NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stadion Hałyczyna w Drohobyczu

Stadion Hałyczyna – stadion sportowy w Drohobyczu, na Ukrainie. Jego pojemność wynosi 5000 widzów. Obecnie (2020) stadion jest opuszczony i niszczeje. Obiekt istniał już przed II wojną światową. W 1936 roku stadion został rozbudowany, obok wybudowano również basen pływacki. W okresie międzywojennym z obiektu korzystały m.in. kluby Junak, Watra, Betar i Tur. Najważniejszym z tych klubów był Junak, który w 1939 roku był bliski awansu do I ligi, ale rozgrywki przerwał wybuch wojny. Po wojnie Drohobycz znalazł się w granicach Związku Radzieckiego, a gospodarzami areny były kolejno drużyny pod nazwami Spartak, Naftowyk, Chimik. W 1989 roku na bazie SKA-Karpaty Lwów powstał zespół Hałyczyna Drohobycz (początkowo pod nazwą SFK Drohobycz). Przez dwa sezony klub ten występował na trzecim poziomie rozgrywek piłkarskich w ZSRR. Po rozpadzie Związku Radzieckiego, w pierwszym sezonie rozgrywek niepodległej Ukrainy (1992) zespół ten grał w pierwszej lidze (drugi poziom ligowy), później, do 2003 roku występował w drugiej lidze (trzeci poziom). W 2010 roku klub rozwiązano i stadion pozostał bez gospodarza. Przed Euro 2012 obiekt miał szansę stać się jednym z ośrodków treningowych, rozpoczęła się nawet jego modernizacja, ale prac nie dokończono i stadion pozostaje nieużywany, popadając w coraz większą ruinę, choć wciąż pojawiają się plany jego rewitalizacji. W 2017 roku reaktywowano Hałyczynę Drohobycz, ale drużyna ta po wznowieniu działalności rozgrywa już swoje spotkania na stadionie Kameniar, położonym we wschodniej części miasta, przy drodze prowadzącej na Stryj. Przypisy
Бубнівська Слобідка (городище)

Бубнівська Слобідка — наукова назва невеликого городища часів Київської Русі, що знаходиться між двома узвозами берега лівобережної заплави Дніпра, на території сіл Бубнівська Слобідка та Сушки. Опис Городище займає мис на плато лівого берега Дніпра за 4,0 км від Змієвого валу, утворений долиною річки і спадаючими в неї ярами. Має форму неправильного семикутника, шість сторін якого є схилами берега. Поряд є селище, що датується давньоруським часом і простягається більш ніж на 1,0 км уздовж берега на захід. Городище та селище мають слабкий культурний шар; серед знахідок присутні фрагменти скляних браслетів, овруцького пірофіліту та амфор. Історія досліджень Вперше про це городище у письмових джерелах згадує Михайло Максимович в своєму творі «Бубнівська Сотня». Далі цитата автора: Більш повні свідчення про городище були отримані в кінці 50-х, початку 60-х років XX століття, в рамках експедицій Інституту археології АН УРСР у зв'язку зі створенням Київського, Канівського, Кременчуцького та Дніпродзержинського водосховищ (керівники експедицій Телегін Дмитро Якович, Довженок Василь Йосипович та Тереножкін Олексій Іванович). Пізніше вся отримана інформація була узагальнена в 1984 році в праці Михайла Кучери «Давньоруські поселення середнього Подніпров'я» (рос. «Древнерусские поселения среднего Поднепровья»), де це городище описується, як частина оборонних споруд Київської Русі, що були збудовані за часів князювання Володимира Святославича на початку XI століття. Примітки
Великоомелянская сельская община

Великоомелянская сельская община (укр. Великомежиріцька сільська громада) — территориальная община в Ровненском районе Ровненской области Украины. Административный центр — село Великая Омеляна. Население составляет 5147 человек. Площадь — 100,4 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Великоомелянского и Грушвицкого сельских советов Ровненского района. Населённые пункты В состав общины входит 6 сёл: Великая Омеляна Вересневое Грушвицкий старостинский округ: Грушвица Вторая Грушвица Первая Дибровка Мартыновка Примечания Источники Официальный сайт Великоомелянской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 262. — 441 с. (укр.)
Великоомелянська сільська громада

