NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Стрітенський Михнівський монастир

Стрітенський Михнівський монастир — жіночий монастир Волинської єпархії Української православної церкви зареєстрований за адресою Волинська область Камінь-Каширський район село Дубровиця вул. Михнівка. Монастир був заснований в 1642 году Філоном Яловецьким, ротмістром королівської гвардії, депутатом виборного сейму, членом Луцького Православного братства в селі Михнівка (нині не існує). Був закритий в 1961 году. В 1989 році храм повернутий віруючим на правах парафіяльного храму. 3 травня 1996 року парафіяльний храм перетворений на жіночий монастир. Історія монастиря Село Михнівка було засноване в 1637 році як містечко, яким володів Філон Яловецький, ротмістр королівської гвардії, член Луцького православного братства. У 1642 році Філон Яловецький відкрив дерев'яний Стрітенський храм і створив при ньому чоловічий монастир. У 1720 році храм було перебудовано. У 1813 році поруч біля храму зведена дерев'яна дзвіниця. З приходом радянської влади на Західну Україну монастир зареєстрували як парафіяльну церкву. У 1961 році храм був закритий. У 1989 — 1990 роках храм було повернуто віруючим і оновлено. Рішенням Священного Синоду УПЦ МП від 3 травня 1996 року був заснований Свято-Стрітенський жіночий монастир. У 1998 році поруч зі Стрітенських храмом відбулося будівництво триповерхового житлового корпусу з церквою на честь Покрови пресвятої Богородиці. 2 серпня 2003 року закладено храм на честь святих первоверховних апостолів Петра і Павла, будівництво якого закінчилося в 2004 —2005 роках. Храм знаходиться за межами монастирської огорожі. Зараз Михнівка це хутір, з однієї вулиці, який адміністративно відноситься до села Дубровиця, Видричівська сільська рада. Примітки Посилання Річний звіт Волинської єпархії 2004 р. С. 117—118/ Архив канцелярии Киевской Митрополии УПЦ (АККМ УПЦ). Материалы о Михновском монастыре, направленные в Киевскую Митрополию УПЦ 6 марта 1997 года. Завершене будівництво нового великого монастирського храму на честь святіх апостолів Петра і Павла. Річний звіт, 2004. С.117 Річний звіт, 2005 р. С. 127
Transfiguration Cathedral, Vinnytsia

The Transfiguration Cathedral or Saviour-Transfiguration Cathedral (Ukrainian: Спасо-Преображенський собор) is an Eastern Orthodox church in Vinnytsia, under the jurisdiction of the Orthodox Church of Ukraine. It is located in a site of a former Dominican monastery. History The Dominican monastery in Vinnytsia was founded in 1630, but several years later, during the Khmelnytsky Uprising, the monks left it and returned to the city only at the end of the century. In 1758, a stone church for the Dominicans was founded by Michał Grocholski. At the end of the 18th century, six monks were permanently residing in the monastery. The small size and poverty of the community became the official reason for its liquidation in 1832, during the dissolution of monasteries in the Russian partition. In the same year, the closed Dominican monastery was handed over to the Russian Orthodox Church. In 1833, the community church was re-ordained as the Transfiguration Cathedral - after the demolition of the old church of Saints Cosmas and Damian, it became the main center of Orthodox worship in the city. In 1855, in the burial crypt of the Grocholski family, which was located in the basement of the former church, the lower church of Saints Cosmas and Damian was established, moving the remains of the founders of the Dominican monastery to a separate room in the basement and bricking them up. In 1847 the Cathedral of the Transfiguration was visited by Nicholas I with his sons Alexander and Nicholas. After a year, the tsar signed the renovation project of the building, but work on its implementation was not started until 1860. The rebuilt building was consecrated on 27 November 1866 by the Orthodox Bishop of Podole, Leontius. In 1916, Tsar Nicholas II visited the cathedral. During the Polish-Soviet War, the cathedral was visited by Symon Petliura in April 1920 and Józef Piłsudski on 16 May. In 1922, during the confiscation of church valuables, all the valuable equipment of the cathedral was confiscated by the Soviet authorities. In 1930 the building was taken from the Orthodox parish and turned into a warehouse. Then it was returned to the ROC, but in 1962 the state again took over the facility and turned it into a sports hall. In the 1980s, a concert hall was located in the former cathedral. It functioned until 1990, when the building was handed over by the municipal and regional authorities to the Ukrainian Orthodox Church. The organ used during the concerts in the building was dismantled and went to the Capuchin church of Our Lady of the Angels in Vinnytsia. Until 16 December 2018, the eparchy of Vinnytsia of the UOC (MP) was located in the cathedral. On that day, the local parish was transferred to the jurisdiction of the newly formed Orthodox Church of Ukraine, as did Metropolitan Simeon, the bishop of the Eparchy of Vinnytsia and Bar. References External links Media related to Transfiguration Cathedral, Vinnytsia at Wikimedia Commons
Sobór Przemienienia Pańskiego w Winnicy

