NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Parc national de Djarylhatch

Le parc national de Djarylhatch , en ukrainien : Джарилгацький національний природний парк, est une aire protégée en Ukraine sur l'île de Djarylhatch, une presqu'île de l'oblast de Kherson. Célèbre pour ses plages de sable et ses sources minérales dans ses nombreux petits lacs, Djarylhatch est la plus grande île de la mer Noire. Le parc national a été créé le 11 décembre 2009. Histoire Certaines parties du parc sont des réserves naturelles protégées depuis près de 100 ans, car la région est un représentant écologiquement sensible de l’habitat naturel de la côte nord de la mer Noire. Son importance est reconnue comme station de passage des oiseaux migrateurs. Description L'île de Djarylhatch est un long banc de sable. Les eaux côtières sont très peu profondes, généralement moins de 1 mètre. La baie fait partie du site Ramsar des baies de Karkinit et de Djarylhatch. Il y a plus de 80 espèces d’invertébrés dans le parc. Parce que la région contient de nombreuses plaines côtières peu profondes avec des fourrés protecteurs, elle est célèbre pour les écrevisses, les crabes et les poissons. La baie elle-même est connue pour ses moules et ses poissons. Les animaux sauvages comprennent les cerfs, les sangliers et les mouflons (un type de mouton sauvage). La bernache à cou roux, vulnérable, est endémique de la région. Références Voir aussi Articles connexes Liste des parcs nationaux de l'Ukraine. Liens externes (uk) Site officiel Portail de l’Ukraine Portail de la conservation de la nature
Качанивка

Качанивка (на украински: Качанівка; на руски: Качановка) е дворец в Украйна, едно от многото имения, построени от Пьотър Румянцев, наместник на Екатерина II в Малорусия. Намира се на брега на река Смош близо до село Петрушивка в Прилушки район на Черниговска област. Резиденцията Качанивка е издигната през 1770 г. в неокласически стил от Карл Бланк. Църквата, оранжерията, волиерата, водната кула и няколко други сгради датират от 19 век. След смъртта на Николай Румянцев имотът преминава към рода Тарновски. Васил Тарновски се интересува от историята на Украйна и събира колекция от оръжия, притежавани от украински хетмани. Сред посетителите на Качанивка през 19 век са Николай Гогол, Тарас Шевченко, Иля Репин, Михаил Врубел и Михаил Глинка (който работи по операта си „Живот за царя“ в лятната къща). Въпреки че съветските власти национализират двореца за използване като наказателна колония и болница за туберкулоза, имението, включително обширния английски парк и няколкото спомагателни стопански постройки, е изключително добре запазено. През 1982 г. дворецът е определен за национален културен резерват, а по-късно е избран за един от „Седемте чудни замъци и дворци на Украйна“. Източници Външни препратки ((en)) Официален сайт
Kačanivka

Kačanivka (ukrajinsky Качанівка, rusky Качановка, Kačanovka) je jeden z venkovských zámků, které si dal postavit ruský vojevůdce Petr Alexandrovič Rumjancev-Zadunajskij, kancléř carevny Kateřiny II. Stojí na břehu řeky Smoš poblíž vesnice Petrušivka v Pryluckém rajónu, Černihivské oblasti na Ukrajině. Je chráněna jako národní historická a kulturní památka Ukrajiny. Historie Rezidence Kačanivka byla postavena v 70. letech 18. století ve stylu neoklasicismu podle projektu architekta Karla Blanka. Komplex staveb zahrnoval kromě paláce kostel, oranžerii, voliéru pro ptáky, vodárenskou věž, stáje, hospodářské budovy a několik menších staveb, doplněných v 19. století. Po smrti zakladatelova syna a dědice, ruského ministra zahraničí napoleonské doby Nikolaje Petroviče Rumjanceva († 1826) přešel majetek sňatkem na rodinu Grigorije Stěpanoviče Tarnovského. Díky němu a jeho synovi Vasilovi nastal v Kačanivce zlatý věk kultury a umění. Mezi slavné návštěvníky zde v 19. století patřili Nikolaj Vasiljevič Gogol, Taras Ševčenko, Ilja Repin, Michail Vrubel a Michail Ivanovič Glinka, který v parku v glorietu pracoval na své opeře Život za cara (1836). Vasilij Tarnovskij se zajímal o historii Ukrajiny a shromáždil v paláci sbírku historických zbraní (hlavně šavlí) hejtmanů Ukrajiny, která je vystavena dosud. Přestože Sověti zámek znárodnili a umístili do něj trestaneckou kolonii a nemocnici pro léčbu tuberkulózy, panství, včetně anglického parku a několika vedlejších hospodářských budov, je výjimečně dobře zachováno. Roku 1982 byl areál vyhlášen národní kulturní památkou SSSR, v roce 1991 přehodnocen na ukrajinskou národní historickou a kulturní památku a v roce 2011 vybrán mezi Sedm divů architektury Ukrajiny. Odkazy Související články Sedm divů Ukrajiny Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kachanivka Palace na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kačanivka na Wikimedia Commons
Kachanivka

