NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Адриановка (Запорожская область)

Адриановка (укр. Адріанівка, до 2024 года — Московка) — село, Московский сельский совет, Запорожский район, Запорожская область, Украина. Код КОАТУУ — 2321585001. Население по переписи 2001 года составляло 435 человек. Является административным центром Московского сельского совета, в который, кроме того, входят сёла Благовещенское, Весёловское, Никольское, Райское и Укромное. Географическое положение Село Московка находится на левом берегу реки Мокрая Московка, ниже по течению на расстоянии в 5 км расположено село Троянды, на противоположном берегу — село Никольское. Река в этом месте пересыхает, на ней сделано несколько запруд. История 1780 год — дата основания как немецкая колония Розенфельд. В 1943 году переименовано в село Московка. Экономика ООО «Нива». ФХ «Кривохатько». СПК «Орхидея». Объекты социальной сферы Школа. Дом культуры. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания
Межівська селищна громада

Межівська селищна територіальна громада — територіальна громада в Україні, в Синельниківському районі Дніпропетровської області. Адміністративний центр — селище Межова. Площа громади — 630 км², населення — 15 584 мешканці (2018). Утворена 14 лютого 2017 року шляхом об'єднання Демуринської, Межівської селищних рад, Веселівської, Іванівської, Новогригорівської, Преображенської та Райпільської сільських рад Межівського району. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи і ліквідації Межівського району, селище увійшло до складу новоутвореного Синельниківського району. Населені пункти До складу громади входять 2 селища (Демурине, Межова) і 28 сіл: Біляківка, Василівка, Веселе (Веселівський старостинський округ), Веселе (Український старостинський округ), Водолазьке, Вознесенське, Володимирівка, Всесвятське, Жукове, Запорізьке, Іванівка, Колона-Межова, Красногорівка, Мар'ївка, Новогригорівка, Новолозуватівка, Новоолександрівка, Новопідгороднє, Новотроїцьке, Олександрівка, Попутне, Преображенка, Райполе, Славне, Степове, Сухарева Балка, Українка та Юр'ївка. Джерела
Немишлянське (електродепо, Харків)

Електродепо «Немишлянське» (ТЧ-1, до травня 2022 — «Моско́вське») — найстаріше електродепо Харківського метрополітену. Обслуговує Холодногірсько-Заводську лінію і Олексіївську лінію. Депо розташоване під Комунальним шляхопроводом в районі ст. м. «Турбоатом». Депо має сполучну гілку із станцією Харків-Слобідський для передачі вагонів метрополітену, що перевозяться залізницею. Історія 1975 — Здано першу чергу депо (16 канав, 14 з яких розраховані на 28 п'ятивагонних потяги та 2 канави для ремонтних робіт). 1978 — Завершено будівельні роботи в електродепо (додані 3 канави для відстою ще 6 п'ятивагонних потягів). Облаштування депо Депо з'єднується зі станцією «Турбоатом» двоколійною сполучною гілкою. В електродепо використовується обкатувальна гілка, розворотне коло (трансбордер) і сполучна гілка (так званий «гейт») з під'їзними коліями до станції «Харків-Слобідський». Лінії, які обслуговуються Рухомий склад Єж3 Єм508Т 81-717/714 та їх модифікація 81-717.5/714.5. 81-718/719 81-710.1 Серед спеціального рухомого складу є: Вагон-лабораторія СЦБ (№ 5918) Коліявимірювач (№ 2302) Мотовози і обслуговувальні потяги Інше Загалом в депо налічується 218 пасажирських вагонів, з них 87 головних. Середньодобовий пробіг вагонів на Холодногірсько-Заводській лінії — 378,7 км, по Олексіївськії — 341,7 км. Система депо має у своєму складі 31 залізничну стрілку. Довжина колій, що обслуговує депо — близько 26 кілометрів, при нормі на 1 депо максимум 20 км. Ця проблема має вирішитися після побудови Олексіївського електродепо. Станом на 2019 рік будівництво самого ТЧ-3 не розпочато. Посилання Сторінка депо на сайті «Харків транспортний» [Архівовано 13 січня 2010 у Wayback Machine.]
Счастливое (Ровненская область)

