado junto a la localidad. Se conoce la existencia del asentamiento desde 1441 y de su monasterio desde 1464. Adquirió estatus urbano en 1569.​​ Hasta la reforma territorial de 2020, formaba parte del raión de Brody.​ Se ubica unos 15 km al sureste de la capital distrital Brody, sobre la carretera P39 que lleva a Ternópil. Historia Durante la masacre de polacos en Volinia, Pidkamin fue un refugio para los polacos, que escaparon allí para esconderse en el monasterio. Unas 2000 personas, la mayoría de las cuales eran mujeres y niños, vivían allí cuando el monasterio fue atacado a mediados de marzo de 1944 por el Ejército Insurgente ucraniano, en cooperación con las SS ucranianas. Alrededor de 300 polacos fueron asesinados en el monasterio y 500 más fueron asesinados en la propia ciudad de Pidkamin. Referencias
Pidkamin

Pidkamin (ukrainien : Підкамінь) est une commune urbaine de l'oblast de Lviv, en Ukraine. Elle compte 1 929 habitants en 2021. Histoire La ville est connue pour son rocher du diable ou le monastère dominicain. Il fut établi par Hyacinthe de Cracovie et douze moines ayant fui l'invasion mongole de 1240 à Kiev. Références Portail de l’Ukraine
Pidkamin'

Pidkamin' (in ucraino Підкамінь?; in polacco Podkamień) è un insediamento rurale ucraino (1 895 abitanti) nel distretto di Zoločiv, nell'oblast' di Leopoli. Ospita l'amministrazione della comunità territoriale di Pidkamin', una delle comunità territoriali dell'Ucraina. Fino al 18 luglio 2020 Pidkamin' faceva parte del distretto di Brody, abolito come parte della riforma amministrativa dell'Ucraina, che ha ridotto a sette il numero dei distretti dell'oblast' di Leopoli. L'area del distretto di Brody è stata trasferita al distretto di Zoločiv. Fino al 26 gennaio 2024 Pidkamin' era classificata come insediamento di tipo urbano. Da tale data è entrata in vigore una nuova legge che ha abolito questo status e Pidkamin' è stata riclassificata come insediamento rurale, Si trova vicino al confine amministrativo di tre oblast', Leopoli, Rivne e Ternopil'. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pidkamin' Collegamenti esterni Sito ufficiale, su Brody.Lviv.UA.
Pidkamin

Pidkamin (în ucraineană Підкамінь) este o așezare de tip urban din raionul Brodî, regiunea Liov, Ucraina. În afara localității principale, mai cuprinde și satele Iablunivka, Pankivți și Strehaliukî. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației așezării de tip urban Pidkamin era vorbitoare de ucraineană (99,03%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Jüdischer Friedhof (Czernowitz)

Der Jüdische Friedhof Czernowitz ist der Friedhof der Juden in Czernowitz, der Hauptstadt der Bukowina in der heutigen Westukraine. Bedeutung Der im Jahr 1866 an der heutigen Zelenastraße (vul. Zelena) eingerichtete Friedhof hat eine Größe von 14,2 Hektar. Auf ihm befinden sich etwa 55.000 Gräber, womit er zu den größten erhalten gebliebenen jüdischen Friedhöfen in Mittel- und Osteuropa gehört. Die Schriftsteller Elieser Steinbarg und der erste jüdische Bürgermeister von Czernowitz, Eduard Reiss, fanden hier ihre letzte Ruhestätte. Der Friedhof enthält Soldatengräber aus dem Ersten Weltkrieg, einen Gedenkstein für gefallene muslimische Soldaten während der russisch-türkischen Kriege und ein Mahnmal für die in Transnistrien ermordeten Czernowitzer Juden. Im Gebäude Beit Kadishin (deutsch „Haus des Abschieds“) wird seit 2017 ein Museum zur Erinnerung an den Holocaust in der Bukowina aufgebaut. Das Museum soll im Herbst 2025 eröffnen. Die alte Zeremonienhalle befindet sich in Sanierung. Der Schutz vor Vegetation und Witterungseinflüssen wird von lokalen Behörden und Einzelpersonen übernommen. 2008 fand ein durch Service Civil International organisiertes Workcamp statt, bei dem junge Freiwillige den Friedhof von überwuchernder Vegetation befreiten. Daneben gibt es Unterstützungen von Seiten von amerikanischen Hinterbliebenen-Vereinen sowie Partnerstädten wie Wien oder Partnerregionen wie Kärnten. Im Rahmen von Rund- und Studienreisen ist der Friedhof auch ein touristisches Ziel. Die Grabsteine tragen deutsche, hebräische, jiddische, rumänische, russische und ukrainische Inschriften und weisen auf die reiche Geschichte der Stadt in Ostmitteleuropa. Siehe auch Geschichte der Juden in Czernowitz Liste jüdischer Friedhöfe in der Ukraine Museum für jüdische Geschichte und Kultur der Bukowina (in Czernowitz) Sadhora Weblinks Erfahrungen in der Stadt der fünf Sprachen. Junge Freiwillige bemühen sich um die Rettung des jüdischen Friedhofs in Czernowitz Karte des Friedhofs Fotoserie Jüdisches Leben in Sadhora Chernivtsi (International Jewish Cemetery Project) Einzelnachweise