Великоомелянська сільська територіальна громада — територіальна громада України, в Рівненському районі Рівненської області. Адміністративний центр — село Велика Омеляна. Площа громади — 103,65 км², населення — 5108 мешканців (2019). Утворена 22 грудня 2019 року шляхом об'єднання Великоомелянської та Грушвицької сільських рад Рівненського району. Населені пункти До складу громади входять 6 сіл: Велика Омеляна, Вересневе, Грушвиця Перша, Грушвиця Друга, Дібрівка та Мартинівка. Джерела
Австро-Угорський дім (Ужгород)

Австро-Угорський дім — приватна вілла у місті Ужгород, розташована на вулиці Капітульній, 24, що навпроти Ужгородського замку. Історія та реконструкції Наріжний одноповерховий будинок зведено у середині 1920-х років в стилі ар деко, коли Ужгород перебував у складі Першої Чехословацької республіки. Особливістю будівлі є скруглена наріжна частина з лоджією у вигляді галереї. За початковим проєктом на першому поверсі будівлі знаходився винний підвал та житло для обслуговуючого персоналу, на другому — основні житлові приміщення, на третьому — мансарда. Дві люкарни мансарди оздоблені фронтонами з бароковими ремінісценціями. За Радянського Союзу тут було влаштовано 3 комунальні квартири. Наступна реконструкція відбулася в 2000-х роках. Вона частково змінила конструкцію даху задля збільшення об'єму другого рівня та передбачала перебудову гаражу у дворі. У 2018 році було прийняте рішення щодо проведення реновації Австро-Угорського дому, яке максимально б наблизило його до автентичного вигляду. Автором ідеї став відомий ужгородський дипломат, юрист і громадський діяч Ален Панов. Родина Панових з початку 2000-х займається реалізацією подібних проєктів в місті Ужгород, в рамках приватної ініціативи. Проведення останньої реконструкції передбачало 4 основні етапи: заміна покрівлі, ремонт фасаду, внутрішні роботи, благоустрій прилеглої території. Робота над дахом споруди, який у початковому варіанті був покритий сірим етернітом, стала найважчим завданням для команди висококваліфікованих і талановитих архітекторів, художників, будівельників, адже матеріал, використаний в оригіналі, наразі не застосовують у будівництві з екологічний мотивів. Крім того, було застосовано сучасні технології та європейський матеріал. Команда спеціалістів вручну збирала крівлю за старою класичною технологією. Ще однією особливістю реконструкції було збереження резиденціального функціонального призначення будівлі, з можливістю публічного доступу у окремі його частини, як це було в попередні часи. Відомо, що на початку 20 століття унікальний круглий салон з каміном був місцем проведення клубних заходів представників ужгородського бомонду, які збиралися тут за філіжанкою кави або келихом вина. Завершення реновації відбулося в 2019 році. Ресторан-корчма «Угорський двір» Наразі Австро-Угорський дім є історичним рестораном-корчмою під назвою «Угорський двір». Ресторан розміщено на першому поверсі, а пивну корчму — на другому. Заклад поділено на три зали: Відень, Будапешт та Ужгород, кожен з яких є тематичним і має свою унікальну атмосферу. Автентичність будівлі зберігається в деталях: від столових приборів до меблів. Меню ресторану пропонує австро-угорську кухню з нотками Закарпаття. Важливим принципом закладу є використання саме якісних локальних продуктів. Крім того, «Угорський двір» пригощає своїх гостей крафтовим пивом власного виробництва та місцевою палиночкою. Проте справжньою «родзинкою» закладу стане панорамний вид на мальовничий Ужгородський замок, який ви побачите з вікон ресторану. Фотогалерея Примітки
Городище (пам'ятка природи, Лубенський район)

