NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Представництво Європейського Союзу в Україні

Представництво Європейського Союзу в Україні — офіційне представництво ЄС в Україні. Представництво є одним з понад 130 аналогічних представництв унії у світі і має статус дипломатичної місії. Історія Представництво Європейської Комісії в Україні було відкрито у центрі Києва у вересні 1993 року. З 1 грудня 2009 року після набуття чинності Лісабонської угоди, Представництво Європейської Комісії перетворилося на Представництво Європейського Союзу в Україні. Під час повномасштабного вторгнення російської армії до України в березні 2022 року представництво тимчасово зупиняло діяльність, а 9 квітня повернуло своє дипломатичне представництво до Києва. Будівля Особняк Представництва Європейського Союзу в Україні по вулиці Круглоуніверситетська, 10, зведений у 1892 році, архітектором А.-Ф. Крауссом у стилі неокласицизм. У 2013 році Представництво переїхало в будівлю по вулиці Володимирській, 101 . Завдання Головними завданнями Представництва Європейського Союзу в Україні є: Сприяти політичним та економічним зв'язкам між Україною та Європейським Союзом шляхом підтримання ефективного діалогу з урядовими установами та підвищення поінформованості про Європейський Союз, його установи та програми; Відстежувати впровадження Угоди про партнерство та співробітництво між Україною та ЄС; Інформувати громадськість щодо розвитку Європейського Союзу, роз'яснювати та відстоювати окремі аспекти політики ЄС; Брати участь у впровадженні програм зовнішньої допомоги Європейського Союзу. 1 січня 2007 року завершилося п'яте розширення Європейського Союзу, що розпочалося в травні 2004 року. Сьогодні Європейський Союз, до якого входять 27 держав-членів із загальною кількістю населення майже 500 мільйонів людей, є найбільшим торгово-економічним блоком у світі. Глави представництва Місії в Україні 65012, Україна, м. Одеса, вул. Уютна, 13 Голова Місії — пан Ендрю Тесор'єр Євробюлетень Євробюлетень — журнал, щомісячне інформаційне видання Представництва Європейської Комісії в Україні у 2006—2012 роках. Інформація про питання, що стосуються Європейського Союзу і українсько-європейських стосунків. Видавався українською мовою. Разовий наклад — 10500. Див. також Україна і ЄС Європейський Союз Європейська комісія Європейський парламент Рада ЄС Суд Європейського Союзу Європейський суд аудиторів Представництва ЄС Представництво України при ЄС та Європейському співтоваристві з атомної енергії Джерела Сайт Представництва Європейського Союзу в Україні [Архівовано 5 січня 2017 у Wayback Machine.] Примітки
Преображение Господне (Болград)

„Свето Преображение Господне“ (на украински: Свято-Преображенський собор) е православна църква в град Болград. Попада в състава на Одеската и Измаилска епархия към Украинската православна църква от Московската патриаршия. Сградата на храма е изработена от архитект Аврам Иванович Мелников (1784 – 1854). Стенописите в интериора са направени през 1912 – 1914 г. от художника Павел Пискарев. История Началото на църквата е положено през 1820 г., На 12 май управителят на селищата на българските преселници – Сергей Николаевич Малевински публично чете декрет, който им дава колониални привилегии. Взима се решение на мястото на малка църква, където жителите се ограмотяват, българският народ в Бесарабия да построи величествена църква. След това пред олтара на местната църква е решено да се спази постановлението на цар Александър I. Сградата е завършена през 1838 г. Църквата е осветена на 29 октомври 1838 г. и тази дата става неин храмов празник. През 1938 г. в Царство България тържествено се отбелязва 100-годишнината на храма. Тогава се ражда идеята денят на освещаването на храма 29 октомври (16-и по стар стил) да бъде Ден на бесарабските българи. Пожар В нощта на 25 срещу 26 януари 2012 г. е избухва пожар, при който се срутва куполът на храма. Това се случва пред очите на стотици жители на града. Спасителната служба и военните успяват да изнесат иконите. Потушаването на пожара продължава повече от 10 часа с участието на пожарни екипи и от съседните градове. Веднага след пожара, в социалната мрежа Фейсбук е създаден „Инициативен комитет за възраждане на Свято-Преображенския събор в Болград“. Идеята е на българската телевизионна водеща Райна Манджукова (българка, родена в дн. Украйна) и е подкрепена от стотици съмишленици и желаещи да помогнат. Финансова подкрепа оказват българските общини – Тунджа (15 хил. лв.), Добрич (10 хил. лв.). Към юни 2015 г. външната страна на купола е възстановен и се извършва реставрация на стенописите. Галерия Бележки Външни препратки История на Спасо–Преображенския събор в гр. Болград. Филм, създаден по случай – отбелязване на 170-а годишнина от освещаването на храма. в
Cathédrale de la Transfiguration de Bolgrad