Счастливое (укр. Щасливе; до 2024 года — Московщина) — село в Млиновской поселковой общине Дубенского района Ровненской области Украины. До 2020 года входило в Млиновский район. Население по переписи 2001 года составляло 74 человека. Почтовый индекс — 35134. Телефонный код — 3659. Код КОАТУУ — 5623887602. Примечания
Щасливе (Дубенський район)

Щасли́ве (до 2024 — Московщина) — село в Україні, у Млинівській селищній громаді Дубенського району Рівненської області. Населення становить 20 осіб. До 2016 у складі Пугачівської сільської ради. Від 2016 у складі Млинівської селищної громади. Історія У 1906 році село Млинівської волості Дубенського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 22 верст, від волості 8. Дворів 26, мешканців 162. 7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 722-р від «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Рівненської області», увійшло до складу Млинівської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Млинівського району, село увійшло до складу Дубенського району. 19 вересня 2024 року Верховна Рада підтримала перейменування села Московщина на Щасливе. 26 вересня 2024 року перейменування набуло чинності. Примітки Посилання Погода в селі Московщина [Архівовано 28 вересня 2020 у Wayback Machine.]
Мотронинське городище

Мотронинське городище — городище скіфського часу VII — 2-ї половини V століть до н. е. Розташовувалося на краю великого лісового масиву в урочищі Холодний Яр поблизу села Мельники Черкаського району Черкаської області. Виникло наприкінці VII століття до н. е. Найбільшого розвитку набуло у другій половині V століття до н. е. Городище досліджували О. О. Бобринський, В. В. Хвойка, Є. Ф. Покровська, М. І. Вязмітіна, О. І. Тереножкін, В. А. Іллінська, експедиції Інституту археології НАН України (С. С. Бессонова, С. А. Скорий), спільна україно-польська експедиція Інституту археології НАН України та Національного історико-культурного заповідника «Чигирин» (С. А. Скорий, Я. Хохоровський). Площа городища понад 200 га. Воно має форму овалу і складається з двох ліній укріплень: зовнішньої і внутрішньої. Трьома групами навколо нього розташовані курганні могильники із 80 насипів. На городищі мешкало землеробсько-скотарське населення, яке входило до складу декількох територіальних общин на чолі з військовою аристократією. Певний прошарок складали ремісники і торгівці. Населення займалось землеробством, осілим скотарством, виробництвом залізних і бронзових речей, гончарством. Мотронинське городище було важливим економічним, політичним, торговельним і релігійним центром Середнього Подніпров'я. З 2017 року дослідження городища продовжене Інститутом археології НАН України [Архівовано 16 жовтня 2021 у Wayback Machine.] в рамках роботи Скіфської Правобережної експедиції (керівник експедиції — О. Д. Могилов). 2021 року проведено дослідження дальньої групи курганів могильника городища під керівництвом О. Д. Могилова (Інститут археології НАН України). Скіфська Правобережна експедиція що досліджує Мотронинське городище є базою для проходження польової археологічної практики студентів-істориків Криворізького державного педагогічного університету. Примітки Джерела Світлана Бессонова. Мотронинське городище. 2002 р. [Архівовано 10 липня 2018 у Wayback Machine.] Мотронинське городище — давня столиця Межовиків
Muzhyliv

Muzhyliv (Ukrainian: Мужилів) is a village in Pidhaitsi urban hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1439. After the liquidation of the Pidhaitsi Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Saint Basil the Great Church (Resurrection; 1703, wooden), Church of the Intercession (Nativity of Christ; 1881, brick). Notable residents Myron F. Diduryk (1938–1970), American soldier, hero of the Vietnam War References Sources (in Ukrainian) Кулинич П., Лашта В., Мужилів // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2005, V. 2: К—О, S. 572—573. — ISBN 966-528-199-2. "Mużyłów". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 6. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1885. p. 821–822.
Mużyłów