Sobór Przemienienia Pańskiego (ukr. Спасо-Преображенський собор) – prawosławna cerkiew w Winnicy, w jurysdykcji Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Zajmuje obiekt dawnego kościoła klasztornego dominikanów. Historia Klasztor dominikanów w Winnicy został ufundowany w 1630, jednak już w kilkanaście lat później, w czasie powstania Chmielnickiego, zakonnicy opuścili go i wrócili do miasta dopiero w końcu stulecia. W 1758 kamienny kościół dla dominikanów ufundował Michał Grocholski. Pod koniec XVIII w. w klasztorze przebywało na stałe sześciu zakonników. Niewielkie rozmiary i ubóstwo wspólnoty stały się oficjalną przyczyną jej likwidacji w 1832, w okresie kasaty klasztorów w zaborze rosyjskim. W tym samym roku zamknięty klasztor dominikanów został przekazany Rosyjskiemu Kościołowi Prawosławnemu. W 1833 kościół wspólnoty został ponownie wyświęcony jako sobór Przemienienia Pańskiego – po rozbiórce starej cerkwi Świętych Kosmy i Damiana stał się głównym centrum kultu prawosławnego w mieście. W 1855 w krypcie grzebalnej Grocholskich, jaka znajdowała się w podziemiach dawnego kościoła, urządzono dolną cerkiew Świętych Kosmy i Damiana, przenosząc szczątki fundatorów dominikańskiego klasztoru do odrębnego pomieszczenia w podziemiu i zamurowując je. W 1847 sobór Przemienienia Pańskiego odwiedził car Mikołaj I z synami Aleksandrem i Mikołajem. Po roku car podpisał projekt remontu budynku, jednak do prac nad jego realizacją przystąpiono dopiero w 1860. Przebudowany obiekt poświęcił 27 listopada 1866 prawosławny biskup podolski Leoncjusz. W 1916 w soborze wizytę złożył car Mikołaj II. W czasie wojny polsko-bolszewickiej sobór odwiedzali Symon Petlura (w kwietniu 1920) i Józef Piłsudski (16 maja 1920). W 1922, w czasie akcji konfiskaty kosztowności cerkiewnych całe cenne wyposażenie soboru zostało zarekwirowane przez władze radzieckie. W 1930 obiekt został odebrany parafii prawosławnej i zamieniony na magazyn. Następnie został zwrócony wiernym, lecz w 1962 państwo ponownie przejęło obiekt i urządziło w nim halę sportową. W latach 80. XX wieku w byłym soborze rozmieszczono salę koncertową. Funkcjonowała ona do 1990, gdy budynek został przez władze miejskie i obwodowe przekazany Ukraińskiemu Kościołowi Prawosławnemu Patriarchatu Moskiewskiego. Znajdujące się w budynku organy wykorzystywane w czasie koncertów zostały zdemontowane i trafiły do kościoła kapucyńskiego pw. Matki Bożej Anielskiej w Winnicy. Do 16 grudnia 2018 znajdowała się tu katedra eparchii winnickiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Wymienionego dnia miejscowa parafia przeszła pod jurysdykcję nowo powstałego Kościoła Prawosławnego Ukrainy, podobnie jak uczynił to ordynariusz eparchii winnickiej metropolita Symeon. Przypisy
Свято-Троицкий Хустский монастырь

