NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zoločivský zámek

Zoločivský zámek (ukrajinsky Золочівський замок, polsky Zamek w Złoczowie) je opevněný zámek na kopci v jihovýchodní části Zoločiva, ve Lvovské oblasti na západní Ukrajině. Byl sídlem šlechtické rodiny Sobieských. Historie Obdélníková pevnost byla postavena v letech 1634 až 1636 Jakubem Sobieskim s využitím práce zotročených krymských Tatarů. Zámek Sobieských se skládal z masivních zdí v tehdy běžném holandském stylu se čtyřmi pětibokými věžemi v každém rohu a takzvaného velkého paláce. Čínský palác, drobná fialově zbarvená rotunda lemovaná jednopatrovými křídly, byl přidán později v tomto století jako dar krále Jana III. Sobieského jeho manželce francouzského původu, královně Marii. V roce 1672 byl zámek po šestidenním obléhání dobyt Turky pod vedením Kapudana Paši. O tři roky později přestál nové obléhání osmanskou armádou. Po smrti Jakuba Ludvíka Sobieského v roce 1737 přešel zámek do vlastnictví knížecího rodu Radziwiłłů. V roce 1801 koupil Zoločiv a jeho zámek v dražbě hrabě Łukasz Komarnicki, který zámek (který byl téměř v dezolátním stavu) zrestauroval a usadil se v něm. Jeho syn Aleksander si zámek v roce 1834 pronajal jako kasárna pro tři roty 15. pěšího pluku a v roce 1872 jej od jeho nástupců získala z druhé ruky rakouská vláda a používala jej jako vězení. V letech 1918–1919, během polsko-ukrajinské války, byl zámek přeměněn na vězení, kde Ukrajinci zavraždili několik desítek Poláků, včetně básníka Ludwika Wolského. Těla obětí byla polskými úřady exhumována a pohřbena 29. září 1921 v kapli-mauzoleu na hřbitově v Zoločivu. Během druhé světové války se v zámku nacházela věznice NKVD, kde bylo zavražděno mnoho místních obyvatel. Po 22. červnu 1941, před ústupem z města, NKVD zastřelila 649–752 vězňů, podle jiných zdrojů 650–720. Těla obětí byla pohřbena v masových hrobech vykopaných na vnitřním nádvoří a v sadu. Objev obětí NKVD, který se shodoval se vstupem Němců do města, posloužil jako záminka k organizaci pogromu na Židy obviněné ze sympatií s komunismem. K pogromu došlo i v areálu zámku. Muzeum Od roku 1985 je komplex pod dohledem Lvovské umělecké galerie a prochází rekonstrukcí. Mezi exponáty patří více než 25 evropských erbů, lustry z dinosauřích kostí a replika typické královské koruny ze 13. století, která by mohla být podobná koruně Daniela Haličského. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Zolochiv Castle na anglické Wikipedii a Zamek w Złoczowie na polské Wikipedii.
Zolochiv Castle

The Zolochiv Castle (Ukrainian: Золочівський замок, romanized: Zolochivs'kyi zamok) was a residence of the Sobieski noble family on a hill at the confluence of two small rivers in the south-eastern part of Zolochiv (Polish: Złoczów), Galicia (now part of Ukraine's Lviv Oblast). The rectangular fort was built in 1634–36 by Jakub Sobieski using the labor of enslaved Crimean Tatars. The Sobieski castle comprised solid walls in a then-current Dutch style, with four pentagonal towers at each corner, and the so-called "grand palace". The Chinese Palace, a diminutive mauve-colored rotunda flanked by one-storey wings, was added later in the century as a gift from King John III Sobieski to his French-born wife, Queen Marie. In 1672, the castle was taken after a 6-days siege by the Turks under Kapudan Pasa. Three years later, it survived a new siege by the Ottoman army. After Jakub Ludwik Sobieski's death in 1737, the castle passed to the Radziwiłł princely family and then (in 1801) to Count Łukasz Komarnicki-Pawlikowicz (of the House of Sas), whose heirs sold it to the Austrian crown in 1834. In the 19th century, the castle was adapted for use as a hospital and barracks. It was turned into a prison in 1872 and continued in use after the September Campaign. A chapel commemorating the victims of the NKVD is located on the grounds of the castle. Thousands of people belonging to the Jewish faith were taken from Zolochiv and were killed by the Germans at the outbreak of Operation Barbarossa. Since 1985, the complex has been supervised by the Lviv Art Gallery and under restoration. Recently it began to open its grounds for visitors. Exhibits include more than 25 European coats of arms, dinosaur bone chandeliers, and a replica of a typical royal crown from the 13th century that could be similar to that of Daniel of Galicia. See also List of Baroque residences References Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 132.
Castillo de Zólochiv