La Cathédrale de la Transfiguration de Bolhrad est un édifice religieux ouvert en 1838 qui est aussi le centre de l'éparchie d'Odessa-Izmaïl de l'Église orthodoxe ukrainienne du patriarcat de Moscou. Historique Elle a été financée par la communauté bulgare locale. En images Références Voir aussi Liste des cathédrales d'Ukraine. Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Ukraine Portail du christianisme orthodoxe
Sobór Przemienienia Pańskiego w Bołgradzie

Sobór Przemienienia Pańskiego – prawosławny sobór w Bołgradzie, w dekanacie bołgradzkim eparchii odeskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Decyzję o budowie świątyni podjęto w 1820 r. w związku z nadaniem Bułgarom besarabskim, którzy w poprzednich dekadach osiedlali się w Besarabii, statusu kolonistów. Sobór wzniesiono na miejscu cerkwi, w której został publicznie odczytany ukaz w tej sprawie. Środki na wzniesienie soboru pochodziły z darów miejscowych kolonii bułgarskich. Budowlę wznoszono według projektu Awraama Mielnikowa. Był to projekt opracowany wcześniej przez tegoż architekta na konkurs na poprawiony projekt soboru św. Izaaka w Petersburgu. Sobór jest świątynią typu krzyżowo-kopułowego, z główną półkolistą kopułą zwieńczoną sygnaturką. Kopuła usadowiona jest na bębnie z dwunastoma otworami okiennymi zdobionymi korynckimi pilastrami. Gotową świątynię konsekrowano w 1838 r. Łączny koszt budowy soboru zamknął się w kwocie 750 tys. rubli asygnatami – cała ta suma została zebrana przez besarabskich Bułgarów. W latach 1912–1914 Pawieł Piskariow wykonał we wnętrzu soboru freski według szkiców Wiktora Wasniecowa. Sobór poniósł poważne straty w pożarze w styczniu 2012 – zniszczeniu uległa wtedy główna kopuła oraz część zabytkowych fresków. W kolejnych latach obiekt odbudowano. Po renowacji obiekt został powtórnie poświęcony przez patriarchę aleksandryjskiego i całej Afryki Teodora II oraz metropolitę kijowskiego i całej Ukrainy Onufrego w 2018 r. Przypisy
Спасо-Преображенский собор (Болград)

Спасо-Преображенский собор — храм Одесской епархии Украинской православной церкви в городе Болграде. Памятник архитектуры национального значения. История Собор построен в 1833—1838 годах по проекту архитектора Авраама Мельникова на средства болгарской общины города. После завершения постройки император Николай I подарил собору 12 колоколов разного звучания. Роспись интерьера выполнил Павел Пискарёв в 1912—1914 годах. 26 января 2012 года собор пострадал в ходе пожара и лишился купола. Причина возгорания установлена не была. Предполагается, что ей могла стать халатность рабочих, проводивших ремонт, либо поджог. В Болгарии была начата кампания по сбору средств на восстановление собора. К лету 2015 года купол и крыша были восстановлены. С 10 октября 2016 года настоятелем собора является протоиерей Стефан Турлак. К лету 2018 года восстановлена роспись и отреставрирован и вызолочен иконостас. Бюджетные средства, якобы выделенные на восстановление собора после пожара, реально не поступили. Все выполненные работы были оплачены из личных средств ктитора храма Игоря Ивановича Плохого. 30 сентября 2018 года состоялось великое освящение восстановленного собора, которое возглавили патриарх Александрийский Феодор II и митрополит Киевский Онуфрий при участии более 15000 гостей. Примечания
Прибутковий будинок Лисака-Гаркавенка