Свято-Троицкий Хустский монастырь — православный мужской монастырь Хустской епархии Украинской православной церкви (Московского Патриархата). Находится в 6 км к северо-западу от Хуста на правом берегу речки Рики в урочище Маковица, или Городилово. История Свято-Троицкий мужской монастырь был основан по благословению епископа Серафима (Йовановича) и настоятеля Пантелеимонова монастыря на Афоне — Силуана. Одним из первых насельников был Иван Кундря, прославленный в лике святых как преподобный Иов Угольский. Первым настоятелем был тоже преподобный Алексий (Кабалюк). В 1939 году монахи были призваны в венгерскую армию и прп. Иов эмигрировал в СССР. В 1944 году в обители несли послушание 18 человек. В 1945 году при невыясненных обстоятельствах сгорел жилой корпус, но к лету монахи восстановили его. В том же году в монастырь вернулся прп. Иов и епископ Нестор (Сидорук) рукоположил его в иеродиаконы, а затем в иеромонахи. В 1946 году иеромонах Иов (Кундря) был избран настоятелем скита. В 1958 году скит закрыт по решению властей, в его помещениях разместили пионерский лагерь, а затем устроили склад. В 1989 году монастырь стал возрождаться, а уже 1992 году была закончена реставрация храма 1954 года постройки. Позже у кладбища была построена часовная в честь Казанской иконы Божией Матери. В 1999 году построена домовая церковь Покрова Пресвятой Богородицы. Адрес 90400, Украина, Закарпатская обл., г. Хуст-Городилово, ул. Заречная, 68 Литература Данилец, Юрий; Иеромонах Пимен (Мацола). Православные монастыри Закарпатья: Путеводитель. — С. 193—197.
Catedral de la Asunción (Poltava)

La catedral de la Asunción (en ucraniano: Свято-Успенський кафедральний собор) es un catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en Poltava, en el óblast de Poltava de Ucrania. El templo es la sede de la eparquía de Poltava y se trata de un ejemplo notable de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia Antes de la construcción de la catedral, junto a este lugar se encontraba la iglesia de la Asunción en madera, con pruebas de su existencia ya en 1695. En 1748, el anciano cosaco y cacique de la ciudad Ilia Volhovski, representantes de la iglesia y de las comunidades de la ciudad firmaron un contrato con el arquitecto de Nueva Serbia, Stefan Stabanski.​ La construcción no comenzó hasta 1751 y duró hasta 1770, aunque casi 10 años después, hacia 1780. la catedral fue reconstruida. En 1774 se inició la construcción del campanario, que se retrasó 27 años por falta de fondos y se completó en 1801.​ En 1899-1900, se tomó la decisión de ampliar la catedral: se completó el vestíbulo: los coros se trasladaron hacia el oeste, la catedral se volvió más luminosa y espaciosa. Después de que la silla episcopal fuera trasladada de Pereyáslav a Poltava en 1847, el templo se convirtió en catedral. En 1934, la catedral fue destruida por orden del Comité Regional del PCUS y sólo se conservó el campanario. Después del colapso de la Unión Soviética, varias iglesias, incluida la iglesia ortodoxa rusa, comenzaron a reclamar el campanario. Al final, fue entregado a la iglesia ortodoxa ucraniana, y el 7 de abril de 1992 se celebró el primer servicio en el campanario. Pronto surgió la cuestión de la reconstrucción de la propia catedral, y el ayuntamiento permitió la planificación de la obra el 24 de febrero de 1993.​ El 26 de septiembre de 2003, el templo volvió a ser inaugurado. Sin embargo, la construcción tuvo importantes violaciones del proyecto, lo que provocó una brutal distorsión del monumento.​ Galería Referencias Enlaces externos
Успенский собор (Полтава)