Mużyłów (ukr. Мужилів) – wieś na Ukrainie w rejonie tarnopolskim obwodu tarnopolskiego. W 1698 wioska została spalona przez Tatarów po bitwie pod Podhajcami. W II Rzeczypospolitej Mużyłów był w składzie gminy wiejskiej Staremiasto w powiecie podhajeckim w województwie tarnopolskim. Do 2020 w rejonie podhajeckim. Dwór murowany dwór wybudowany w stylu klasycystycznym na początku XIX w. przez rodzinę Władów przetrwał do 1939 r. Przypisy Bibliografia Filip Sulimierski, Bronisław Chlebowski, Władysław Walewski, Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, t. VI, Warszawa, 1880–1902, s. 821. Linki zewnętrzne Mużyłów, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VI: Malczyce – Netreba, Warszawa 1885, s. 821 .
Mujîliv, Pidhaiți

Mujîliv (în ucraineană Мужилів) este o comună în raionul Pidhaiți, regiunea Ternopil, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Mujîliv era vorbitoare de ucraineană (99,8%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Мужилов

Мужилов (укр. Мужилів) — село в Подгаецкой городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Подгаецкий район. Население по переписи 2001 года составляло 1504 человека. Занимает площадь 35,940 км². Почтовый индекс — 48011. Телефонный код — 3542. Ссылки Мужилов на сайте Верховной рады Украины
Musée d'État Pirogov

Le musée d'État Pirogov est une institution situé à Vinnytsia en Ukraine. Historique Il est ouvert dans la maison du célèbre médecin Nikolaï Pirogov. Il regroupe sa maison qui se visite et où se trouve une exposition sur sa vie. Le parc naturel du manoir est classé d'intérêt national. Une église où est enterré le médecin et la pharmacie où il a opéré. Le médecin, après avoir été démis de ses fonctions d'éducateur et administrateur à Kiev, achetait la demeure du médecin Hrykoleski en 1861. Il va y demeurer jusqu'à sa mort en 1881. Il y mène son activité scientifique : opérations dans la pharmacie qu'il fait construire, culture de plantes médicinales entre autres. Le manoir reste dans la famille jusqu'en 1917, il est alors à l'abandon. En 1927 le parc devint réserve d'Etat et enfin le 27 octobre 1944 le manoir est classé pour être restauré et inauguré le 9 septembre 1947 comme musée. Développement Il abrite 16 500 objets répartis en dix salles du bâtiment d'habitation et six autres dans la pharmacie. La pharmacie Le bâtiment est protégé par le Registre national des monuments immeubles d'Ukraine. Galerie d'images Notes et références Liste de musées en Ukraine. Liens externes site officiel. Portail des musées Portail de l’Ukraine Portail de la conservation de la nature
Muzeum Narodowe Dwór Nikołaja Pirogowa

Muzeum Narodowe Dwór Nikołaja Pirogowa – muzeum biograficzne Nikołaja Pirogowa, zlokalizowane w Winnicy w Ukrainie. Muzeum znajduje się w majątku, którego właścicielem był Nikołaj Pirogow. W jego skład wchodzą następujące budynki: dom Pirogowa, z ekpozycją związaną z jego życiem apteka cerkiew z mauzoleum, w którym umieszczono zabalsamowane zwłoki lekarza Historia Pirogow nabył folwark na aukcji w Kijowie w 1859 roku, od spadkobierców poprzedniego właściciela, również lekarza. W 1866 roku wybudowano dom oraz aptekę i szpital. Po śmierci Pirogowa, w 1881, jego ciało zostało zabalsamowane i rozpoczęto starania, aby zgodnie z jego wolą, pochować je na terenie majątku. W 1882 wybudowany został grobowiec, do którego złożono ciało lekarza. Nad grobowcem najpierw wybudowano kaplicę, a w 1885 roku wzniesiono cerkiew pod wezwaniem św. Mikołaja Cudotwórcy. Po wybuchu rewolucji w 1917 roku potomkowie Pirogowa wyjechali za granicę, a opuszczony majątek podupadł. Plany jego zagospodarowania przerwała II wojna światowa. Po wojnie zabudowania były w znacznym stopniu zniszczone, a trumna ze zwłokami Pirogowa znalazła się na granicy rozkładu. Po dwóch latach prac remontowych oraz ponownym zabalsamowaniu zwłok, w setną rocznicę zastosowania znieczulenia eterowego w warunkach wojennych, 9 września 1947 otwarto muzeum. W późniejszym czasie poszerzono ekspozycję o pracę Pirogowa i materiały związane z jego życiem i twórczością. Przypisy
Музей Григорія Сєдова

