NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Муравлёвка (Одесская область)

Муравлёвка (укр. Муравлівка, рум. Muravleanca) — село в Сафьяновской сельской общине Измаильского района Одесской области Украины. Село Муравлёвка, площадью 204,6 га, расположено на западном берегу озера Китай в 7 км от реки Дунай, в 50 км от райцентра г. Измаил и в 12 км от железнодорожной станции Дзинилор. В настоящее время[когда?] население села составляет 1100 человек, количество дворов 540. В селе имеется школа на 300 мест, Дом Культуры на 550 мест. До 2000 года на территории села находилось КСП «Заря» с площадью 2969 га пахотной земли. В настоящее время[когда?] земля распаевана и её арендуют шесть сельскохозяйственных предприятий. История Населённый пункт был основан усилиям казаков-старообрядцев, пришедших сюда в 1742 году. Своим названием Муравлёвка обязана одному из казаков Кондрату Муравлёву, который отличался особой смелостью. В начале своего существования это был маленький хутор, население которого жило за счет рыбы и того, что выращивалось на богатых землях Придунавья. После взятия Измаила многие казаки получили право жить на отвоеванных землях вокруг него. Со старообрядцев была снята снята царская немилость и им позволили строить на территории Бессарабии старообрядческие храмы из камня. В 1827 году в селе проживало 234 жителя, из которых 122 мужского пола, была старообрядческая часовня Покрова Пресвятой Богородицы. В 1835 году в селе проживало уже 430 человек. В 1856 году Южная Бессарабия отходит к турецкому вассальному Молдавского княжеству, что делает возможной пристройку в 1859 году к часовни алтаря с престолом. Новая Покровская церковь построена в 1913—1925 годах и действует до сих пор. В 1909 году в селе был основан старообрядческий женский монастырь Усекновения честнейшей главы Иоанна Предтечи, разрушенный советскими властями в 1950-х годах. В 1924 году жители села принимали участие в Татарбунарском восстании против румынских властей. Трое жителей (Соколов Кондрат Фомич, Корнеев Никифор Филиппович и Котов Иван Фирсович) были арестованы и прилюдно казнены в селе Василевка. Во время Великой Отечественной войны на фронт из села ушло 258 человек из них 129 не вернулось. В центре села стоит памятник погибшим воинам и каждый год 9 Мая в церкви проходит служба по убиенным, а у памятника — митинг. Население и национальный состав По данным переписи населения Украины 2001 года распределение населения по родному языку было следующим (в % от общей численности населения): русский — 94,15 %; украинский — 2,89 %; молдавский — 1,98 %; болгарский — 0,49 %; гагаузский — 0,25 %; румынский — 0,16 %. Примечания
Bile (Lutuhyne)

Bile (ukrainisch Біле; russisch Белое Beloje) ist eine Siedlung städtischen Typs im Süden der ukrainischen Oblast Luhansk mit etwa 6500 Einwohnern. Der Ort gehört administrativ zum Rajon Lutuhyne, das Rajonszentrum Lutuhyne ist 15 Kilometer südöstlich gelegen, die Oblasthauptstadt Luhansk liegt 21 Kilometer nordöstlich des Ortes. Durch den Ort verläuft der Fluss Bila (Біла) und die Bahnstrecke Siwersk–Lichaja, an der Bile einen Bahnhof hat. Bile wurde 1705 gegründet und erhielt 1938 den Status einer Siedlung städtischen Typ. Seit Sommer 2014 ist der Ort im Verlauf des Ukrainekrieges durch Separatisten der Volksrepublik Lugansk besetzt. Weblinks Informationen zum Ort (ukrainisch) Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der modernen Ukraine (ukrainisch)
Bile, Luhansk Oblast

Bile (Ukrainian: Біле) is a rural settlement in Alchevsk urban hromada, Alchevsk Raion (district), Luhansk Oblast (region), Ukraine. Population: 6,248 (2022 estimate) Demographics Native language distribution as of the Ukrainian Census of 2001: Ukrainian: 44.55% Russian: 55.05% Others: 0.23% References
Bile (Lugansk)