The Kachanivka Palace (Ukrainian: Качанівка, romanized: Kachanivka; Russian: Качановка, romanized: Kachanovka) is one of the many country estates built by Pyotr Rumyantsev, Catherine II's viceroy of Little Russia. It stands on the bank of the Smosh River near the village of Petrushivka in Pryluky Raion, Chernihiv Oblast, Ukraine. It is perhaps the best known Rumyantsev estate in the region is the Gomel Residence. The Kachanivka residence was erected in the 1770s to Neoclassical designs by Karl Blank. The church, orangery, aviary, water tower and several other buildings date from the 19th century. After Nikolay Rumyantsev's death, the property passed to the Tarnovsky family, descending from Cossack starshyna. Vasyl Tarnovsky was interested in the history of Ukraine and amassed a collection of weapons that had been owned by the hetmans of Ukraine. Among the 19th-century visitors to Kachanivka were Nikolai Gogol, Taras Shevchenko, Ilya Repin, Mikhail Vrubel, and Mikhail Glinka (who worked on his opera A Life for the Tsar in the summerhouse). Although the Soviets nationalized the palace for use as a penal colony and tuberculosis hospital, the manor, including the extensive English park and several subsidiary outbuildings, is exceptionally well preserved. It has been designated a national cultural preserve since 1982 and was selected as one of the Seven Wondrous Castles and Palaces of Ukraine. References External links Official website (in Ukrainian)
Palacio de Kachanivka

El palacio de Kachanivka (en ucraniano: Качанівський палац; en ruso: Качановский дворец) es una de las muchas fincas construidas por Piotr Rumiántsev, virrey de Catalina II de la Pequeña Rusia. Se encuentra en la ribera del río Smosh, cerca de la aldea de Kachaniva del óblast de Chernígov, Ucrania.​​ Otra finca conocida de los Rumiántsev en la región sea el palacio de Rumiántsev-Paskévich. Historia La residencia de Kachanivka fue erigida en la década de 1770 según los diseños neoclásicos de Karl Blank.​ La iglesia, el invernadero, la pajarera, la torre de agua y varios otros edificios datan del siglo XIX.​ Tras la muerte de Nikolái Rumiántsev, la propiedad pasó a manos de la familia Tarnowski. Vasil Tarnovski se interesó por la historia de Ucrania y reunió una colección de armas que habían pertenecido a los hetman de Ucrania. Entre los visitantes del siglo XIX de Kachanovka se encontraban Nikolái Gogol, Tarás Shevchenko, Iliá Repin, Mijaíl Vrúbel y Mijaíl Glinka (que trabajó en su ópera Una vida por el Zar en la casa de verano).​ Aunque los soviéticos nacionalizaron el palacio para utilizarlo como colonia penal y hospital para tuberculosos, la mansión, incluyendo el extenso parque inglés y varias dependencias subsidiarias, está excepcionalmente bien conservada.​ Ha sido designada reserva cultural nacional desde 1982 y fue seleccionada como uno de los Siete Castillos y Palacios Maravillosos de Ucrania.​ Galería de imágenes Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio de Kachanivka. Sitio web oficial
Katchanovka