Музей Г. Я.Сєдова — музей полярного дослідника Г. Я. Сєдова у с. Сєдове, що на Донеччині. Перший камінь у музей Г. Я. Сєдова був закладений у травні 1977 року, під час проведення Всесоюзної науково-географічної конференції на честь сторіччя цього полярного дослідника. В результаті зусиль багатьох підприємств та закладів, окремих ентузіастів у 1990 році на березі Азовського моря, у селищі Сєдове виріс будинок-вітрильник (автори проекту архітектори В. С. Соломін та О. К. Плесков). Всередині — зал, що нагадує каюту морського корабля, з унікальними експонатами та документами, що свідчать про життя Григорія Сєдова. Перші експозиції присвячені експедиціям Г. Я. Сєдова на Колиму у 1909 році та Каспій у 1911 році. Найбільшу увагу привертають матеріали про експедицію до Північного полюса на судні «Святий Фока» у 1912 році. Тут і карта полярної експедиції, копії рахунків про добровільні пожертви від громадян на купівлю їжі та собак. Поруч і оригінальні експонати зі «Святого Фоки» — частини обшивки та підківки корабля, совкова лопата, знайдена на місці загибелі Г. Я. Сєдова на о. Рудольфа, частини фотоапарата і бритва, що належали учаснику експедиції художнику М. В. Пінегіну. І його малюнок, на якому зображений «Святий Фока» напередодні походу в льодову Арктику. Великий розділ експозиції присвячений сучасному освоєнню Півночі (науковим дослідженням біляполюсних районів). Він містить унікальні матеріали останніх полюсних експедицій, філателістичні колекції (марки, конверти, листівки, значки), присвячені темі «Північний полюс та його освоєння». Суттєвим та доцільним поповненням музейної колекції є краєзнавчі матеріали, що стосуються історії та розвитку самого селища Сєдово. Відвідувачі мають можливість познайомитися з побутом селян та рибалок, виставками народних ремесел та декоративно-прикладного мистецтва. Від початку існування музею його відвідали понад 40 тисяч осіб. Джерела Спеціальний культурологічний випуск аналітично-інформаційного журналу «Схід (журнал)», 2004. Музей на www.museum-ukraine.org.ua
Musée Serge-Prokofiev

Le musée Serge-Prokofiev (en ukrainien : Меморіальний музей С. С. Прокоф'єва (Сонцівка)) est l'un des musées en l'honneur de Sergueï Prokofiev. Il a été fondé en 1991 à Sontsivka, village natal du musicien. En images Références Voir aussi Articles connexes Liste de musées en Ukraine. Liens externes Site officiel Portail des musées Portail de l’Ukraine Portail de la musique
Музей Сергея Прокофьева в селе Сонцовка