El castillo de Zólochiv (en ucraniano: Золочівський замок; en polaco: Zamek w Złoczowie) es un castillo ubicado en la ciudad de Zólochiv del óblast de Leópolis, Ucrania.​ Historia La fortaleza rectangular fue construida aproximadamente en 1634 por Jakub Sobieski con el trabajo de los esclavos tártaros de Crimea.​ El castillo consta de paredes sólidas con un estilo barroco holandés, vigente en aquel momento, con cuatro torres pentagonales en cada esquina y el llamado Grand Palace. El palacio Chino, una diminuta rotonda de color malva flanqueada por alas de una sola planta, se añadió después como regalo de Juan III Sobieski a su esposa francesa, la reina María.​ En 1918-1919, durante la guerra polaco-ucraniana, el castillo se convirtió en una prisión donde murieron varias docenas de polacos, incluido el poeta Ludwik Wolski.​​ Miles de personas pertenecientes a la fe judía fueron sacadas de Zólochiv y asesinadas por los alemanes al estallar la operación Barbarroja. Después del 22 de junio de 1941, antes de retirarse de la ciudad, el NKVD fusiló a entre 649 y 752 y, según otras fuentes, a entre 650 y 720 prisioneros.​​ Arquitectura Las estructuras defensivas del castillo de Zólochiv son murallas, baluartes, una torre de entrada, un puente y un revellín. Desde su fundación se han conservado las murallas, los baluartes y, en parte, la puerta, y se han reconstruido el revellín y el puente. En el patio del castillo sólo han sobrevivido el palacio Chino,​ el Gran Palacio Residencial y la torre de la puerta, que fue reconstruida significativamente a finales del siglo XIX.​​ El Gran Palacio Residencial del castillo de Zólochiv es un edificio de dos plantas de 72x22 m con sótanos. Esta parte del castillo fue restaurada,​ se recreó la distribución de las habitaciones, se encontraron seis sanitarios de principios del siglo XVIII, un pasadizo secreto y tuberías. De los portales de las puertas interiores, uno se conserva íntegro en el primer piso y dos en ruinas en el segundo piso.​​​ El palacio Chino en el castillo de Zólochiv es una rotonda puntiaguda de dos pisos con extensiones laterales de un piso. En un principio era una galería circular con ocho columnas en el lateral de la fachada principal y un balcón a su alrededor. En el siglo XVIII se completaron ampliaciones laterales y el edificio pasó a llamarse palacio Chino. Se conservan los relieves sobre las puertas y ventanas del segundo piso de la rotonda.​ Referencias
Château de Zolotchiv