Bile (en ucraniano: Біле; en ruso: Белое, romanizado: Beloye) es un asentamiento urbano ucraniano perteneciente al óblast de Lugansk. Situado en el este del país, hasta 2020 era parte del raión de Lutúgine, pero hoy es parte del raión de Alchevsk y del municipio (hromada) de Alchevsk.​ Sin embargo, según el sistema administrativo ruso que ocupa y controla la región, Bile sigue perteneciendo al raión de Lutúgine. El asentamiento se encuentra ocupado por Rusia desde la guerra del Dombás, siendo administrada como parte de la de facto República Popular de Lugansk y luego ilegalmente integrada en Rusia como parte de la República Popular de Lugansk rusa.​ Geografía Bile está a orillas del río Bila, 15 km al noroeste de Lutúgine y 21 km al suroeste de Lugansk. Historia Bile se fundó en 1705 como un campamento de invierno de la palanca de Kalmius del ejército bajo de Zaporiyia, conocido como Zaimishche Bile. En septiembre de 1917, los aldeanos crearon un escuadrón de soldados del Ejército Rojo. En 1918, se organizó un destacamento partisano en el pueblo, que descarriló un tren alemán en el tramo Rodakove-Sbornaya. En 1936, cerca del pueblo de Bile, se construyó la mina que lleva el nombre del XIX Congreso del Partido del PCUS, cuya producción diaria promedio es de 1900 toneladas de carbón. Alrededor de la mina se formó un asentamiento minero, llamado popularmente "Sutogan". Durante mucho tiempo, este pueblo se desarrolló casi como una unidad administrativa separada, pero terminó siendo incluido en el pueblo. Bile recibió el estatus de asentamiento de tipo urbano en 1938 debido a un fuerte aumento de la población y la presencia de una gran instalación industrial: una mina.​ Durante la Segunda Guerra Mundial, durante ocho meses, la línea del frente pasó por Bile y el asentamiento fue destruido casi por completo. En los años de la posguerra, Bile fue completamente restaurada y la mina Sutogan fue reconstruida en 1952. En la década de 1980, la mina a menudo superaba sus objetivos de producción, por lo que su nombre aparecía regularmente en las noticias de la televisión republicana. En septiembre de 2012, el Gabinete de Ministros de Ucrania aprobó la decisión de privatizar la mina que lleva el nombre del XIX Congreso del PCUS.​ En abril de 2014, durante la guerra del Dombás, los separatistas prorrusos tomaron el control de Bile y desde entonces está controlado por la autoproclamada República Popular de Lugansk.​ Demografía La evolución de la población entre 1859 y 2022 fue la siguiente:Según el censo de 2001, la lengua materna de la mayoría de los habitantes, el 55,05%, es el ruso; del 44,55% es el ucraniano.​ Economía Dentro del asentamiento hay 2 minas de carbón y 3 canteras para la extracción de arenisca, marga y tiza. Infraestructura Transporte Bile está en la carretera Lugansk-Debáltseve y 3 km al oeste de la estación de tren de Zbirna, en la línea Síversk-Lijaya.​ Referencias
Bile (oblast de Louhansk)

Bile (en ukrainien : Біле, en russe : Белое, Beloïe) est une commune urbaine de l'oblast de Louhansk, du raïon d'Altchevsk et de la communauté territoriale de la ville d'Altchevsk, créés en juillet 2020, en Ukraine orientale. Sa population s'élevait en 2001 à 7 073 habitants. Géographie La commune se Bile se trouve sur la rive sud de la rivière Bila, affluente de la rivière Louhan, puis du Donets, dans le bassin hydrographique du fleuve Don. Elle se situe à 17,2 km à l'est de la ville d'Altchevsk et à 23 km au sud-ouest de celle de Louhansk. Voir aussi Articles connexes Oblast de Louhansk Liens externes Références Portail de l’Ukraine
Biłe

Biłe (ukr. Біле, ros. Бе́лое) – osiedle typu miejskiego na Ukrainie, w obwodzie ługańskim. Biłe leży nad rzeką Biłą, dopływem Łuhania. Historia Biłe założono w 1705 roku, od 1938 roku osiedle typu miejskiego. W 1989 liczyło 8385 mieszkańców. W 2013 liczyło 6512 mieszkańców. Od 2014 roku jest pod kontrolą Ługańskiej Republiki Ludowej. Przypisy
Bile