Прибутко́вий буди́нок Лисака́-Гарка́венка — будинок в Черкасах, збудований у 70-их роках XIX століття. Будинок був збудований в 1870-их роках черкаськими підприємцями Ф. І. Лисаком та М. Ф. Гаркавенком. До 1917 року він слугував як прибутковий будинок. В 1920-1930-их роках у будинку розміщувались навчальні кімнати піхотної школи. Тоді ж будівля була добудована, корпус простягся в бік Дніпра. Пізніше в будинку знаходилось Черкаське піхотне училище. Під час Другої світової війни тут розташовувався спочатку німецький, а після війни — радянський військовий шпиталь. З 1960-их років в будинку деякий час перебувало новостворене музичне училище імені Гулака-Артемовського, а з 1964 року — Черкаська дитяча музична школа № 1 імені М. В. Лисенка. На бічній стіні будинку збереглись сліди від снарядів часів визволення Черкас 1943 року. Під ними було встановлено пам'ятну дошку. Див. також Будинок Лисака-Гаркавенка Посилання Будинки Лисака і Гаркавенка
Prydniprovskyi District, Cherkasy

The Prydniprovskyi District (Ukrainian: Придніпровський район, Prydniprovsʹkyi raion) is one of two administrative urban districts (raions) of the city of Cherkasy, located in southern Ukraine. Population According to the 2001 Ukrainian Census, the population of the district was 143,029. Language Distribution of the population by native language according to the 2001 census: References
Придніпровський район

Придніпро́вський райо́н — міський район міста Черкаси, утворений Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2314-VIII від 22 грудня 1973 року. Район розташований у придніпровській зоні Кременчуцького водосховища, збудованого на березі річки Дніпро, і поділяється на 7 мікрорайонів: Сєдова, 700-річчя, Дніпровський, Митниця, Радгосп, Яблуневий, Портовий, Промисловий. На території району діють Черкаський державний технологічний університет, а також ще декілька закладів вищої освіти. Крім того, функціонують Черкаський державний бізнес-коледж, середні спеціальні навчальні заклади, профтехучилища, Черкаський фізико-математичний ліцей (ФІМЛІ), загальноосвітні школи (у тому числі Черкаська спеціалізована школа № 13), дошкільні дитячі заклади, поліклініки. Населення Населення становить 141 737 осіб (2005)[джерело?]. Мовний склад Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Придніпровський район на сайті ВРУ[недоступне посилання з липня 2019]
Proniatyn

Proniatyn – dawna wieś, od 1985 w granicach miasta Tarnopola, w jego północno-zachodniej części nad rzeką Seret. Bibliografia Proniatyn, wś. pow. tarnopolski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 51 . Przypisy
Протяті Камені