Le château de Zolochiv est un château situé à Zolochiv en Ukraine. Il se trouve sur une colline à la confluence de deux petites rivières au sud-est de la ville. Il était le lieu de résidence de la famille Sobieski. Historique Le fort rectangulaire a été construit entre 1634 et 1636 par Jakub Sobieski avec des esclaves tatars de Crimée. Il est composé de larges murs avec quatre tours pentagonales à chaque coin de la grand place intérieure. Le palais chinois, une rotonde mauve flanquée d'ailes à un étage a été ajouté ensuite par Jean III Sobieski en cadeau pour sa femme Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquien. En 1672, le château est conquis par les Turcs après un siège de six jours. Trois ans plus tard, il résiste à un nouveau siège. Après la mort de Jacques Louis Henri Sobieski en 1737, le château passe dans la famille Radziwiłł puis, en 1801, au comte Łukasz Komarnicki dont les héritiers le vendent à la couronne austro-hongroise en 1834. Au XIXe siècle, le château est transformé en hôpital et en caserne. Il devient une prison en 1872. Il le demeure après la campagne de Pologne. Une chapelle y commémore désormais les victimes du NKVD exécutés par les Soviétiques en pleine retraite à l'été 1941. Ces victimes furent exhumées lors de l'arrivée des troupes allemandes. Un pogrom s'ensuivit : des éléments de la population locale, encouragés et encadrés par une unité de la division SS Wiking, abattirent plusieurs centaines de citoyens juifs de la ville, dans les mêmes fosses communes desquelles ces derniers avaient dû retirer les victimes précédentes. Institution muséale Depuis 1985, le site est restauré par la "Lviv Art Gallery". Depuis peu, les pelouses sont à nouveau ouvertes au public. Les expositions incluent plus de 25 blasons européens, des lustres en os de dinosaures, et une réplique d'une couronne royale typique du XIIIe siècle, qui pourrait être similaire à celle de Daniel de Galicie. Source Kai Struve, Deutsche Herrschaft, Ukrainischer Nationalismus, antijüdische Gewalt. Ed. De Gruyter, Oldenbourg Voir aussi Articles connexes Galerie nationale d'art de Lviv. Liste de musées en Ukraine. Vieille ville de Lviv. Notes (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Zolochiv Castle » (voir la liste des auteurs). Portail des châteaux Portail de l’Ukraine
Дворац Золочив

Дворац Золочив (укр. Золочівський замок) је био резиденција племићке породице Собјески на брду и ушћу две реке у југоисточном делу Золочива, у садашњој Лавовској области. Историјат Дворац Золочив, као правоугаону тврђаву, је 1634—1636. саградио Јакуб Собјески радом поробљених кримских Татара. Састојао се од зидова у тадашњем холандском стилу са четири петоугаоне куле на сваком углу и велике палате. Кинеска палата, ротонда и љубичасте боје окружена једноспратним крилима је додата касније као поклон Јана III Собјеског његовој супрузи, краљици Марији рођеној у Француској. Капудан паша је заузео дворац 1672. после шестодневне опсаде од стране Османског царства, а три године касније османска војска. Након смрти Јакова Лудвига Собјеског дворац је 1737. припао династији Радзивиљ, а 1801. грофу Лукашу Комарницку Павликовицу. Његови наследници су дворац продали 1834. године, а у 19. веку је адаптиран и коришћен као болница и касарна. Претворен је у затвор 1872. и тако је коришћен током инвазије на Пољску. У оквиру дворца се налази капела у част жртвама НКВД-а. Хиљаде људи који су припадали јеврејској вероисповести су одведени из Золочива и убијени од Немаца приликом избијања операције Барбароса. Од 1985. године је дворац под надзором Лавовске уметничке галерије. Недавно је реконструисан и отворен за посетиоце. Садржи више од двадесет и пет европских грбова, лустере од костију диносауруса и реплику краљевске круне из 13. века, слична круни Данила Галичког. Галерија Референце Литература Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 132.
Вайсал

Вайсал или Василивка (на украински: Василівка) е село в Южна Украйна, Болградски район на Одеска област. Землището му заема площ от 4,09 км2. География Селото се намира в историческата област Буджак (Южна Бесарабия). Разположено е югоизточно от Болград, северозападно от Шикирли Китай и югозападно от Бановка. История Основано е през 1830 година от български бежанци от село Вайсал (Одринско) и Стара планина. В 1834 година във Вайсал е построена църквата „Свети Илия“. На следващата година са регистрирани 144 семейства със 775 жители (416 мъже и 339 жени). След поражението на Русия в Кримската война селото става част от Молдова и остава в границите на Румъния до 1879 година. През 1861-1862 година жители на селото се включват в преселническото движение на бесарабските българи от Румъния в Русия и основават селата Дяновка и Райновка в Таврия. През 1878 година Вайсал отново е в състава на Руската империя. В началото на ХХ век селото има 390 къщи (двора), 2365 жители, притежаващи 7638 десетини земя. През 1918-1940 и 1941-1944 година Вайсал е в границите на Румъния. Според данните от преброяването от 1930 година жителите му са 3.923 души. От края на юни 1940 до юни 1941 година селото е в състава на Съветския съюз. От 1944 до 1991 година Вайсал, преименувано на Василевка, отново е част от СССР, а от 1991 година, като Василивка – от независима Украйна. Население Населението му възлиза на 3902 души (2009), предимно българи. Гъстотата е 993,89 души/км2. Демографско развитие: 1930 – 3961 души 1940 – 4596 души 2001 – 4065 души 2009 – 3902 души Езици Численост и дял на населението по роден език, според преброяването на населението през 2001 г.: Личности Елена Алистар (1873-1955) – румънски лекар и политик Валери Иванов – български журналист Източници
Wassyliwka (Bolhrad)