La Katchanovka (en ukrainien : Качанівка ; Katchanivka ; en russe : Качановка ; Katchanovka) est un château situé dans l'oblast de Tchernihiv en Ukraine. Il est l'une des nombreuses possessions de Piotr Roumiantsev, maréchal russe de Catherine II de Russie, et vice-roi de la Petite Russie. Historique La résidencede Katchanovka a été érigée dans les années 1770 selon les conceptions néoclassiques de Karl Blank. L'église, l'orangerie, la volière, le château d'eau et plusieurs autres bâtiments datent du XIXe siècle. Ces terres appartenaient au comte Roumiantsev-Zadunaisky. À sa mort, les propriétés passent à la famille Tarnovski (en) et deviennent plus tard la propriété du propriétaire terrien Tarnovsky. Wasyl Tarnovski s'intéresse à l'histoire de l'Ukraine et rassemble une collection d'armes ayant appartenu aux hetmans ukrainiens. Sous lui, le domaine est devenu le centre culturel de la région de Tchernihiv. Parmi les visiteurs de la Katchanovka au XIXe siècle figuraient Nikolai Gogol, Taras Chevtchenko, Ilya Repin, Mikhail Vrubel et Mikhaïl Glinka (qui a travaillé sur son opéra Une vie pour le tsar dans la maison d'été). Bien que les Soviétiques aient nationalisé le palais pour l'utiliser comme colonie pénitentiaire et hôpital pour tuberculeux, le manoir, y compris le vaste parc anglais et plusieurs dépendances subsidiaires, est exceptionnellement bien conservé. Il est désigné réserve culturelle nationale depuis 1982 et a été sélectionné comme l'un des sept châteaux et palais merveilleux d'Ukraine. Localisation De nos jours, le château se trouve sur la rive de la rivière Smoch, près du village de Petrouchivka dans le raïon de Prylouky, dans l'oblast de Tchernihiv, en Ukraine. La résidence de Gomel (en) est peut-être le domaine Roumiantsev le plus connu de la région. Notes et références Portail des châteaux Portail de l’Ukraine Portail de la protection du patrimoine
Kačanivka

Il Kačanivka (in ucraino Качанівка?, Kačanivka), è un edificio situato nel Distretto di Pryluky, nell'Oblast' di Černihiv in Ucraina. Il complesso edilizio, che in origine era una delle tenute di campagna costruite per volere di Pëtr Rumjancev-Zadunajskij viceré di Caterina II, sorge sulla riva del fiume Smoš vicino al villaggio di Petrushivka. Storia La residenza fu costruita negli anni settanta del XVIII secolo in stile neoclassico su progetto dell'architetto Karl Blank. Dopo la morte di Nikolaj Rumjancev, la proprietà passò alla famiglia Tarnowskij. In seguito durante il periodo sovietico, il palazzo ospitò una colonia penale e un ospedale per la tubercolosi. Nel 1984, il palazzo e tutto l'annesso del complesso edilizio comprensivo dei giardini, venne classificata come riserva culturale nazionale ed in seguito negli anni 2000 venne inserito nella lista delle sette meraviglie dell'Ucraina dedicata ai castelli e palazzi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kačanivka Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su kachanivka.in.ua. Sito ufficiale, su kachanovka.com.ua. URL consultato il 13 marzo 2022 (archiviato dall'url originale il 15 settembre 2009). Il palazzo, su encyclopediaofukraine.com.
Палата Качанивка

Палата Качанивка или Национални историјски и културни резерват „Качанивка” (укр. Національний історико-культурний заповідник Качанівка) је једно од многих сеоских имања које је подигао Петар Румјанцев, намесник Катарине Велике у Малорусији. Налази се на обали реке Смош у Черниговској области. Историјат Палата Качанивка је основана 1770-их по архитектури неокласицизма Карла Бланка. Црква, оранжерија, волијера, водоторањ и неколико других објеката датирају из 19. века. Након смрти Николаја Румјанцева палата је припала породици Тарновски. Васил Тарновски је био заинтересован за историју Украјине па је сакупио колекцију оружја које је било у власништву хетмана Украјине. Међу посетиоцима палате из 19. века су били Николај Гогољ, Тарас Шевченко, Иља Рјепин, Михаил Врубел и Михаил Глинка који је радио на својој опери Живот за цара у летњиковцу. Иако су Совјети национализовали палату и користили је као казнену колонију и болницу за туберкулозу дворац је, сматра се, данас заједно са великим енглеским парком и неколико помоћних зграда изузетно добро очуван. Од 1982. године је проглашен националним културним резерватом и изабран је за један од седам чудесних замкова и палата Украјине. Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Крутий узвіз, 4