Протя́ті Ка́мені (Протяте Каміння) — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні, група мальовничих скель. Площа пам'ятки природи — 2 га, перебуває у віданні Розтоківського лісництва (кв. 11, вид. 11). Скелі розташовані в Покутсько-Буковинських Карпатах, на межі Путильського та Вижницького районів Чернівецької області, біля східної частини села Хорови. Скелі лежать за півтори години ходьби на південь від перевалу Німчич, на невисокому гірському хребті, що в межиріччі Виженки і потоку Смугарів. Скелі утворені з розчленованих потужних пластів пісковика. Деякі з них пронизані отворами та ходами, через що й виникла назва — Протяті Камені. Найцікавіша і найвища скеля носить назву Соколине Око (максимальна відносна висота — 40 м). У ній в результаті ерозії утворилася кам'яна арка, що нагадує око. Біля підніжжя скелі з північного боку міститься невелика трикамерна печера, до якої можна потрапити через два входи-отвори. Два інші отвори, значно вужчі за перші, проходять скрізь скелю і завершуються з її східного боку. На вершині скелі утворено природний резервуар, діаметром і завглибшки бл. 70 см. Неподалік від Соколиного Ока серед букового лісу розташовані ще кілька, дещо менших, але також мальовничих скельних масивів, зокрема Скеля «Камінь Довбуша». На захід від Соколиного Ока розташовані Буковинські водоспади. Фотографії Джерела Протяте Каміння і Соколине Око По дорозі до скелі "Соколине Око" ("Протяте Каміння")(відео)
Путрине (озеро)

Пу́трине — заплавне озеро в Україні, в межах Одеського району Одеської області. Розташоване в заплаві Дністра, на захід від села Троїцьке. Сполучене двома протоками з дністровським рукавом Турунчуком: західним рукавом (за назвою Прірва) в озеро надходить вода з Турунчака, східним рукавом — вода з озера повертається в Турунчак. Довжина озера 2 км, ширина 0,7—1,2 км, площа 2 км², глибина до 1 м. Береги низькі, заболочені, зарослі очеретом і кугою озерною. Влітку протока Прірва пересихає, що зумовлює коливання рівня води в озері. Температура води влітку до +26, взимку замерзає. Озеро багате на зоопланктон і фітопланктон. У прибережних заростях — гніздування сірої чаплі, бакланів, качок та інших птахів. З риб водяться короп, лящ, карась, щука та інші. Внаслідок замулення протоків відбувається поступове заболочення і висихання озера. Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Пушкінська (пам'ятка природи)

Пу́шкінська — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду м. Харкова. Площа 0,2 га. Створено рішенням облвиконкому від 3 грудня 1984 р. № 562. Розташована біля вул. Григорія Сковороди, 39, на майдані Архітекторів. Охороняється 2 дуби черешчатих віком понад 160 та 260 років — останці корінних дібров, що існували на місці нинішнього центра міста. Вік одного дуба — 160 років, діаметр стовбура — 40 см, висота — 15 м; другому дереву — 260 років, діаметр стовбура — 130 см, висота — 18 м. Історія 4 червня 2004 року зобов'язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження об'єкта природно-заповідного фонду взяв на себе землекористувач території — Житлово-виробниче ремонтно-експлуатаційне підприємство № 1. 2009 року сквер, в якому розташована пам'ятка, реконструюється для створення площі Архітекторів. Зокрема, земля під дубами була вкрита трав'яним покривом. 12-13 липня трав'яний і ґрунтовий (впритул до стовбурів дубів) покрив між дубами разом із поверхневою кореневою системою був знятий на глибину 15—20 см для створення тротуару. Коренева система дубів була порушена не менш ніж на половину діаметра пристовбурового кола. 14 липня площа, де був знятий ґрунт, була засипана піском. Поруч із дубами, уздовж вул. Григорія Сковороди, була вирита канава, яка також порушила їхню кореневу систему. Державною екологічною інспекцією було складно акт після проведення експертизи стосовно порушення деяких вимог з охорони об'єкта заповідного фонду України, роботи, що завдали шкоди деревам, припинилися, а охоронні таблички дубів будуть відновлені. 2009 року розглядається питання щодо можливості передачі заповідних дубів під охорону СКП «Харківзеленбуд». Харківською міською радою з метою наведення належного стану навколо ботанічної пам'ятки природи, недопущення руйнування території об'єктів виділила з фонду охорони навколишнього природного середовища кошти на обладнання об'єктів природно-заповідного фонду в сумі 30 тис. грн. На запит Держекоінспекції в Харківській області щодо визначення можливого впливу при здійсненні будівельних робіт на пам'ятку природи від УкрНДІЛГА ім. Г. М. Висоцького надійшла відповідь, згідно з якою поверхневе пошкодження коріння дубів на час обстеження не може завдати значної шкоди цим деревам. Подальший стан пам'ятки природи «Пушкінська» та недопущення негативного впливу на заповідний об'єкт перебуває на контролі Держекоінспекції в Харківській області. Джерела Проект Програми охорони навколишнього природного середовища м. Харкова — на обговорення громадськості
Південний (автовокзал)