Музей Сергея Прокофьева в селе Сонцовка — филиал Донецкого областного краеведческого музея. Расположен в селе Сонцовка Покровского района Донецкой области — месте рождения Сергея Сергеевича Прокофьева, русского и советского композитора, одного из крупнейших композиторов XX века. Музей был открыт в 1991 году в честь столетия со дня рождения Прокофьева. Экспозиция музея содержит материалы, которые рассказывают о жизни и творчестве Прокофьева. Основными темами экспозиции являются детство и годы обучения композитора, его концертная и творческая деятельность на родине и за границей. Также в экспозиции есть материалы о фестивалях и конкурсах, посвящённых Прокофьеву, в том числе о ежегодном фестивале «Прокофьевская весна». Библиография Галина Чумак. Донбас музейний // Український світ. — 2005. — № 4-6. — С. 24. Вовк И., Грибанова В. Мемориальный комплекс композитора С. С. Прокофьева // Телегид. Специальный выпуск. Весь Донбасс. Маршруты выходного дня. 50 лучших мест для семейного отдыха. — Донецк, май 2010. — № 1. — С. 88. Ссылки Музей Прокофьева в селе Красное (филиал Донецкого Областного краеведческого музея) . Дата обращения: 5 апреля 2013. Архивировано 17 апреля 2013 года. Сайт музея Прокофьева в с. Красное (Созданный на гранд Фонда Рината Ахметова, не является официальным сайтом музея) . Дата обращения: 21 октября 2018. Архивировано из оригинала 2 декабря 2012 года. Про музей Прокофьева, художественный и библиотеку Крупской . Дата обращения: 8 декабря 2010. Архивировано из оригинала 27 ноября 2012 года.
Меморіальний музей С. С. Прокоф'єва (Сонцівка)

Меморіальний музей С. С. Прокоф'єва (філія Донецького обласного краєзнавчого музею) – відкритий у 1991 році у селі Сонцівка, де народився видатний композитор, піаніст і диригент 20 століття, на честь його 100-літнього ювілею. Історичні дані Колись це було село Сонцівка. Батько майбутнього композитора, агроном Сергій Олексійович, був управителем маєтку багатого власника. Тут пройшло дитинство майбутнього музиканта, він жив разом із батьками до 1904 року. Того ж року виїхав до Петербурга заради навчання в столичній консерваторії. У 1910 р. помер батько, і родина покинула село. Будівля музею Садиба власника не збережена. Музей розташували в колишньому приміщенні школи, збудованої у стилі модерн (сецесія), де викладачем працювала мати музиканта, Марія Григорівна Прокоф'єва. На подвір'ї встановлено монумент композиторові. Окрім колишньої школи, в селі збереглася сільська церква, де хрестили майбутнього музиканта та є поховання його родичів. Експозиція Експозиція розташована у трьох залах. Серед експонатів — речі композитора, прижиттєві видання його творів, періодичні видання зі статтями про музиканта, фотодокументи доби, афіші та програмки вистав, театральні костюми. Музей містить матеріали, які розповідають про життя і творчість Прокоф'єва. Провідними темами експозиції є дитинство та роки навчання композитора, його концертна і творча діяльність на батьківщині та за кордоном. Окремий зал музею розповідає про зв'язок творчості Прокоф'єва з Україною, про постановки його музичних творів на сценах провідних театрів, вшановування його пам'яті. Експозиція інформує також про фестивалі та конкурси, які проводилися на батьківщині композитора у різні роки, в тому числі і щорічний фестиваль «Прокоф'євська весна». 2018 року музей взяв участь у проекті "Музей відкритий на ремонт [Архівовано 16 серпня 2019 у Wayback Machine.]" від Українського кризового медіа-центру. Адреса: 85374, Донецька обл., Покровський р-н, с. Сонцівка, вул. Центральна, 2а. Директорка музею – Пузік Ольга Віталіївна. Пограбування В ході російсько-української війни у грудні 2024 село Сонцівка було окуповане російськими загарбниками, що унеможливило функціонування музею. У січні 2025 музей було розграбовано окупантами, зокрема було вкрадено раритетний рояль з концертної зали композитора, унікальні музичні платівки, архівні фото та ноти, що з невідомих причин не були вчасно евакуйовані. Посилання http://www.pamjatky.org.ua/DetailedNews.aspx?NewsID=12252[недоступне посилання з липня 2019] (план реконструкції музею Сергія Прокоф'єва в селі Сонцівка)[недоступне посилання з Серпень 2024] http://muzey-dokm.pp.ua/filiyi/muzej-s-s-prokof-yeva [Архівовано 29 серпня 2019 у Wayback Machine.] donbass.name [Архівовано 23 жовтня 2016 у Wayback Machine.] Музей у Сонцівці [Архівовано 23 жовтня 2016 у Wayback Machine.] restplace [Архівовано 23 жовтня 2016 у Wayback Machine.] Примітки Джерела Спеціальний культурологічний випуск аналітично-інформаційного журналу «Схід (журнал)», 2004.
Musée Taras-Chevtchenko