Wassyliwka (ukrainisch ; russisch Василевка Wassilewka, rumänisch Vaisal) ist ein im Budschak gelegenes Dorf in der ukrainischen Oblast Odessa mit etwa 3900 Einwohnern (2009). Die Ortschaft liegt am Toschbunar (Тошбунар), einem 43 km langen Zufluss zum Katlabuh-See, 20 km östlich vom Rajonzentrum Bolhrad und etwa 220 km südwestlich vom Oblastzentrum Odessa. Durch das Dorf verläuft die Territorialstraße T–16–32. Am 14. November 1945 erhielt die Ortschaft, welche bis dahin den ukrainischen Namen Wajssal (Вайсал) trug ihren heutigen Namen. Geschichte Wassyliwka wurde 1830 von Siedlern aus Bulgarien im Gouvernement Bessarabien des Russischen Kaiserreiches gegründet. Nach dem für Russland verlorenen Krimkrieg ging das Gebiet um Cahul, Bolgrad und Ismail, in dem auch Wassyliwka liegt, 1856 an das Fürstentum Moldau, um nach dem nächsten Russisch-Osmanischen Krieg 1878 wieder, bis 1917, an Russland zu fallen. In den Wirren der Oktoberrevolution verlor Russland Bessarabien, dass sich zur 1917 Demokratischen Moldauischen Republik erklärte und im gleichen Jahr freiwillig an das Königreich Rumänien anschloss. Nach der Besetzung Bessarabiens 1940 durch die Sowjetunion lag das Dorf im Rajon Bolhrad der Oblast Akkerman (ab dem 7. August 1940 Oblast Ismajil) in der Ukrainischen SSR. Zu Beginn des Deutsch-Sowjetischen Krieges kam das Dorf 1941 erneut an Rumänien. Nachdem die Rote Armee Bessarabien 1944 zurückerobert hatte, lag das Dorf wieder in der ukrainischen Oblast Ismajil, die 1954 in der Oblast Odessa aufging. 1991 wurde die Ortschaft Teil der unabhängigen Ukraine. Verwaltungsgliederung Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf zum Zentrum der neugegründeten Landgemeinde Wassyliwka (Василівська сільська громада/Wassyliwska silska hromada), zu dieser zählen auch noch die 5 in der untenstehenden Tabelle aufgelisteten Dörfer, bis dahin bildete es die gleichnamige Landratsgemeinde Wassyliwka (Василівська сільська рада/Wassyliwska silska rada) im Osten des Rajons Bolhrad. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Wassyliwka Teil der Gemeinde: Einzelnachweise
Vasylivka, Bolhrad Raion, Odesa Oblast

Vasylivka (Ukrainian: Василівка; Romanian: Vaisal) is a village in Bolhrad Raion, Odesa Oblast, Ukraine. It hosts the administration of Vasylivka rural hromada, one of the hromadas of Ukraine. History The village was built c. 1830s by Bulgarian refugees that came from a village named Vaisal (Odrinsko) & Stara Planina. At first this was not in Ukraine but it was called Besarabia and was part of Romania until 1879. In 1861–1862, there were 1568 refugees that came from Bulgaria. Notable people Elena Alistar References External links Datele generale ale recensământului din 2001
Vasilivka

Vasilivka est un village de l’oblast d'Odessa, en Ukraine. Le village a été construit vers 1830 par des réfugiés bulgares ; à l'époque ce n'était pas en Ukraine mais en Bessarabie. La députée moldave Elena Alistar y est née. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Vasylivka, Bolhrad Raion » (voir la liste des auteurs). Liens externes Portail de l’Ukraine
Wasyliwka (hromada Wasyliwka)