Bile (în ucraineană Біле) este o așezare de tip urban din raionul Lutuhîne, regiunea Luhansk, Ucraina. În afara localității principale, nu cuprinde și alte sate. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației așezării de tip urban Bile era vorbitoare de rusă (55,05%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (44,55%). Note
Біле (Алчевський район)

Бі́ле — селище в Україні, у Алчевській міській територіальній громаді Алчевського району Луганської області. Розташоване на річці Білій (притока Лугані), на шляху Луганськ — Дебальцеве, за 3 км на захід від залізничної станції Збірна. Знаходиться на тимчасово окупованій території України. Засноване 1705 року. 7073 мешканців. У межах селища 2 вугільні шахти, 3 кар'єри (по видобуванню пісковика, мергелю, крейди). Середня й початкова школи, школа робітничої молоді, 2 клуби. Історія У XVIII сторіччі на місці селища існував зимівник Кальміуської паланки Війська Запорозького Низового, відомий як «Займище Біле», що згадується від 1705 року. За даними на 1859 рік у казенному селі Слов'яносербського повіту Катеринославської губернії мешкало 1768 осіб (885 чоловіків та 883 жінок), налічувалось 236 дворових господарств, існували православна церква та завод, проходило 2 щорічних ярмарки. Станом на 1886 рік в селі, центрі Біловської волості, мешкало 1948 осіб, налічувалось 238 двори, існували православна церква, школа, лавка, відбувалось 2 щорічних ярмарки. 22 серпня 2014 року терористи обстріляли підрозділ 1-ї танкової бригади, загинули солдати Максим Андрейченко й Микола Лущик. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 717-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Луганської області», увійшло до складу Алчевської міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Перевальського району увійшло до складу новоствореного Алчевського району. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Див. також Сутоган Примітки Джерела Облікова картка Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985. Історія міст і сіл Української РСР. — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР. — 15 000 прим. Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001­–2025. — ISBN 966-02-2074-X.
Michaelskirche (Lwiw)

Die Kirche des Erzengels Michael (ukrainisch Церква Святого Архистратига Михаїла; deutsch auch Karmeliterkirche) ist eine griechisch-katholische Kirche in der Innenstadt von Lwiw in der Ukraine. Geschichte 1613 entstand hier ein Kloster der unbeschuhten Karmeliten, das zunächst aus Holz gebaut war. 1634 wurde die Kirche erstmals erwähnt. In dieser Zeit wurde sie als Steinkirche gebaut, die 1644 geweiht wurde. Während des Chmelnyzkyj-Aufstandes 1648 und des Nordischen Krieges 1704 wurden Kirche und Kloster beschädigt. 1731/32 wurden die barocken Fresken an der Decke und Wanddarstellungen angefertigt. 1781 musste der Orden der unbeschuhten Karmeliten das Kloster verlassen und ging nach Zagórze. 1794 wurde das Kloster den Reformatenorden übergeben und 1789 den beschuhten Karmeliten. 1835 bis 1839 wurde mit dem Bau der Türme begonnen, der 1906 nach Erneuerungsarbeiten abgeschlossen war. 1945 wurde das Kloster geschlossen, die Mönche gingen nach Kraków. Die Anlage wurde als Lager genutzt und gehörte zeitweise zum Naturwissenschaftlich-technischen Museum der Stadt. In den 1960er und -70er Jahren war sie ein Treffpunkt der alternativen Jugendszene, in dem auch Konzerte stattfanden. Seit 1980 wurde der Komplex restauriert. 1991 wurde das Kloster der Griechisch-Katholischen Kirche übergeben, die dieses an den Orden der Studiten gab. Somit ist es ein Tochterkloster der Uniw'ska Lawra. Heute sind dort 16 Mönche, davon 10 Priestermönche, die unter dem Klostervorsteher Alipij Fedun leben. Architektur Die Kirche ist ein barocker dreischiffiger Bau ohne Apsiden. Da das Kloster Teil der Befestigungsanlage der Stadt war, wurde es besonders wehrhaft erbaut. Sehenswert sind die Deckenfresken von 1731/32 und die Wandmalereien mit Darstellungen aus der Geschichte des Karmeliterordens. Der Altar aus schwarzem Marmor ist wahrscheinlich aus der Erbauungszeit um 1640. Die beiden Türme wurden 1835 bis 1839 projektiert und nach Umbauten 1906 fertiggestellt. Literatur Solomiya Husak: Die Kirche des Erzengels Michael und das Karmeliterkloster in Lwiw. Hochschulschrift (Masterarbeit). Universität Wien, Historisch-Kulturwissenschaftliche Fakultät 2016. 143 S. (PDF) Weblinks
Carmelite Church, Lviv