Південний автовокзал — один з автовокзалів Донецька, знаходиться в Ворошиловському районі, в центрі міста. Пасажирське сполучення З цього автовокзалу вирушають автобуси в південному напрямку Донецької області та у напрямку Луганська. До 2014 року автобуси прямували в Київ, Бориспіль, Харків, Ізюм, Ізмаїл, Дніпро, Запоріжжя та інші міста України. Влітку з Південного автовокзалу вирушали автобуси на Азовські курортні селища: Мелекіне, Ялта (Азовська), Білосарайська коса, Урзуф, Бабах-Тарама. Джерела Розклад автостанцій та автовокзалів України
Підгаєцьке джерело

Підгає́цьке джерело́ — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташоване на південній околиці міста Підгайці Тернопільської області, в долині річки Коропець, при в'їзді з боку міста Тернопіль, праворуч дороги. Пам'ятка Оголошене об'єктом природно-заповідного фонду рішенням Тернопільської обласної ради № 50 від 26 лютого 1999 року. Перебуває у віданні Підгаєцької міської ради. Характеристика Площа — 0,08 га. Під охороною — джерело питної води, що має важливе водорегулятивне, науково-пізнавальне значення. Над джерелом відновлено дубовий хрест на честь скасування панщини 1848 року. Джерела Бай І., Колодницький С. Підгаєцьке джерело // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 76. — ISBN 978-966-528-279-2. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Підгаєцького району[недоступне посилання з квітня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Pidhirtsi Monastery

The Pidhirtsi Annunciation Monastery (also known as the Plisnesk Annunciation Monastery; Ukrainian: Підгорецький благовіщенський монастир, Пліснеський благовіщенський монастир) is a male monastery of the Order of St. Basil the Great, located near the village of Pidhirtsi in the Zolochiv Raion of the Lviv Oblast, on the site of the historic Plisnesk. It was originally Orthodox, but later became part of the Ukrainian Greek Catholic Church. History According to church legend, the monastery was founded in 1180 by Princess Olena Vsevolodivna, although documentary evidence of its existence only appears from the 17th century. The existence of the monastery in ancient Kievan Rus' times is confirmed by archaeological excavations, which revealed the remains of four temple buildings dating from different periods: In the Olenyn Park tract (12th–13th centuries) In the Seredhoroddia tract (13th–14th centuries) On the territory of the modern monastery cemetery (15th–17th centuries) Opposite the modern monastery bell tower (17th–18th centuries) At the end of the 16th century, hermit monks began to settle near the ancient church. The official founding of the Orthodox monastery took place in 1659–1663. In 1694, a miraculous icon of the Virgin Mary was brought to the monastery from the village of Holubytsia (now in the Zolochiv Raion), and it was crowned in 1754. In 1700, the monastery joined the Union together with the entire Lviv diocese, and after 1739, it joined the Ruthenian Congregation (province) of the Basilian Order. Important historical documents have been preserved: the monastery chronicle (covering the years 1583–1729) and the monastery memorial book (started in 1710), to which the name of Taras Shevchenko was added in 1861. In 1946, the monastery was closed by the Soviet authorities. Its buildings were used as a tuberculosis sanatorium. Church services continued in the temple until 1960. The monastery was revived in 1990–1991. Architecture At the beginning of the 18th century, there were several wooden churches on the monastery grounds (Annunciation of the Blessed Virgin Mary, Beheading of John the Baptist, St. Onuphrius), as well as, presumably, the stone Church of the Transfiguration, which was dismantled in 1706. After the fire of 1726, the stone church of St. Onuphrius was built between 1726 and 1750, which has survived to this day. This building is an example of Baroque basilica architecture, with three naves and one dome. The iconostasis, designed by architect Paweł Giżycki in 1754, is of particular artistic value. Adjacent to the church on the northwest side is a house of cells, built in 1771–1786 by architect Wenzlawski. Hegumens Dominican Sadok Barącz, in his publication "Monaster OO. Bazylianów w Podhorcach" (1881), provides a list of hegumens of the Pidhirtsi Monastery up to 1875. Gallery References
Klasztor w Podhorcach

