NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Брюховичский форт

Брюховичский форт (укр. Брюховицький форт, другое название — Зявленская гора (З’явленська гора)) — фортификационное сооружение на окраине Львова, один из 11 фортов, который должен был обеспечивать круговую оборону города. Форт расположен в посёлке Брюховичи, на северо-запад от Львова, на крутом холме под названием Зьявленская гора, недалеко от Брюховичского кладбища и лесничества. Описание Форт занимает выгодное положение на высоком холме, который с трёх сторон (с севера, запада и юга) имеет крутые склоны и из которого было видно окружающие долины на многие километры. Форт состоит из нескольких крытых галерей с бойницами, построенных из кирпича (стены) и бетона (перекрытие, брустверы), а также сети окопов. На самой вершине холма, выше галерей, в углублении, расположены два тайника. С востока холм соединен узкой перемычкой с другими холмами Брюховичского леса. К форту проложена грунтовая дорога (сохранилась по сей день), которая во многих местах защищена валом. История Начало строительства форта относят к 1887 году. Тогда власть Австро-Венгерской империи понимала, что агрессивная политика Российской империи может, в конце концов, привести к большой войне. Поэтому было принято решение укрепить некоторые города Галичины, в частности Львов и Перемышль (см. Перемышльская крепость). Строительство форта завершено после к 1912 году. Уже во время строительства форт потерял свое оборонительное значение, ведь в начале XX века в армиях европейских государств начали использовать тактику стрельбы с закрытых позиций, поэтому во время военный действий форт можно было легко обстреливать из пушек. Когда началась Первая мировая война, австрийское командование не пыталось удерживать брюховичскую позицию, как, впрочем, и весь Львов. Однако впоследствии, в 1915 году, во время контрнаступления австрийских войск (известного, как наступление генерала Маккензена), русское командование оборудовали форт своими пушками. Скорее всего, это были трехдюймовые (76,2 мм) скорострельные пушки образца 1902 года (дальность стрельбы — 8500 м). Австрийские войска обнаружили и выбили русских с занятых позиций с помощью 305-мм мортир, так называемых «мерзерив». После этого форт никто больше не использовал. Сейчас он находится в полуразрушенном состоянии. Ссылки Руины форта Брюховичский форт на карте
Брюховицький форт

Брюхо́вицький форт (інша назва — З'явленська гора) — фортифікаційна споруда на околиці Львова, один з 11 фортів, що мав забезпечувати кругову оборону міста. Форт розташований у смт Брюховичах, що на північний захід від Львова, на крутому пагорбі за назвою З'явленська гора (пагорб у межах Розточчя), неподалік від брюховицького цвинтаря і лісництва. Опис Форт займає вигідне становище на високому пагорбі (колись не залісненому), який з трьох боків (з півночі, заходу й півдня) має стрімкі схили і з якого було добре видно довколишні долини на багато кілометрів. Форт складається з кількох критих галерей з бійницями, споруджених з цегли (стіни) і бетону (перекриття, бруствери), а також мережі окопів. На самій вершині пагорба, вище галерей, в заглибленні, розташовані два схрони. Зі сходу пагорб з’єднаний вузькою перемичкою з іншими пагорбами Брюховицького лісу. До форту прокладена ґрунтова дорога (збереглась донині), яка в багатьох місцях захищена валом. З історії форту Початок будівництва відносять до 1887 року. Вже тоді влада Австро-Угорської імперії розуміла, що агресивна політика Росії може, зрештою, призвести до великої війни. Тому було прийнято рішення укріпити деякі міста Галичини, зокрема Львів та Перемишль (див. Перемишльська фортеця). Будівництво форту завершено після 1912 р. Вже під час будівництва форт втратив своє оборонне значення, адже на початку ХХ ст. в арміях європейських держав почали використовувати тактику стрільби із закритих позицій. Тому під час воєнний дій форт можна було легко обстрілювати з гармат. Коли почалася Перша світова війна, австрійське командування не намагалося утримувати Брюховицьку позицію, як, зрештою, і весь Львів. Проте згодом, 1915 року, під час контрнаступу австрійських військ (відомішого, як наступ генерала Маккензена), російське командування обладнало форт своїми гарматами. Найімовірніше, це були тридюймові (76,2 мм) швидкострільні гармати зразка 1902 року (дальність стрільби — 8500 м). Австрійські війська виявили і вибили росіян із зайнятих позицій за допомогою 305-мм мортир, так званих «мерзерів». Після цього форт ніхто більше не використовував. Нині він перебуває у напівзруйнованому стані. Див. також Фортифікації львівських передмість Львівська цитадель Світлини Посилання Брюховичі[недоступне посилання з червня 2019] Брюховичі. Руїни військогового форту [Архівовано 21 листопада 2017 у Wayback Machine.] Брюховицький форт на мапі [Архівовано 21 лютого 2020 у Wayback Machine.]
Брянковский городской совет