The Carmelite Church is a Ukrainian Greek Catholic parish church in Lviv. History The church building was first mentioned in 1634 as the church of a Barefoot Carmelite monastery. The suburban location caused the church to be rather well fortified, yet it was ravaged by the Cossacks in the Khmelnytsky Revolt and the Swedes in the Great Northern War. In 1748 it was the scene of a notorious scuffle ("monomachia") between the Carmelites and their neighbours, the Capuchins. After 1789 the church has passed through a succession of owners. The Ukrainian Greek Catholic Church, an Eastern Catholic sui iuris church in the Catholic Church, currently operates the building, which reconsecrated the church under the patronage of Michael the Archangel in 1991. Architecture The entire façade was redesigned in the 19th century. Still, the building retains much of its original character and design, attributed to architect Jan Pokorowicz. Especially noteworthy are the 300-year-old black marble altar and a series of frescoes executed by Giuseppe Pedretti in the 1730s. Monastery garden Starting from 1968, the garden of the former Carmelite monastery near the church became a popular gathering place of hippies and members of other subcultures, who proclaimed their own "Holy Garden Republic" in the locality. Members of the "republic" engaged in spreading dissident literature, popularized rock music and even created their own band. Despite being located only a few dozens of meters from the seat of the regional committee of the Communist Party, the "Holy Garden" became a place of rock concerts and sessions, which attracted visitors from different parts of the Soviet Union. During the late 1970s, after incidents of streaking in front of the party office, as well as a march in memory of Jimi Hendrix organized by the community, Soviet police started a crackdown, "exiling" the "Holy Garden" to a different location. Amid increasing pressure from the KGB, in 1983 the "republic" ceased its existence. However, its former members continued to be active in public life, taking part in anti-Soviet demonstrations later in the decade. Since the 1990, the garden has been cared for by monks, who returned to the location. Gallery Sources Островский Г. С. Львов. Издание второе, переработанное и дополненное. Ленинград: Искусство, 1975. С.113. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983–1986. Том 3, с. 78. References
Karmelietenkerk (Lviv)

De Karmelietenkerk (Oekraïens: костел кармелітів босих) of de Kerk van heilige Aartsengel Michaël (Храм святого Михаїла) is een architectonisch monument in de Oekraïense stad Lviv. Geschiedenis De Lembergse Karmelietenkerk werd voor het eerst genoemd in 1634 als de kerk van het klooster van de Orde van de ongeschoeide Karmelieten. De locatie buiten de rand van de stad is de reden dat de kerk versterkt werd. De kerk wist de Turkse belegering in 1672 te doorstaan, maar werd in 1648 door de Kozakken geplunderd tijdens de Chmelnitski-opstand en in 1701 door de Zweden in de Grote Noordse Oorlog. In 1748 was de kerk het toneel van een berucht duel ("monomachia") tussen de Karmelieten en hun buren, de Kapucijnen. De voorgevel van de kerk werd in de 19e eeuw vernieuwd. Desondanks bleef veel van het oorspronkelijke ontwerp bewaard, dat wordt toegeschreven Jan Pokorowicz, een architect van lItaliaanse herkomst. Met name het 300 jaar oude altaar van zwart marmer en een aantal door Giuseppe Pedretti uitgevoerde fresco's uit de jaren 1730 zijn het vermelden waard. In het kader van de religieuze hervormingen werden de ongeschoeide Karmelieten tijdens de regering van Jozef II uit het klooster gezet. De oude bewoners verhuisden naar een klooster te Zagórz en werden vervangen door geschoeide Karmelieten, die hier tot de Tweede Wereldoorlog zouden blijven wonen. In 1991 werd de kerk overgedragen aan de Oekraïens Grieks-katholieke Kerk. De van 1871-1991 aan de Visitatie van de Heilige Maagd Maria gewijde kerk werd opnieuw gewijd ter ere van de aartsengel Michaël. Het klooster behoort toe aan de Studietenorde, een monastieke orde binnen de Grieks-katholieke kerk.
Kościół Nawiedzenia Najświętszej Marii Panny we Lwowie