Успенский собор (укр. Успенський собор) — православный храм в Полтаве, главный храм на территории Полтавской крепости. Собор строился 22 года — с 1748 по 1770 год. Руководил постройкой талантливый украинский архитектор Степан Стобенский, а строили собор полтавские мастера. Собор был полностью разрушен в 1934 году. В 2000—2004 годах Свято-Успенский собор был заново отстроен. Памятником архитектуры национального значения (охранный номер 582). является колокольня этого собора, заложенная в 1774 и построенная в 1801 году. Внешние формы и элементы декора колокольни несут черты барокко. Однако чёткая композиция, шпиль, а не купол, вход в виде четырёхколонного портика свидетельствуют о значительном влиянии классицизма. Сегодня колокольня Свято-Успенского собора удачно замыкает перспективу главной улицы города — Соборности. Примечания Ссылки информация о соборе на сайте «Полтава историческая» информация о соборе на сайте «Виртуальный музей г. Полтава» http://ayverso.at.ua/news/psevdoistoricheskie_pamjatniki_ukrainy_top_10/2009-11-20-1669
Stazione di Svjatošyn

La stazione di Svjatošyn è una stazione ferroviaria del servizio ferroviario urbano di Kiev, gestita da Ukrzaliznycja. Interscambio La stazione permette l'interscambio con la linea 1 della metropolitana presso la fermata omonima. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla stazione di Svjatošyn
Swiatoszyn (stacja kolejowa)

Swiatoszyn (ukr. Святошин) – węzłowa stacja kolejowa w miejscowości Kijów, na Ukrainie. Węzeł linii Kijów – Korosteń – Kowel z obwodnicą Kijowa. Istnieje tu możliwość przesiadki na stację metra Swiatoszyn linii Swjatoszynśko-Browarśkiej. Historia Stacja powstała w czasach carskich na linii Kijów – Kowel pomiędzy Dworcem Wołyńskim i stacją Bucza. Przypisy Bibliografia Станция Святошино. railwayz.info. [dostęp 2026-01-26]. [zarchiwizowane z tego adresu (2020-11-30)]. (ros.). Участок Киев-Волынский — Коростень. railwayz.info. [dostęp 2026-01-26]. [zarchiwizowane z tego adresu (2020-11-26)]. (ros.). Участок Святошино — Дарница. railwayz.info. [dostęp 2026-01-26]. [zarchiwizowane z tego adresu (2020-12-03)]. (ros.). Алфавітний показчик станцій та платформ за географією. Kolej Południowo-Zachodnia. [dostęp 2026-01-26]. (ukr. • ang.).
Святошино (железнодорожная станция)

Свято́шино (укр. Свято́шин) — узловая грузопассажирская станция Киевского железнодорожного узла на линии Киев — Коростень Юго-Западной железной дороги. Расположена на стыке Берестейского проспекта и улиц Святошинской и Василия Степанченко. Станция находится между станцией Борщаговка (расстояние — 2,5 км) и остановочным пунктом Новобеличи. От станции отходит соединительная ветка на Северное железнодорожное полукольцо Киева. Станция появилась около 1900—1902 года во время строительства участка железной дороги Киев — Ковель. Сохранилось здание вокзала станции, построенное в те же годы (подобные здания сохранились на станциях Беличи, Ирпень и Клавдиево). В 1959 году станция одновременно с линией Киев-Волынский — Ворзель была электрифицирована. В начале 2000-х годов островную платформу станции частично реконструировали, была проведена реконструкция путевого хозяйства станции. В 2007 году было реконструировано старое здание вокзала, которое уже давно используется только для служебных целей. Изображения См. также Святошино (историческая местность) Примечания Ссылки Расписание движения пригородных электропоездов
Святошинская площадь