Брянковский городской совет — одна из административно-территориальных единиц в составе Луганской области c центром в городе Брянка (на начало 2015 года контролировался самопровозглашённой ЛНР). Подведомственная городскому совету территория составляет 63,54 км². Состав Брянковский городской совет город Брянка пгт. Глубокий пгт. Южная Ломоватка пгт. Вергулёвка пгт. Анновка пгт. Ломоватка Всего 1 город, 5 посёлков городского типа. Примечания Ссылка Карточка Брянковского городского совета на сайте Верховной Рады Украины
Брянківська міська рада

Брянківська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування у Луганській області. Адміністративний центр — місто обласного значення Брянка. Загальні відомості Територія ради: 63,54 км² Населення ради: 53 690 осіб (станом на 1 листопада 2012 року) Територією ради протікає річка Лозова. Адміністративний устрій Міській раді підпорядковані: м. Брянка смт Глибокий Южно-Ломуватська селищна рада смт Южна Ломуватка смт Вергулівка смт Ганнівка смт Ломуватка Склад ради Рада складається з 36 депутатів та голови. Голова ради: Моргунов Микола Вікторович Секретар ради: Яцишин Анатолій Ілліч Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Брянківська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Буда-Варовичі

Буда-Варовичі (також згадується як — Варовицька Буда, Варівська Буда) — колишнє село в Україні, у Поліському району Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Село розміщується за 25 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне), і за 6 км від залізничної станції Вільча. Історія Назва (Буда) вказує на давнє заняття меканців-виробництво поташу. Село виникло ймовірно у XIX ст. 1864 року у селі мешкало 176 осіб, а 1887 року — 226 осіб, з яких третина була міщани-рудники. У селі також було чимало католиків. 1900 року у 40 дворах мешкала 321 особа. Мешканці займалися хліборобством. За даними «Історії міст і сіл УРСР», «Буда-Варовичі — село, центр сільської Ради. Населення — 794 чоловіка. У селі — відділок радгоспу „Хабне“, центральна садиба якого — в Поліському. С восьмирічна школа, будинок культури, клуб, бібліотека.» (дані 1971 року). У середині 1980-х років населення становило приблизно 650 осіб. У 1989 році населення становило 586 осіб. Село було центром сільської ради та єдиним населеним пунктом, підпорядкованим їй. Село підпорядковувалося Поліському району. Село було повністю відселене у вересні 1992 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС та жителі села були переселені у село Стовп'яги Переяслав-Хмельницького р-ну Київської обл. Село офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. Частково згоріло під час пожеж 2014-2015 років. Повністю згоріло у квітні 2020-го року. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Відомі особистості В поселенні народився: Дубович Микола Іванович (* 1948) — український письменник, поет, прозаїк. Бутковський Микола Юхимович— соліст Київського національного академічного театру оперети. Народний артист України Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К,1900; (рос.) Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Буда-Варовичі [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Буда-Варовичі [Архівовано 20 грудня 2012 у Wayback Machine.] Чорний біль Буда-Варовичів[недоступне посилання з червня 2019] Примітки
Буда (Чорнобильський район)

Буда (старі назви — Стара Буда, Ново-Стара Буда) — колишнє село в Україні, в Іванківському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. До 1986 року входило до Чорнобильського району. Село розміщується за 33 км від колишнього районного центру Чорнобиль, і за 3 км від колишньої залізничної станції Товстий Ліс. Історія Вперше згадується у джерелах 1920-х років. Вперше показане на карті 1927–1928 років як хутори Стара Буда. Карта 1935 року фіксує хутір Стара Буда як поселення на 25 дворів, у якому була школа і діяла борошномельня. Потім мало назву Ново-Стара Буда. Коли село отримало назву Буда, наразі не встановлено. Майже за всю історію існування підпорядковувалося Товстоліській сільській раді. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 300 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживав 251 мешканець, було 108 дворів. Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення 1986 року, спричиненого аварією на ЧАЕС, мешканці переселені у село Липівка (Бучанський район). Село офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Лист топографічної карти 1935 року з позначеним селом Буда (Стара Буда) Посилання Эвакуированное население [Архівовано 26 червня 2012 у WebCite]; Рішення про офіційне зняття з обліку[недоступне посилання з травня 2019]. Примітки
Буда (заказник)