Kościół Nawiedzenia Najświętszej Marii Panny we Lwowie (obecnie cerkiew Archanioła Michała) – dawna rzymskokatolicka świątynia barokowa we Lwowie. Historia Klasztor karmelitów fundował w 1613 kasztelan wołyński Jan Łahodowski. Kościół Nawiedzenia NMP został zbudowany w pierwszej połowie XVII w. na Górze Goluszowskiej we Lwowie dla karmelitów bosych. Wzorem dla projektanta świątyni był rzymski kościół Il Gesù. Kościół zbudowano na planie jednonawowym, przy czym nawę z obu stron otaczają ciągi połączonych kaplic zastępujące nawy boczne. Prezbiterium zaprojektowano w formie baldachimu wznoszącego się na ośmiu kolumnach. W 1630 r. w kościele karmelitów katolickie wyznanie wiary złożył biskup ormiański Mikołaj Torosowicz, rozpoczynając w ten sposób unię Ormian polskich z Rzymem. W 1648 zespół klasztorny karmelitów spłonął podczas oblężenia miasta przez Chmielnickiego. Wkrótce go odbudowano otaczając murem co nadało mu charakter obronny. Dzięki temu – mimo że pozostawał poza murami miasta – przetrwał aż do wojny północnej, gdy w 1704 został zdobyty szturmem i zniszczony przez Szwedów pod dowództwem Karola XII. Kolejna odbudowa nastąpiła w latach 30. XVIII w., wówczas ozdobiono wnętrze kościoła polichromią. W 1783 w ramach reform józefińskich zostali usunięci z kościoła karmelici bosi (zakonnicy przenieśli się do klasztoru w Zagórzu), a wkrótce potem przejęli go karmelici trzewiczkowi, którzy rezydowali tu do drugiej wojny światowej. W tym czasie dobudowano wieżę po północnej stronie kościoła (1906, arch. Władysław Halicki), a także odbudowano barokowe hełmy wież. W 1925 r. w klasztorze karmelitów został zamordowany przez psychicznie chorego duchownego ks. ppłk. Jan Idec, szef duszpasterstwa Dowództwa Okręgu Korpusu II w Lublinie. Po drugiej wojnie światowej urządzono w budynku muzeum nauki i techniki. Obecnie należy do unickiego zgromadzenia studytów. Zobacz też Kościół Nawiedzenia Najświętszej Maryi Panny i klasztor Karmelitów Trzewiczkowych we Lwowie Przypisy Bibliografia Andrzej Betlej: Kościół p.w. św. Michała Archanioła (Nawiedzenia Najśw. Panny Marii) i klasztor OO. Karmelitów Trzewiczkowych (pierwotnie OO. Karmelitów Bosych). [W:] Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego. T. 20. Kraków, 2012, s. 133–170. seria: Materiały do dziejów sztuki sakralnej na ziemiach wschodnich dawnej Rzeczypospolitej. Cz. I. J. Tokarski: Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie. T. 1. Burchard Edition, 2000. Linki zewnętrzne Archiwalne widoki kościoła w bibliotece Polona
Костёл кармелитов босых (Львов)