Klasztor Zwiastowania NMP w Podhorcach (znany również jako klasztor Zwiastowania w Pleśnisku; ukr. Підгорецький благовіщенський монастир, Пліснеський благовіщенський монастир) – greckokatolicki klasztor męski zakonu Bazylianów św. Jozafata, położony w pobliżu wsi Podhorce (rejon złoczowski) w obwodzie lwowskim, w miejscu historycznego Pleśniska. Pierwotnie był to klasztor prawosławny. Historia Według legendy kościelnej klasztor został założony w 1180 r. przez księżniczkę Olenę (Elenę) Wsiewołodownę, córkę Wsiewołoda III (1154–1212), chociaż dokumenty potwierdzające jego istnienie pojawiają się dopiero w XVII w. Istnienie klasztoru w czasach Rusi Kijowskiej potwierdzają wykopaliska archeologiczne, które ujawniły pozostałości czterech budynków świątynnych z różnych okresów: na terenie parku Olenyn (XII–XIII w.) na terenie Seredhoroddia (XIII–XIV w.) na terenie współczesnego cmentarza klasztornego (XV–XVII w.) naprzeciwko współczesnej dzwonnicy klasztornej (XVII–XVIII w.) Pod koniec XVI w. w pobliżu dawnego kościoła zaczęli osiedlać się mnisi pustelnicy. Oficjalne założenie klasztoru prawosławnego miało miejsce w latach 1659–1663. W 1694 r. do klasztoru przywieziono cudowną ikonę Matki Boskiej z wsi Hołubica (obecnie w rejonie złoczowski) i w 1754 r. została ona ukoronowana. W 1700 r. klasztor wraz z całą diecezją lwowską przystąpił do Unii, a po 1739 r. dołączył do Kongregacji Rusińskiej Zakonu Bazylianów. Zachowały się ważne dokumenty historyczne: kronika klasztorna (obejmująca lata 1583–1729) oraz księga pamiątkowa klasztoru (rozpoczęta w 1710 r.), do której w 1861 r. znalazł się wpis Tarasa Szewczenki (1814–1861). W 1946 r. klasztor został zamknięty przez władze radzieckie. Jego budynki wykorzystywano jako sanatorium dla chorych na gruźlicę. Nabożeństwa w świątyni odbywały się do 1960 r. Klasztor został przywrócony do życia w latach 1990–1991. Architektura Na początku XVIII w. na terenie klasztoru znajdowało się kilka drewnianych kościołów (Zwiastowania NMP, Ścięcia św. Jana Chrzciciela, św. Onufrego), a także prawdopodobnie kamienna cerkiew Przemienienia Pańskiego, która została rozebrana w 1706 r. Po pożarze w 1726 r. w latach 1726–1750 zbudowano kamienną cerkiew św. Onufrego, która przetrwała do dziś. Budowla ta jest przykładem barokowej architektury bazylikalnej, z trzema nawami i jedną kopułą. Szczególną wartość artystyczną ma ikonostas, zaprojektowany przez architekta Pawła Giżyckiego w 1754 r. Do kościoła od strony północno-zachodniej przylega dom cel, zbudowany w latach 1771–1786 przez architekta Węcławskiego. Przełożeni (igumenowie) Dominikanin Sadok Barącz w swojej publikacji „Monaster oo. Bazylianów w Podhorcach” (1881) podaje listę przełożonych klasztoru do 1875 r. Galeria Przypisy