Wasyliwka (ukr. Василівка) – wieś na Ukrainie, w obwodzie odeskim, w rejonie bołgradzkim, siedziba hromady. W 2001 liczyła 4065 mieszkańców, głównie Bułgarów. Urodzeni Elena Alistar - mołdawska i rumuńska działaczka polityczna. Przypisy
Василевка (Василевская сельская община)

Васи́левка (укр. Васи́лівка, болг. Вайсал, Василивка, рум. Vaisal) — село в Болградском районе Одесской области Украины. Административный центр Василевской сельской общины. Расположено в долине реки Ташбунар, в 18 км к востоку от районного центра — Болграда, в 25 км от железнодорожной станции Болград на линии Абаклия — Рени. Через село проходит дорога М15: Одесса — Рени. Дворов — 1082, население — 3.9 тысяч человек. История В 1945 г. Указом ПВС УССР село Вайсал переименовано в Василевку. На территории Василевки обнаружены остатки поселений эпохи поздней бронзы (II—I тысячелетия до н. э.), первых веков н. э., салтово-маяцкой культуры (VIII в.) и времён Киевской Руси (X—XI века). Население и национальный состав По данным переписи населения Украины 2001 года распределение населения по родному языку было следующим (в % от общей численности населения): украинский — 1,75 %; русский — 1,85 %; белорусский — 0,02 %; болгарский — 95,45 %; гагаузский — 0,30 %; молдавский — 0,47 %. Современность В селе — три сельскохозяйственные предприятия зернового направления. Школа I—III степеней на 537 учащихся. Музыкальная школа. Детский сад на 160 мест. Центральная больница на 20 мест с амбулаторией. 15 магазинов. Три бара с кафетерии. Два молитвенных дома. Свято-Ильинский православный храм. Салон красоты. Филиал Сбербанка. Укрпочта. Две аптеки. Ветеринарная аптека. Стадион в центре села. Пекарня. Две мельницы для переработки зерна в муку. Асфальтовый завод. Цех по изготовлению тротуарной плитки. Мебельный цех. Село газифицируется. 100 % освещения, используя энергосберегающие технологии, более 420 фонарей. Кабельное телевидение по всему селу и интернет. С 2011 года возобновлена традиция отмечать День села. 189-ю годовщину со дня образования отметили 29 сентября 2019 года спортивными мероприятиями на стадионе. На праздник прибыли спортсмены по армрестлингу, состоялись турниры по футболу, волейболу, показательное выступление по гиревому спорту. Из села Дмитровка приехал известный гиревик Захарий Кедик. Украшением праздника стал конкур. Известные уроженцы Елена Алистар (1873—1955) — молдавский общественно-политический деятель, медик. Примечания Ссылки Васильевка на сайте ВР Украины Лист карты L-35-94 Измаил. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1975 год. Издание 1984 г.
Василівка (Василівська сільська громада)

Васи́лівка (болг. Вайсал, Василивка, рум. Vaisal) — село в Україні, у Болградському районі Одеської області. Адміністративний центр Василівської сільської громади. Населення становить 4065 осіб. Пенсіонерів 1020 осіб. Кількість дворів — 1129. 20 вулиць з загальною довжиною 35 км. У селі три сільськогосподарських підприємства зернового напрямку. Школа І-ІІІ ступенів на 537 учнів. Музична школа. Дитячий садочок на 160 місць. Осередкова лікарня на 20 місць з амбулаторією. 15 магазинів. Три бари з кафетеріями. Два молитовні будинки. Свято-Іллінський православний храм. Салон краси. Філія Ощадбанку. Укрпошта. Дві аптеки. Ветеринарна аптека. Стадіон у центрі сіла. Пекарня. Два млини для переробки зерна на борошно. Асфальтовий завод. Цех з виготовлення тротуарної плитки. Меблевий цех. Село газифікується. 100 % освітлення, використовуючи енергозберігальні технології, понад 420 ліхтарів. Кабельне телебачення по всьому селу й інтернет. Історія Територією села проходить частина Нижнього Траянового валу. 14 листопада 1945 року Указом Президії ВР УРСР «Про збереження історичних найменувань та уточнення і впорядкування існуючих назв сільрад і населених пунктів Ізмаїльської області»: населені пункти Вайсальської сільради — село Вайсал перейменували на село Василівка, село Новий Вайсал іменували селом Нововасилівка і Вайсальську сільраду — Василівська. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області», увійшло до складу Василівської сільської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи і ліквідації Болградського (1940 – 2020) району, село увійшло до складу новоутвореного Болградського району. Населення Згідно з переписом 1989 року населення села становило 4135 осіб, з яких 2023 чоловіки та 2112 жінок. За переписом населення 2001 року в селі мешкали 3993 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Персоналії Уродженцем Василівки є Єребакан Дмитро Дмитрович — український і болгарський художник. Примітки Джерела Погода у Василівці
Nowa Borowa