Костёл кармели́тов босы́х (костёл Святого Архистратига Михаила) — памятник архитектуры во Львове (Украина). Находится на улице Винниченко, 20. История Впервые костёл ордена кармелитов босых упоминается в 1634 году. Построен, возможно, по проекту архитектора Я. Покоры (Покоровича), сына львовского архитектора итальянского происхождения Адама де Лярто. Башни главного фасада были спроектированы архитектором А. Вондрашкой в 1835—1839 годах, а завершены при реставрации уже в 1906 году архитектором В. Галицким. Монастырь кармелитов, находившийся за восточной линией львовских фортификаций на холме, представлял собой оборонительный комплекс. Костёл выполнен из камня, трёхнефный и без апсид, перекрыт сводами. К костёлу примыкает прямоугольное в плане здание монастырских келий с внутренним двориком. Главный западный фасад расчленён пилястрами, завершён высоким щипцом, фланкированным двумя башнями с многоярусными барочными завершениями. Барочный интерьер украшен в 1731—1732 годах итальянским живописцем Дж. К. Педретти и его учеником Б. Мазуркевичем, чья роспись сохранилась на сводах центрального нефа. Картины на сюжеты из истории кармелитского ордена были написаны художником Г. Чайковским, а скульптуры в нефах создал скульптор А.Штиль. В 1970—1980 годах проводилась реставрация костёла. Главный алтарь выполнен из чёрного мрамора, вероятно, скульптором А. Прохенковичем (XVII век). В 1648 году костёл как один из оборонительных узлов Львова был взят украинскими казаками Богдана Хмельницкого. В 1704 году костёл захватили войска шведского короля Карла XII. В 1748 году монахи-кармелиты вели борьбу с соседями-капуцинами, пытаясь преградить доступ верующих в монастырь последних; этот комический эпизод вошёл в историю Львова как «монахомахия». До 1784 года костёл и монастырь принадлежали ордену римокатолическому кармелитов босых, в 1784—1789 годах — ордену реформатов, с 1789 года некоторое время — кармелитам обутым. В 1960—1970-х годах в монастырском саду проходили встречи неформальной молодёжи Львова и других регионов УССР, выступления неформальных музыкальных коллективов. В 1991 году храм был передан УГКЦ и переименован в Храм Архистратига Михаила. Здание монастыря занял орден студитов. Литература Островский Г. С. Львов. Издание второе, переработанное и дополненное. Ленинград: Искусство, 1975. С.113. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 78.
Church of the Presentation, Lviv

The Carmelite Convent (Ukrainian: Церква Стрітення Господнього, romanized: Tserkva Stritennia Hospodnoho) was established in Lviv by Jakub Sobieski. Its construction, commenced in 1642, was greatly delayed by the events of the Deluge. The Carmelites departed from the nunnery in 1792. It was later used as a metrology office. The Ukrainian Greek Catholic Church recently reconsecrated the church to Christian worship and dedicated it to the Presentation of Our Lord. History The church was constructed in 1642 by Italian architects whom had been inspired by churches in Rome. It was originally constructed as a monastery for the Barefoot Carmelites. When they left in 1792, the building was used as a Roman Catholic Church seminary. In 1940, under communist rule, the Ukrainian Soviet Socialist Republic utilised it as a hospital, then army barracks before finally making it a meteorology office. After the fall of communism in Ukraine, the Ukrainian Greek Catholic Church reconsecrated it for Christian worship in 1998. However, ownership largely remained in the Ukrainian state. In 2001, following a visit by Pope John Paul II, it was agreed that the church would be handed over to the Roman Catholic Church. However this mostly did not occur as the state only handed over 30% of the complex to the Catholics. In 2016, the Roman Catholic congregation asked the Vatican Secretariat of State to expedite the handover to them. Until 2018, the Greek Catholics and Roman Catholics shared worship in the church. Due to a disagreement over theology and religious practices that year, the Greek Catholic congregation changed the locks and forced the Roman Catholics to worship in a nearby chapel that had been handed over in the deal with the Pope. The Greek Catholic Lviv Metropolitan Bishop recalled the Greek Catholic priest and ordered that the building be given to the Roman Catholics in 2022. By this time, it was noted that a lack of maintenance had caused damage to the building and a number of religious frescos from water damage. References