Бу́да — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований між містом Підгайці та селами Рудники і Мужилів Тернопільського району Тернопільської області, у кв. 44-51 Підгаєцького лісництва Бережанського державного лісомисливського госп-ва, в межах лісового урочища «Буда». Площа — 398 га. Оголошене об'єктом природно-заповідного фонду рішенням виконкому Тернопільської обласної ради від 30 червня 1986 року, № 198. Перебуває у віданні ДЛГО «Тернопільліс». Рішенням Тернопільської обласної ради від 22 липня 1998 року № 15, мисливські угіддя Буди надані у користування Кременецької районної організації УТМР як постійно діюча ділянка з охорони, збереження та відтворення мисливської фауни. Під охороною — місце відтворення та відновлення мисливської фауни. Трапляються борсук звичайний, який занесений до Червоної книги України, заєць сірий, вивірка звичайна, лисиця звичайна, куниця лісова, сарна європейська, куріпка сіра — цінні та інші мисливські види тварин. До складу території заказника «Буда» входить ботанічний заказник місцевого значення «Урочище Угринів». Джерела Бай І. Буда // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 191. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Загальнозоологічний заказник місцевого значення «Буда» [Архівовано 22 грудня 2021 у Wayback Machine.]
Kochubey House

The Kochubey House or the Judge General Vasyl Kochubey House (Ukrainian: Будинок генерального судді Василя Кочубея) is a museum in the Hetman's Capital National Historical and Cultural Reserve located in the historic city of Baturyn in Chernihiv Oblast, Ukraine. Building architecture The building was built in the second half of the 17th century in the style of Ukrainian (Cossack) Baroque. The brick house is one story and has a basement. Its current appearance is not original, as it was severely damaged during World War II. During 1687—1708 the house served as an administrative-residential building for Clerk and Judge General Vasyl Kochubey. History of the building The Kochubey family owned the house until 1917. In 1925, on the initiative of the Society of Beekeepers, a museum of beekeeping named after Peter Prokopovich was opened in the building. During the World War II, the house was severely damaged, with only the original walls remaining. Restoration of the house began in the early 1970s. In 1975 a museum of local lore was opened in the building. In 1993, on the basis of the Baturyn Museum of History and Local Lore, the Baturyn State Historical and Cultural Reserve “Hetman's Capital” was established. Large-scale restoration of V. Kochubey's house took place in 2003–2005, and a new museum exhibition was later opened in 2007. Museum exhibition The museum exhibition is located in four halls and the basement of the house. In the first hall, the exhibition is dedicated to the history of the house's construction, restoration and use over time. This hall also includes a family tree and portraits of the Kochubey family. The exhibition in the second hall is dedicated to Samiilo Velychko, author of the Cossack Chronicle. The exhibition in the third hall is dedicated to the theme of love between Motri Kochubey and Hetman Ivan Mazepa, with the letters from Hetman Mazepa to Motrona occupying a central place. An icon of the Mother of God is also shown, which was donated in 1707 by Hetman Ivan Mazepa to the church of the city of Zhovkva in the Lviv region. The works of artists dedicated to the history of Great Love are presented. The fourth exhibition hall presents the life of the last owner of the Kochubey estate, Vasyl Petrovych Kochubey, and the history of the Kochubey family. The exhibition presents original Kochubey furniture and documents. The basement of the house has not been rebuilt in several centuries. The interior of the prison is recreated with wax figures of a court clerk and a prisoner, instruments of torture and images of Cossack punishments. Gallery See also Kochubey family Kochubeyevsky Park References External links Virtual tour of the museum The site of the reserve
Musée Kotchoubeï

Le musée Kotchoubeï (en ukrainien Будинок генерального судді Василя Кочубея) se situe dans la capitale de l'Hetmanat à Batouryn en Ukraine. Histoire Le musée se trouve dans la demeure du stolnik Vassili Kotchoubeï. En 1925 un premier musée Peter Prokopovitch est créé. Très endommagé lors de la Seconde Guerre mondiale, les bâtiments ne furent relevé qu'en 1970 pour ouvrir à nouveau en 1975, en 1993 il est incorporé à la réserve naturelle et culturelle Capitale de l'Hetmanat. C'est actuellement un musée local d'histoire. En images Références Liens Liste de musées en Ukraine, Musée d'archéologie de Batouryn. Liens externes Site officiel Portail de l’Ukraine Portail des musées
Дом купца Белахова