Le musée Taras-Chevtchenko (ukrainien : Канівський музей Тараса Шевченка, russe : Музей Т. Г. Шевченко (Канев)) est un des musées consacrés au poète Taras Chevtchenko situé à Kaniv en Ukraine. Histoire et expositions Le musée a été fondé dans la réserve nationale de Chevtchenko en 1939. Le bâtiment, construit entre 1935 et 1937 par Vassyl Krychevsky est classé. Il présente plus de 20 000 objets du poète, livres rares, dessins et de son époque. Quelques images Notes et références Annexes Articles connexes Kaniv. Liste de musées en Ukraine. Liens externes Site officiel Portail de l’Ukraine Portail de la peinture Portail de la culture russe
Музей Т. Г. Шевченко (Канев)

Музей Т. Г. Шевченко — музей в городе Каневе, Черкасская область Украины, посвящён Тарасу Шевченко. Музей находится на территории Шевченковского национального заповедника в Каневе и расположен в 4 км южнее центра Канева. Музей построен по проекту архитектора Василия Кричевского и Петра Костырко, в комиссию по приёму памятника входили Иосиф Каракис и Николай Дамиловский. С 2004 по 2010 года музей был реконструирован архитектором Ларисой Скорик. Реконструкция стоила шестьдесят семь миллионов гривен. Примечания Ссылки Музей Т. Г. Шевченко Янукович открыл музей Тараса Шевченко в Каневе
Канівський музей Тараса Шевченка

Канівський музей Тараса Шевченка — музей на території Шевченківського національного заповідника, збудований 1939 року. Історія Приміщення музею Шевченка було збудоване в 1935–1937 роках за проєктом архітектора Василя Кричевського, якого вважають автором українського архітектурного модерну. Комісію з прийняття будівлі в експлуатацію очолював І. Каракіс Протягом 2003–2010 рр. будівля музею перебувала на реконструкції. Головним проєктувальником було обрано Інститут «УкрНДІпроектреставрація». Працівники інституту запропонували відтворити початковий вигляд будинку згідно з проєктом В. Кричевського. Згідно з початковим задумом, будівля мала бути прикрашена українськими орнаментами, виконаними в техніці майоліки. Планувалось відновити первісне колористичне вирішення інтер'єрів, яке знайшли під пізнішими нашаруваннями. Роботи було виконано на 90%, проте згодом автором нового проєкту музею стала Лариса Скорик. Проєкт кардинально відрізнявся від задуму який запропонував Інститут«УкрНДІпроектреставрація» та був виконаний у модерновому стилі. Оновлений музей було урочисто відкрито Президентом України Віктором Януковичем 23 серпня 2010 р. Відреставрований музей отримав неоднозначну оцінку різних фахівців: від повного схвалення до жорсткої критики. Культуролог, журналіст та художник Іда Ворс звинуватила Ларису Скорик в тому, що та присвоїла собі чужий проєкт реконструкції, та невдало його втілила у життя. Колекція Музейна колекція нараховує понад 20 тисяч предметів, окрасою яких є меморіальні речі та офорти Тараса Шевченка, рідкісні видання його творів, високохудожні твори українських та зарубіжних митців, шедеври народної художньої творчості, цінні архівні документи, фото- і кіноматеріали, аудіо- та відеозаписи знаменитих бандуристів і кобзарів. Політик та історик Ігор Шаров подарував Канівському музею Тараса Шевченка портрет Кобзаря 1910 року пензля класика українського малярства та графіки Фотія Красицького. Галерея Див. також Шевченківський національний заповідник Перелік музеїв Т.Г.Шевченка Примітки Посилання Шевченківський національний заповідник у м. Каневі Канівський музей Тараса Шевченка [Архівовано 19 лютого 2014 у Wayback Machine.] Шестопал П.Л., Могила Т. Г. Шевченка. — Київ: АН УРСР, 1954. — 99 с.