Nowa Borowa (ukrainisch Нова Борова; russisch Новая Боровая Nowaja Borowaja, polnisch Bobryk Nowy) ist eine Siedlung städtischen Typs in der ukrainischen Oblast Schytomyr mit etwa 5600 Einwohnern (2014). Die Ortschaft erhielt 1957 den Status einer Siedlung städtischen Typs und besitzt einen Bahnhof an der Bahnstrecke Korosten-Schytomyr. Geographie Nowa Borowa liegt an der Irscha, einem linken Nebenfluss des Teteriw 20 km nordöstlich vom ehemaligen Rajonzentrum Choroschiw und 57 km nördlich vom Oblastzentrum Schytomyr. An der Ortschaft vorbei verläuft in Nord-Süd-Richtung die Regionalstraße P-28. Verwaltungsgliederung Am 10. August 2015 wurde die Siedlung zum Zentrum der neugegründeten Siedlungsgemeinde Nowa Borowa (ukrainisch Новоборівська селищна громада/Nowoboriwska selyschtschna hromada), zu dieser zählen auch noch die 17 in der untenstehenden Tabelle aufgelisteten Dörfer, bis dahin bildete sie die gleichnamige Siedlungsratsgemeinde Nowa Borowa (Новоборівська селищна рада/Nowoboriwska selyschtschna rada) im Nordosten des Rajons Wolodarsk-Wolynskyj (ab 2016 Rajon Choroschiw). Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Schytomyr. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Nowa Borowa Teil der Gemeinde: Weblinks Einzelnachweise
Nova Borova

Nova Borova (Ukrainian: Нова Борова) is a rural settlement in Zhytomyr Raion, Zhytomyr Oblast, Ukraine. Population: 5,286 (2022 estimate) In 2001, population was 5,746. History Until 26 January 2024, Nova Borova was designated urban-type settlement. On this day, a new law entered into force which abolished this status, and Nova Borova became a rural settlement. References
Nova Borova

Novo Borova (en ukrainien : Нова Борова) ou Novaïa Borova (en russe : Новая Боровая) est une commune urbaine de l'oblast de Jytomyr, en Ukraine. Sa population s'élevait à 5 378 habitants en 2021. Géographie Novo Borova est arrosé par la rivière Ircha, qui forme un réservoir à l'ouest de l'agglomération. Elle se trouve à 46 km au nord de Jytomyr et à 140 km l'ouest de Kiev. Histoire Nova Borova a le statut de commune urbaine depuis 1957. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Transports Novo Borova se trouve à 57 km de Jytomyr par la route et à 69 km par le chemin de fer. Notes et références Liens externes (uk) « Informations officielles »(Archive.org • Wikiwix • Google • Que faire ?) (ru) Cartes topographiques (ru) Carte routière Portail de l’Ukraine
Nowa Borowa

Nowa Borowa (ukr. Нова Борова) – osiedle typu miejskiego na Ukrainie, w rejonie żytomierskim obwodu żytomierskiego. Znajduje się tu stacja kolejowa Nowa Borowa, położona na linii Korosteń – Żytomierz. Historia W 1959 liczyła 5696 mieszkańców. W 1989 liczyła 6186 mieszkańców. Do 2020 leżała w rejonie horoszowskim. Przypisy Linki zewnętrzne Bobryk Nowy (4), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 172 . Nowa Borowa na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Nova Borova

Nova Borova (în ucraineană Нова Борова) este o așezare de tip urban din raionul Horoșiv, regiunea Jîtomîr, Ucraina. În afara localității principale, nu cuprinde și alte sate. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației așezării de tip urban Nova Borova era vorbitoare de ucraineană (96,14%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (3,59%). Note