Садибний будинок № 4 — будинок на Крутому узвозі, 4, збудований архітектором Людвіком Станзані за типовим проєктом. Одна з небагатьох випадково збережених у Києві пам'яток дерев'яної житлової архітектури першої половини ХІХ сторіччя. Постановою Ради Міністрів УРСР № 442 від 6 вересня 1979 року будинок внесений до обліку пам'яток архітектури. Будівництво і використання будівлі У першій половині ХІХ сторіччя ділянкою на Крутому узвозі володіла колезька асесорша Г. Алєксєєва. На її замовлення за зразковим (типовим) проєктом № 53 з альбому «Зібрання фасадів» з урахуванням складного рельєфу збудували садибний будинок. Будівництво велось під наглядом архітектора Людвіка Станзані. 1848 року добудували балкон. Згодом будинком володів киянин Царій. Станом на 1882 рік ділянка перейшла у спадок його дітям. 1901 року садиба належала Марії Лапинській. Близько 1906 року власницею стала жінка титулярного радника Розалія Іванівна Мардмилович. До 1914 року будинок продали італійцю П'єтро Ріццолатті, прадіду майбутнього нейрофізіолога Джакомо Ріццолатті. Наприкінці 1930-х років будівлю передбачалось знести, а на її місці звести крило сусіднього п'ятиповерхового будинку інженерно-технічних працівників заводу № 43. Однак планам завадила Німецько-радянська війна. Архітектура Двоповерхова Г-подібна споруда має коридорно-анфіладне планування, дерев'яні сходи. Її довге крило простягається у глибину ділянки. Перший поверх цегляний, другий — дерев'яний і тинькований. Вхід міститься у бічній прибудові. Архітектура будинку вирішена у стилі класицизму. Стіни нижнього поверху рустовані. Над вікнами верхнього поверху містяться прямокутні сандрики на кронштейнах. Будинок увінчує карниз великого виносу. Центральна вісь виділена портиком із чотирма пілястрами іонічного ордера, який завершується трикутним фронтоном. Примітки Джерела Весь Киев: Адресная и справочная книга на 1901 год. — К., 1901. Виноградова Марина, Максимова Галина. Садибний будинок 1846 року // Звід пам'яток історії та культури України: А—Л. — К. : «Українська енциклопедія» імені Миколи Бажана, 1999. — Т. 1, ч. 1. — 364 с. Галайба Василь, Маковський Євген. Список власників садиб (1882-1914) // Старий Київ. — 2020. Мазніченко О. Житловий будинок на Крутому узвозі, Київ 1938–1940 // Наталія Борисівна Чмутіна: Життєвий та творчий шлях архітектора. — Інститут проблем сучасного мистецтва НАМ України; Національна академія образотворчого мистецтва й архітектури. — К. : Адеф-Україна, 2012. — С. 77-80. — ISBN 978-966-187-185-3. Собрание фасадов, Его Императорским Величеством высочайше апробованных для частных строений в городах Российской Империи: альбом. Часть I. — 1809. Архівовано з джерела 21 вересня 2020. Процитовано 26 грудня 2019.
Богомольця, 7/14