Городи́ще — комплексна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Лубенського району Полтавської області, на північ від села Мацківці. Площа 18,7 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облради від 28.02.1995 року. Перебуває віданні ДП «Лубенський лісгосп» (Оржицьке лісництво, кв. 35, вид. 7-12). Статус присвоєно для збереження лісового масиву, в деревостані якого переважають насадження дуба, граба. На території пам'ятки природи розташовані залишки городища — давньоруського міста Снепород. Джерела Городище [Архівовано 1 травня 2018 у Wayback Machine.] Оржицьке лісництво (карта) [Архівовано 28 квітня 2020 у Wayback Machine.]
Гринцеве (заповідне урочище)

Гри́нцеве — заповідне урочище в Україні. Розташоване в межах Хорольського району Полтавської області, на південь від села Ставки. Площа 39 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому № 74 від 17.04.1992 року. Перебуває у віданні ДП «Лубенський лісгосп» (Хорольське л-во, кв. 42). Статус присвоєно для збереження невеликого лісового масиву з цінними насадженнями дуба. Джерела Гринцеве [Архівовано 18 червня 2015 у Wayback Machine.] Хорольське лісництво (карта) [Архівовано 11 квітня 2021 у Wayback Machine.]
Загать (заповідне урочище)

Зага́ть — заповідне урочище в Україні. Розташоване в межах Лубенського району Полтавської області, між селом Заріг та смт Оржиця. Площа 149 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облради від 04.09.1995 року. Перебуває у віданні ДП «Лубенський лісгосп» (Оржицьке лісництво, кв. 29-31). Статус присвоєно для збереження лісового масиву, в деревостані якого переважають насадження дуба. Галерея Джерела Загать [Архівовано 15 лютого 2020 у Wayback Machine.] Оржицьке лісництво (карта) [Архівовано 28 квітня 2020 у Wayback Machine.]
Морозівська Дача (пам'ятка природи, Лубни)

Моро́зівська Да́ча — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Лубенського району Полтавської області, між містом Лубни (північна околиця) і селами Клепачі та Вільшанка. Площа 865 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому № 329 від 22.07.1969 року. Перебуває віданні ДП «Лубенський лісгосп» (Приміське л-во, кв. 27-50). Статус присвоєно для збереження лісового масиву, в деревостані якого переважають насадження дуба, явора з домішкою граба звичайного та черешні пташиної, які перебувають в регіоні на межі суцільного поширення. Це цінний лісовий природний комплекс з типовим біорізноманіттям на правому корінному березі річки Сула. Тут зростають цінні рослинні угрупованнями дібров, вікові дуби та граби. Трапляється 16 рідкісних видів рослин і 19 рідкісних видів тварин. Джерела Морозівська Дача [Архівовано 1 травня 2018 у Wayback Machine.] Приміське лісництво (карта) [Архівовано 28 квітня 2020 у Wayback Machine.] Екологічний паспорт Полтавської області [Архівовано 13 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
Склеп родини Теленді