Свято́шинская пло́щадь — площадь в Святошинском районе города Киева. Расположена между улицей Пушиной, улицей Семашко и Северным переулком. Возникла в начале XX столетия под названием «площадь Базарная» (от расположенного на ней Святошинского рынка, который в 1980-е годы был перенесён на площадь Героев Бреста). Современное название — с 1958 года. В 1980-е годы старую застройку вокруг площади полностью снесли, а сама площадь с того времени существует лишь номинально. Транспорт Станция метро «Житомирская» (0,2 км) Источники «Улицы Киева». Справочник. / Под ред. Кудрицкого А. В. — Киев: «Украинская энциклопедия им. Н. Бажана», 1995. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0.
Святошинська площа

Свято́шинська пло́ща — площа у Святошинському районі міста Києві, місцевість Святошин. Розташована на перетині вулиць Ореста Васкула та Мирослава Поповича. Історія Площа виникла на початку XX століття під назвою Базарна (від розташованого на ній Святошинського ринку, що у 1980-ті роки був перенесений на Чорнобаївську площу). Сучасна назва — з 1958 року. У 1980-ті роки стару забудову довкола площі повністю знесено, а сама площа від того часу існує лише номінально. Зображення Джерела Веб-енциклопедія Києва. Вулиці Києва. Довідник / упоряд. О. І. Марчук та ін. — К. : Державне видавництво технічної літератури, 1958. — С. 271. Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 149. Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 198. — ISBN 5-88500-070-0. Святошинська площа // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 250. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.]
Sheptytskyi Monastery

The Sheptytskyi Monastery of St. George (Ukrainian: Шептицький монастир) was founded by the Order of St. Basil the Great in the city of Krystopil (now Sheptytskyi, Lviv Oblast) in 1763 thanks to the initiative of Franciszek Salezy Potocki, Voivode of Belz. This monastery is famous for its magnificent Baroque church, which houses a miraculous icon of the Virgin Mary that attracts many pilgrims. The monastery library was particularly valuable, as it housed rare ancient manuscripts on parchment, including the priceless Horodyshche Apostle (12th century) and Horodyshche Gospel (12th–13th centuries), which originated from the Horodyshche Basilian monastery. In 1892, the Krystynopil Monastery became an important milestone in the biography of Roman-Maria Sheptytsky, as it was here that he took his perpetual vows. This monastery also served as a place for his teaching activities, where the future Metropolitan Andrey Sheptytsky taught theology. In 1946, the Soviet regime liquidated the monastery. Later, in 1980, its premises were used as a branch of the Lviv Museum of the History of Religion and Atheism. The revival began in 1989–1990, when the buildings were finally returned to the Basilian monastic order. A new page in history was opened in 1994: the monastery's main relic, the Krystynopil Icon of the Virgin Mary, was returned to it, and a men's lyceum was opened there. Hegumens Teodozii Hryhorovych (1764—1766), first hegumen of the monastery Kornylii Srochynskyi (27 March 1766 — 24 September 1776) Ampliiat Kryzhanovskyi (1776—1788; † 3.01.1788 in Krystopil) Inokentii Kryzhanovskyi (1788—1794) Viacheslav Krynytskyi (1794—1810) Markiian Tarnavskyi (1810—1815) Varlaam Kompanevych (1815—1822) Maksymiliian Litynskyi (1822—1826; † 18.12.1826 in Krystopil) Mavrykii Halke Vych (1826—1835; † 6.11.1835 in Krystopil) Dorotei Pavlovskyi (1835—1840) Orest Kachkovskyi (1840—1855; † 4.04.1855 in Krystopil) Antonii Kuchynskyi (1855—1888) Vid Dobromylskoi reformy: Antonii Mil TI (14 September–19 December 1888) Franciszek Radecki TI (1888—1894) Dionisii Tkachuk (1894—1896) Aloiz Varol TI (1896—1898) Stanisław Lic TI (1898—1900) Feliks Vertsinskyi TI (1900—1901) Yeronim Malytskyi (1901—1902) Anastasii Kalysh (1902—1905) Yeronim Malytskyi (1905—1906) Onufrii Burdiak (1906—1912) Ihnatii Tysovskyi (1912—1918) Meletii Lonchyna (1918—1928) Platon Martyniuk (1928—1931) Yosyf Zahviiskyi (1931—1937) Platon Martyniuk (1937—1942) Pavlo Teodorovych (1942—1943) Volodymyr Kovalyk (1943—1946) Marian Chorneha (1990—1992, first hegumen of the restored monastery) Damian Kastran Symeon Chmola Nazarii Lekh Martyn Khaburskyi (2005—2007) Ihnatii Moskalyuk (2007—2020) Yeremiia Rybakov (2020—2024) Yoan Shkolyk (from 2024) References
Monasterio de San Jorge (Sheptitski)