Будинок № 7/14 (будинок співробітників НКВС УРСР) — житловий будинок, розташований на вулиці Академіка Богомольця з поворотом на вулицю Пилипа Орлика. Наказом Міністерства культури і туризму України № 747/0/16-06 від 7 вересня 2006 року внесений до обліку пам'яток містобудування й архітектури. Будівництво і використання будівлі Після перенесення в 1934 році столиці України з Харкова до Києва перевели установи й організації республіканського рівня. У столиці збільшився і штат НКВС. Відтак виникла потреба в забезпеченні співробітників каральних органів житлом. Тоді ж розпочалося зведення будинку за проєктом архітектора Георгія Любченка. Будівництво не обійшлося без жертв. Коли копали траншеї під фундамент, провалилася земля і загинув будівельник. Архітектура Чотириповерхова, цегляна будівля на високому цоколі свого часу була найдовшою в Києві. Будинок завдовжки 430 метрів мав 17 секцій, 21 під'їзд і всього 177 квартир. Монотонність й одноманітність сірого будинку проявляється у застосуванні стандартних планувальних і композиційних елементів, властивих конструктивізмові. Різноманітності додає великий курдонер. По його осі розташований тридільний прохід на подвір'я з аркою посередині. Принцип центрально-осьової симетрії вирішується збільшенням висоти будівлі до п'яти та шести поверхів у просторових композиційних вузлах. У наріжній частині на вулиці Пилипа Орлика протидіють горизонтальний і вертикальний ритми членування. На повороті вулиці Богомольця лівий фланг акцентується п'ятиповерховим наріжжям із заокругленим еркером і чотирма колонами на першому поверсі. Пластику фасадів формують лоджії, балкони та еркери. Критика Водночас лунає критика щодо доцільності внесення будинку НКВС до державного реєстру пам'яток архітектури. Противники переконують, що подібні будівлі, які не мають ані історичної, ані архітектурної цінності, були зведені в радянську добу і перебудовані наприкінці XX сторіччя із цілковитою втратою автентичності. Статусом пам'ятки опосередковано звеличуються і співробітники органів масового терору, які безпосередньо причетні до знищення української інтелігенції, організації Голодомору в України і придушення національного руху. Наприклад, депутат Київської міської ради Юрій Сиротюк закликав керівництво Міністерства культури України і КМДА переглянути реєстр і вилучити об'єкти, що не мають впливу на розвиток культури, архітектури, містобудування чи мистецтва столиці. Примітки Джерела Гончаренко Марія. Житловий будинок співробітників НКВС // Звід пам'яток історії та культури України: Київ. Кн. 1, ч. 1. А — Л / П. Тронько та ін. — К., 1999. — С. 380-381.
Ольжин острів

Ольжин острів (Ольгин острів) — один з дніпровських островів, розташований в південній частині Києва. Разом з островом Козачий входить до загальнозоологічного заказника місцевого значення «Острови Козачий та Ольжин», який є частиною регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови». Природа Ольжин острів є річковим заплавним островом зі збереженою в природному стані заплавною екосистемою, характерною для середньої течії Дніпра з унікальними природними елементами. Острів є типовим останцем борової тераси з сухими піщаними екотопами та окремими зниженими болотистими ділянками. Більшу частину острова займають піднесені ділянки з піщаними луками. На більш сухих ділянках домінує куничник наземний. В деяких місцях домінує кипець сизий. Типові види на піщаних луках: щавель горобиний, пижмо звичайне, очиток шестирядний, очиток їдкий та очиток пурпуровий, гвоздика Борбаша, полин-нехворощ, холодок лікарський, холодок багатолистий. Піщані луки нижчого рівня. Тут у травостої переважає куничник наземний. Серед лучних видів тут келерія Делявіня, деревій заплавний, підмаренник здутоплодий, конюшина рівнинна, конюшина альпійська. На зболочених зниженнях переважають угруповання лепешняка великого. Куртини і смуги рогозу широколистого та угруповання осоки омської трапляються в найглибших місцях знижень. Серед болотних угруповань: хвощ лучний, чистець болотяний, вовконіг європейський, очеретянка, самосил часниковий (росте на західній межі ареалу). На Ольжиному острові фрагментарно трапляються і лісові ділянки. Характерні групи дерев: осокори, на підвищених місцях — сосни. В деяких місцях домінують чагарникові верби, переважно верба попеляста, і аморфи. Представники Червоних книг Види, що підлягають захисту: Жовтозілля дніпровське — Senecio borysthenicus (Європейський Червоний список) Сальвінія плаваюча — Salvinia natans (Види Бернської ковенції, Червона книга України) Зозульки м'ясо-червоні — Dactylorhiza incarnata (Червона книга України) Водяний горіх — Trapa natans (Червона книга України) Альдрованда пухирчаста — Aldrovanda vesiculosa (Червона книга України) Рекреація Впродовж багатьох років на острові працює літній дитячий наметовий табір. На острів організовують цікаві водні походи. Кліматограма Примітки Джерела Ольжин острів // Енциклопедія Києва Робінзонимо на безлюдному острові Ольжин острів. Карта Острів Ольжин // Мислене дерево www.zelenbud.kiev.ua/mz_zakaz/mz_zakaz.html — недоступний Острів Ольжин на geonames.org А. Подобайло, М. Кучеренко, С. Афанасьєв, С. Щербак, В. Борейко. Наукове обґрунтування до створення загальнозоологічного заказника місцевого значення «Острови Козачий та Ольгин»
Bahnhof Lwiw