Про родину Теленді Рід Теленді - це спадкова династія угорських лікарів. Він мав німецьке походження та дворянський стан. Достовірно відомо, що Теленді жили в Берегові до 1880 року. Найвідомішим членом цього роду був Людвіг Теленді. Найвідоміший з Теленді Людвіг Теленді народився в 1805 році у Берегові, та більшу частину свого життя мешкав у селі Великі Береги (тепер Берегівського району), де займав посаду головного лікаря округу. У статті за 1859 рік йдеться, що двері до його приймальні не зачинялися навіть у суботу, і жоден пацієнт не залишився без уваги. До нього приїздили навіть із сусідньої Галіції. Людвіг помер в 1867 році. Історія Склепу Після закінчення Другої світової війни склеп почав потроху занепадати. Найчорніший з періодів його історії припадає на 70-ті роки минулого століття. Тоді він був повністю розграбований місцевими мешканцями, які, напевно, шукали в могилах колишніх дворян незліченні скарби. Невідомо, чи вдалося їм щось знайти, однак ще довго навколо валялися кістяки, як символ людської бездуховності та жаги до чужих грошей. Зараз склеп Теленді відомий виключно як улюблене місце зустрічей прихильників різних субкультур, котрі й завдали йому непоправної шкоди. Однак, ми знаємо що , вони були далеко не першими, хто доклав руку до його занепаду. Стан склепу на сьогодні На фасаді ще збереглися маленькі янголята, а вхід оздоблений старовинною рамою, хоча від дверей не залишилося й сліду. Зелений плющ охайно обплітає одну зі стін, піднімаючись до самого даху. На ньому вже давно прижилися дерева, котрі своїм корінням прискорюють руйнацію цієї дивовижної споруди. Всередині, під стелею, збереглася дошка з іменами володарів склепу, які, ймовірно, його й побудували. Під нею знаходяться ще дві, а в підлозі розташований прямокутний отвір – місце для поховання. Колись там була кам’яна плита, сліди якої так і не вдалося відшукати. Уздовж стін побіля входу є ще два надгробки один проти одного. Колись його прикрашали дві скляні вази для квітів зеленого кольору. Їхні залишки можна побачити й нині. На одному з надгробків помітні сліди позолоти, якою виводили дати життя покійних. Навколо – багато сміття, на стінах – графіті та свастики поверх опадаючої побілки. Примітки Джерела https://pershij.com.ua/divovizhniy-sklep-rodini-telendi-na-uzh/
Господарський суд Волинської області

Господарський суд Волинської області — місцевий спеціалізований господарський суд першої інстанції, розташований у місті Луцьку, юрисдикція якого поширюється на Волинську область. Компетенція Місцевий господарський суд керуються при здійсненні судочинства Господарським процесуальним кодексом України. Він розглядає господарські справи, тобто ті, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності юридичними особами та фізичними особами-підприємцями. Це, зокрема, справи про стягнення заборгованості за договорами, про чинність договорів, про відшкодування шкоди, про банкрутство, про захист права власності, корпоративні спори та ін. Господарський суд розглядає справу, як правило, за місцезнаходженням відповідача, тобто якщо офіційна адреса відповідача зареєстрована на території юрисдикції цього суду. Структура В суді здійснюють правосуддя 8 суддів. Апарат суду очолюється його керівником, що має заступника. В апараті працюють помічники суддів, секретарі судових засідань, є наступні відділи: Відділ управління персоналом Відділ документального забезпечення та контролю Фінансово-економічний відділ Відділ аналітично-статистичної роботи, зв'язків з громадськістю та ЗМІ Відділ інформаційних технологій, матеріально-технічного та правового забезпечення Служба судових розпорядників. Загалом штатна чисельність працівників апарату — 64 особи. Керівництво В.о. голови суду — Шум Микола Сергійович Заступник голови суду — Керівник апарату — Коритнюк Олег Олександрович. Реорганізація 26 червня 2018 року на виконання Указу Президента України «Про ліквідацію місцевих господарських судів та утворення окружних господарських судів» № 453/2017 від 29.12.2017 р. Волинський окружний господарський суд зареєстровано як юридичну особу. Новоутворена судова установа почне свою роботу з дня, визначеного в окремому повідомленні. Див. також Кравчук Віктор Оксентійович Примітки Посилання З історії суду [Архівовано 25 листопада 2020 у Wayback Machine.] Господарський суд Волинської області у соцмережі «Facebook» Новітня історія України: Волинь. Імена, звершення, творчість 2006 Кравчук В., Копилова Т. Від арбітражу – до господарського суду: Історичний нарис. — Науково-популярне видання. — Луцьк : Надстир'я, 2009. — 208 с. — ISBN 978-966-517-670-1.
Leuchtturm Schahany