El monasterio de San Jorge (en ucraniano: Монастир Святого Юра) es un monasterio católico oriental que se sitúa en Sheptitski, en el óblast de Leópolis de Ucrania.​ El templo está bajo la jurisdicción de la eparquía de Sokal-Zhovkva.​ Geografía El monasterio está ubicado en la calle Bogdán Jmelnitski, 21 de Sheptitski en el óblast de Leópolis. Historia El monasterio fue fundado por el voivoda de Belz Franciszek Salezy Potocki en 1763 para la Orden de los Basilianos, con el objetivo cuidar de las parroquias locales y vecinas, así como organizar misiones populares en sus dominios. En los años 1771-1776, en el lugar de los edificios de madera del monasterio se construyeron las celdas actuales del monasterio según el diseño del arquitecto I. Zellner. Los edificios sufrieron daños por incendios en 1797 y 1852 y fueron ampliados en 1789 y 1888. En el monasterio se reunió una valiosa biblioteca, que se mantuvo aquí hasta finales del siglo XIX, incluidos pergaminos antiguos y libros eclesiásticos del monasterio vecino de la época principesca en el asentamiento sobre el río Bug como son Apóstol de Gorodishche (siglo XII), el Evangelio de Buchan (siglos XII-XIII), el memorial de Gorodishchenski (1484). El monasterio basiliano fue liquidado en 1946 por las autoridades polacas, pero los monjes continuaron trabajando ilegalmente. En 1959 el arquitecto I. Starosolsky restauró la cúpula central de la iglesia. En 1980, se abrió una sucursal del Museo de Historia de la Religión y el Ateísmo de Leópolis en el edificio del monasterio y se abrió una galería de arte en las antiguas celdas del monasterio. En 1989, el museo se trasladó al antiguo palacio de Potocki y los edificios y celdas de la iglesia fueron transferidos a la comunidad religiosa greco-católica. El monasterio restableció sus actividades legales en 1990. El 7 de abril de 1994, el icono milagroso de la Madre de Dios de Kristinopil, que hasta entonces estaba guardado en Varsovia, regresó al monasterio.​ Arquitectura La arquitectura de las celdas del monasterio y de la iglesia de San Jorge combina elementos del barroco tardío y del clasicismo. El edificio de celdas es de ladrillo y de dos plantas, con planta en cruz griega, con sistema de distribución de corredores y bóvedas de crucería. Las fachadas están diseñadas de forma sencilla, sin decoración arquitectónica, a excepción de la del noreste, que estaba decorada con lamas planas y marcos de ventanas barrocos. La iglesia de San Jorge fue construida en estilo neoclásico y consta de tres naves. Su nave central se cubre con una cúpula elíptica sobre un tambor bajo octogonal sostenido por soportes. El vestíbulo y la parte oriental están cubiertos con techos a dos aguas. El eje de la fachada principal se enfatiza con un saliente ligeramente saliente rematado con un frontón triangular y un portal de entrada, y la fachada remata con un ático con maceteros decorativos de piedra. Los muros de la iglesia están divididos por pilastras de orden toscano. En la iglesia del monasterio se guarda un icono milagroso de la Santísima Theotokos, llamado ícono de Kristínopil. Galería Referencias Enlaces externos