Der Bahnhof Lwiw (ukrainisch Львівський залізничний вокзал Lwiwskyj salisnytschnyj woksal) ist der Fernbahnhof von Lwiw (Lemberg) in der Ukraine. Geschichte Die Galizische Carl Ludwig-Bahn ließ den ersten Bahnhof in Lemberg erbauen. Er wurde 1861 eröffnet. Der Architekt Alfred Zachariewicz entwarf das Empfangsgebäude in neugotischem Stil. Lwiw, die Hauptstadt Galiziens, beauftragte 1888 angesichts des wachsenden Eisenbahnverkehrs den Architekten Władysław Sadłowski mit der Planung eines größeren und repräsentativen Bahnhofs. Anlage Der Bahnhof liegt reichlich zwei Kilometer westlich des Stadtzentrums und wird durch eine Straßenbahn angebunden. Der Bau begann 1899. 1904 wurde der Bahnhof eröffnet. Der Bau der mächtigen Bahnsteighalle wurde von der k. k. privilegirten Fabrik des Ludwig Zieleniewski in Krakau (auch Maschinen und Apparatefabrik Ludwig Zieleniewski) durchgeführt. An seinem großen Vorplatz liegt eine Haltestelle der Straßenbahn Lwiw dient und nach dem Zweiten Weltkrieg in Betrieb genommen wurde. Empfangsgebäude Das Empfangsgebäude des Bahnhofs Lwiw ist ein bekanntes Baudenkmal der Stadt. Es ist eine Zweiflügelanlage im Stil des Neoklassizismus mit Dekorationselementen des Jugendstils, deren Mitte durch eine Kuppel betont wird. Sie besteht aus verschraubtem Stahl. Die Endpavillons der beiden Flügel werden von jeweils einer kleineren Kuppel gekrönt. Parallel zum Empfangsgebäude verlaufen zwei überdachte Bahnsteighallen. Die Wartehalle für die Erste Klasse wurde nach englischem Vorbild mit dunklen Möbeln, ähnlich den Werken der Wiener Werkstätte, ausgestattet. Die Zweite Klasse hatte als Vorbild Bürgerhäuser Galiziens, während die Dritte Klasse mit einfachen Holzmöbeln im Zakopane-Stil eingerichtet wurde. Das Empfangsgebäude wurde von bekannten Architekten der österreich-ungarischen Monarchie, wie Otto Wagner, zum Vorbild für spätere Bauten von Empfangsgebäuden, etwa in Prag und Wien, genommen. Der Bahnhof wurde durch Kriegshandlungen schwer beschädigt. Nach der Teilung des östlichen Polens durch die Curzon-Linie fiel Lemberg an die Sowjetunion. Die hier vorhandenen Bahnanlagen wurden auf russische Breitspur umgestellt und in die Sowjetische Eisenbahn eingegliedert. Der Abbruch des schwer beschädigten Empfangsgebäudes und sein Neubau wurde erwogen, der Plan allerdings verworfen. Zwischen 1949 und 1953 wurde das Empfangsgebäude vollständig repariert und in seiner Außenansicht in der ursprünglichen Form wieder hergestellt. Die Innenausstattung erfolgte zeitgenössisch im Stil der Stalin-Ära. Die letzte größere Renovierung fand 2003 statt. Betrieb Der Bahnhof Lwiw ist heute einer der größten Personenverkehrsbahnhöfe der Ukrainischen Eisenbahn. Er gehört zu deren Lemberger Eisenbahndirektion. Pro Monat werden hier über 1,2 Millionen Fahrgäste und ungefähr 16.000 Tonnen Fracht abgefertigt. Es bestehen Verbindungen in alle größeren Städte der Ukraine, bis nach Odessa, Charkiw und Dnipro, sowie internationale Verbindungen z. B. nach Breslau und Wien. Weblinks Einzelnachweise