Der Leuchtturm Schahany steht auf einer Nehrung zwischen Schwarzmeerküste und der Schahany Lagune im Rajon Bilhorod-Dnistrowskyj, Oblast Odessa, Ukraine. Im Jahr 1944 wurde im Rajon Tatarbunary in der Nähe des Dorfes Schahany (seit 1945 Prymorske) ein Navigationsfeuer errichtet. 1965 wurde der Leuchtturm von Schahany während des Wiederaufbaus nach dem Krieg restauriert. Im oberen Teil des Turms aus Stahlbeton wurden zwei trapezförmige Holzbaken auf einem Metallrahmen installiert. 1983 wurde eine neue Optik in Betrieb genommen, wodurch sich die Sichtweite des Feuers auf 14 Seemeilen erhöhte. Dadurch wurde es zum offiziellen Navigationszeichen, das seither im Automatikbetrieb arbeitet. Im Jahr 2002 wurde der Leuchtturm noch einmal deutlich modernisiert. Der Leuchtturm hat keine direkte Landverbindung mit dem Dorf Primorske – die sandige Landzunge ist sumpfig. Dieser Leuchtturm bietet Sicherheit für die Schifffahrt bei Zufahrten zum Seehandelshafen Ust-Donau. Die Höhe des Turms von der Basis beträgt 16 m und die Höhe des Feuers über dem Meeresspiegel 20 m. Die nächsten Leuchttürme befinden sich bei Kurortne (Leuchtturm Budaky) und auf der Schlangeninsel. Der Leuchtturm von Schahany ist auch eine auffällige Touristenattraktion im Nationalpark „Tuzlovsky-Mündungen“ auf der Ökoroute „Amazon“. Siehe auch Liste von Leuchttürmen in der Ukraine Leuchtfeuertypen Weblinks Schahany. Das Leben am Ende der Geographie, YouTube-Video ФДУ "Одеський район Держгідрографії". In: hydro.gov.ua. 27. September 2018; abgerufen am 7. Juli 2021 (ukrainisch). Einzelnachweise
Sjahanskyj fyr

Sjahanskyj fyr (ukrainska: Шаганський маяк) är en fyr i södra ändan av en smal landremsa mellan Sjahanskyj-lagunen och Svarta havet i Odessa oblast i Ukraina. Fyrplatsen anlades år 1944 och den nuvarande fyren av cement byggdes år 1965. Tornet är 16 meter högt och har två svarta koner med spetsen nedåt överst. Själva fyren är röd. Fyrlyktan avger en vit blixt var tredje sekund och lysvidden är 14 sjömil. Fyren automatiserades och avbemannades på 1980-talet, men besöks dagligen av en fyrvaktare. Den intilliggande fyrvaktarbostaden har fyra sovplatser. Fyrplatsen är öppen men fyren är stängd för allmänheten. Landremsan har ingen förbindelse till land så man måste vada dit från fastlandet. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sjahanskyj fyr.
Шагани (маяк)

Шагани — маяк на березі Чорного моря в Білгород-Дністровському районі Одеської області України. Навігатор для порту Усть-Дунайськ. Опис У 1944 році у Татарбунарському районі біля села Шагани (з 1945 року — Приморське) на пересипу між однойменним лиманом Шагани і Чорним морем встановили споруду, яка спочатку працювала як навігаційний вогонь. У 1965 році, у період повоєнної відбудови та реконструкції багатьох маяків, поновили і Шаганський маяк: у верхній частині збудованої із залізобетону башти на металевому каркасі встановили два дерев'яні конусоподібні щити видимості. У 1983 році на башті світного знака почав функціонувати новий світлооптичний прилад, завдяки якому дальність видимості вогню збільшилася до 14 морських миль. Це дало можливість навігаційному знаку отримати статус маяка, який з тих пір працює в автоматичному режимі. У 2002 році маяк було ще раз суттєво реконструйовано. Прямого суходільного сполучення маяк із селом Приморське не має — піщана коса перемежовується водою. Даний маяк забезпечує безпеку навігації на підходах до Усть-Дунайського морського торговельного порту. Висота його башти від основи становить 16 м, висота вогню над рівнем моря — 20 м, а дальність видимості вогню — 14 миль. Найближчі маяки знаходяться в Курортному і на острові Зміїний. Шаганський маяк є також колоритним туристичним об'єктом в національному природному парку «Тузловські лимани» на екомаршруті «Амазонія». Доступ для туристів всередину закритий, оскільки це стратегічний об'єкт. Примітки Посилання Відомі та невідомі маяки Одещини: Дюжина зірок, які вказують шлях кораблям [Архівовано 27 квітня 2020 у Wayback Machine.]; Валерія Данилко, depo.ua, 19 квітня 2020. ФДУ "ОДЕСЬКИЙ РАЙОН ДЕРЖГІДРОГРАФІЇ" [Архівовано 25 червня 2020 у Wayback Machine.]; hydro.gov.ua. Процитовано 3 травня 2020.
Церква Святого Пророка Іллі (Яремче)