Дом купца Белахова — это дом на Крещатике (ранее Николаевская улица) в центре Черкасс, построенный в начале 90-х годов XIX века. История Раньше дом принадлежал семье Белаховых, глава которых имел в городе несколько мануфактурных магазинов и получил хорошую репутацию в Черкассах. В конце XIX века, Белахов выкупил участок под застройку и предварительно снес на нем старый дом и возвел свой — двухэтажный особняк. Великолепное здание было прямоугольной формы, металлические ступени внутри дома и широкий передний балкон (был демонтирован в 30-х годах прошлого века) были отлиты на чугунном заводе наследников В. П. Каурова. Особняк выполнен в стиле позднего модерна с элементами ампира. Подобный стиль был очень популярен среди среднего класса черкасской буржуазии конца XIX — начала XX века и в наши дни стал памятником архитектуры III категории. Здание прозвали одним из самых красивых во всем городе, наравне с такими как: дом Цибульских (1852 г.), отель «Славянский» (так же известный как «Голубой Дворец». конец XIX века), дом Лысака и Гаркавенка (1870-х г.). Которые были «изюминкой» Черкасской архитектуры. С самого начала своего существования стал как местом проживания семейства Белаховых на втором этаже, так и мануфактурным магазином на первом. Затем особняк сдавался в аренду разным предприятиям и начал функционировать как доходный. В начале XX века в его правой нижней части было оборудовано завод по производству сельтерской и газированной воды предприятия Школьникова. А в 10-х годах XX века в доме располагалось отделение Санкт-Петербургского учетного банка, магазин одежды и другие. Первый кинотеатр В 1908 году Белахов купил во Франции кинематографический аппарат, так как знал, что кино только входит в моду и с этого можно неплохо заработать. И оборудовав в своем доме первый в Черкассах кинотеатр, продавал билеты вместе со своей семьей, в частности с дочерью и двумя сыновьями. В летнее время это место было особенно популярно среди горожан. Это одно из немногих мест на Крещатике, где можно было купить мороженое. Так же можно было приобрести холодную газировку. Такая популярность приносила Белахову большие доходы. Но кинотеатр просуществовал недолго. Спустя какое-то время в городе появился новый и более современный кинотеатр «Ампир», который имел просторный зрительный зал и удобное фойе, в отличие от «заведения» Белахова, где было всего 120 мест для посетителей. Военное время После Октябрьской революции особняк Белахова стал молодежным клубом. Позже, в нем образовались первые организации коммунистического правительства. Перед началом второй мировой войны на первом этаже находились магазин детских игрушек и ОСОАВИАХИМ. На сегодняшний день в этом доме находится областное отделение Национального Союза Писателей Украины и некоторые частные предприятия. Примечания Ссылки Дом местного купца Белахова Гостиница «Славянская» Доходный дом Лысака и Гаркавенка «Застигла симфонія Черкас» квалификации архитектора
Будинок Верлінського

Буди́нок Верлі́нського — будинок в Черкасах, збудований купцем Н.Верлінським на початку XX століття. Історія Із самого початку будинок був зведений як готель «Древня Русь». З приходом Радянської влади в будинку розміщувалось спочатку реальне училище, а пізніше — молодіжний клуб, профспілкові організації та правоохоронні установи. Галерея
Будинок Воробйова

Буди́нок Воробйо́ва — старовинний будинок в Черкасах, збудований в кінці XIX століття П. П. Воробйовим. Будинок збудований в 1879 році на замовлення міщанина П. П. Воробйова. Тривалий час в ньому розташовувалась школа-інтернат № 16. Нині тут працює Черкаський обласний Центр науково-технічної творчості учнівської молоді, який і реставрував його.
Будинок Куперштейна

Буди́нок Куперште́йна — будинок в Черкасах, збудований лохвицьким підприємцем Куперштейном наприкінці XIX століття. Двоповерховий будинок споруджений у 1890-их роках лохвицьким підприємцем Куперштейном. На першому поверсі підприємець обладнав швейну майстерню, а під час громадянської війни тут розміщувався Подільський відділок Черкаської міліції. В іншій частині будинку мешкала митницька та подільська біднота, поселена сюди радянською владою, згодом тут був гуртожиток. У роки Другої Світової війни будинок постраждав від багатьох влучень мін, а на його подвір'ї була величезна вирва від вибуху потужної авіабомби, яка призначалася для мостів через Дніпро. З весни 1944 року господарями цієї двоповерхової оселі стали моряки Дніпровської військової флотилії. Нині це житловий будинок. Посилання Прес-Центр - Застигла симфонія Черкас
Будинок Лисака