Церква Святого Пророка Іллі — колишня унікальна пам’ятка архітектури, споруджена у гуцульському стилі у формі хреста в Яремче. Згоріла в 2014 році, поряд з нею в 2015 збудована сучасна церква в подібному стилі. Місце знаходження Дерев’яна церква знаходиться на території монастиря отців студитів у с. Дора (вул. Свободи,148), яке входить до Яремчанської міської ради. Церква св. пророка Іллі покрита дерев’яною ґонтою. Увінчують церкву 2 куполи: центральний триярусний і задній двоярусний. Інтер’єр декоровано спеціальним орнаментом та зображеннями, випаленими на дереві. Церква збудована біля центральної дороги, що веде з Івано-Франківська до Рахова. Недалеко початок маршруту на гору Маковиця. Звідси також зручно дістатися до центру Яремче та в будь-який куточок Дори. Від монастиря легко вийти до берегів річки Прут, де є хороші місця для купання. Історія Монастир св. пророка Іллі постав наприкінці серпня 1935 р. За благословенням митрополита Андрея Шептицького й ігумена Климентія Шептицького, а також за згодою владики Григорія Хомишина, зі Святоуспенської Унівської лаври в село Дора приїхало троє ченців-студитів. Подружжя освітян зі Львова Ілля та Іванна Кокорудзи подарували для потреб обителі два будинки і прилеглу до них землю. В одному з приміщень була облаштована каплиця. У 1936 році Монастир студитів налічував уже 7 іноків. Будівництво монастирського храму розпочато у 1937 р., і завершено вже в 1938 р. Та оскільки коштів бракувало, порадившись з секретарем, війт села Дора Андрій Бойко на зібранні повідомив, що громада виділить ліс для будівництва безкоштовно. Будівельні роботи велися під керівництвом майстрів Івана Яворського з с. Заріччя та Петра Григорчука з с. Жаб’є (Верховина). До будівництва церкви монахи молились в церкві чуда Святого Архистратига Михаїла, розташованій в селі. Від початку заснування у монастирі велася активна культурна та просвітницька діяльність. Монахи організвули ремісничу школу, де місцеві мешканці могли навчатися шевству та столярці. У радянський період тут влаштовано склад, згодом – музей атеїзму (1963 - 1990). У 1990 р. церква була повернута студитам, які провели реставрацію та відновили монастир. Незабаром недалеко від храму було засновано жіночий монастир Згромадження сестер милосердя св. Вікентія. Останні роки свого існування церква була діючою, там постійно проводилися богослужіння. Особливо ж багато прочан приїжджало щороку на свято св. пророка Іллі . Церква згоріла 15 березня 2014 році. Місцеві жителі підозрюють, що трагедія сталася внаслідок підпалу; ДСНС, своєю чергою, вважає основною версією коротке замикання. Станом на літо 2015 розслідування не встановило винних. Одразу після пожежі парафіяни вирішили відбудувати храм святого Іллі. Автором проєкту нової церкви став львівський архітектор Роман Сулик. Нова культова споруда більша за згорілу, розташована далі від дороги, і при будівництві використано іншу деревину; водночас вона вирішена в подібному стилі й також цілком дерев'яна, без жодного цвяха. Нову церкву звели швидко: в листопаді 2014 залили фундамент, будівництво тривало дев'ять місяців, і вже 18 жовтня 2015 її освятили. Примітки