Буди́нок Лисака́ — будинок в Черкасах, збудований грабарем Лисаком наприкінці XIX століття. Цей будинок місцевий грабар-підрядник Лисак збудував собі в 1870-их роках як власну оселю. Через декілька десятків років грабар здав її в оренду австрійському підданому Швайгуту, що приїхав до Черкас на постійне місце проживання. З деякими перервами у 1890-их роках у будинку розміщувалися початкові класи гімназії, пізніше — міське Громадське зібрання. Тут були бібліотека, в залі організовувались вечори відпочинку, грав оркестр. З початку XX століття у будинку оселялися чоловіча гімназія, майстерні Першої трудової школи, банк, міські установи. У 1960-их роках у приміщенні було обладнано перший міський планетарій. У 2021 році будівля була продана будівельній компанії «Надія».. Одноповерхова споруда вирізняється красивим дерев'яним фронтоном під дахом та інкрустованими різьбленими дверима. Галерея Примітки Посилання Прес-Центр - Застигла симфонія Черкас
Будинок Лисака-Гаркавенка

Буди́нок Лисака́-Гарка́венка — будинок в Черкасах, збудований у 90-их роках XIX століття. Будинок був збудований в 1890-их роках черкаськими підприємцями Ф. І. Лисаком та М. Ф. Гаркавенком. 1918 року приміщення було передане установі Науково-історико-педагогічний музей імені Т.Г.Шевченка. 1919 року в будинку відкрили готель «Петроградські номери». З утворенням Черкаської області 1954 року, на першому поверсі розташовувалось обласне фінансове управління, на другому — обласний радіокомітет, а згодом — редакція черкаської районної газети «Серп і молот» та інші установи. Насьогодні будинок є другим корпусом Черкаської музичної школи №1 імені М. В. Лисенка. Дивись також Прибутковий будинок Лисака-Гаркавенка Посилання Будинки Лисака і Гаркавенка [Архівовано 6 серпня 2020 у Wayback Machine.]
Будинок Майбороди

Буди́нок Ма́йбороди — будинок в Черкасах, збудований місцевим грабарем Майбородою наприкінці XIX століття. Історія Колишнє помешкання грабаря-підрядника Майбороди мало три великі та сім менших кімнат, а на подвір'ї стояли будинок для челяді та стайня для коней. Автором проекту будинку є черкаський архітектор Георгій Філоферро. Згодом будинок був відданий в оренду Другому чотирикласному училищу для міщан. У 1921 році бандити пограбували будинок Майбороди, а його з дружиною вбили. Згодом у цьому будинку було відділення черкаського «Всеобучу», потім — дитячий садок, пастерівська станція і міська санепідемстанція, яка розміщується в ньому і досі. Галерея Посилання Прес-Центр - Застигла симфонія Черкас Via est Vita - Архітектура Черкас. Будинок А.Майбороди [Архівовано 28 травня 2010 у Wayback Machine.]
Tjerkasys synagoga

Tjerkasys synagoga (ukrainska: Черкаси синагога) är Tjerkasys viktigaste synagoga för stadens då knappt 900 judar och var stadens första på 40 år då den invigdes. 1910 fanns det 13 000 judar i staden, vilket motsvarade knappt en tredjedel av stadens befolkning. På den tiden hade staden 13 synagogor. Se även Tjerkasys judar Referenser
Будинок Скловського

Буди́нок Скло́вського — житловий будинок у місті Черкасах, розташований за адресою вулиця Слави, 11. Історія Будинок збудований у 1880-х роках і належав купцю першої гільдії А. А. Скловському. До 1923 року використовувався як синагога, в 1925 році тут відкрили клуб працівників торгівлі, з 1930-х років — житловий будинок. На початку 1960-х років здійснено надбудову третього поверху. Джерело Вивіска на фасаді будинку. Див. також Синагога (Канів) Синагога (Золотоноша)
Будинок Тиверовських

Буди́нок Тиверо́вських — будинок в Черкасах, збудований в стилі модерн на замовлення підприємців Тиверовських на початку XIX століття. Будинок збудований в 1912 році. Вже через рік, в 1913 році, тут були: на першому поверсі — аптека, магазин та казино; на другому поверсі — міський комерційний банк. З приходом радянської влади у будинку розміщувались спочатку поліклініка та різні державні установи, а пізніше трест «Черкасирембуд». Зараз ту знаходяться різні магазини та офісні приміщення.