NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Głuchów (obwód sumski)

Głuchów (ukr. Глухів, Hłuchiw) – historyczne miasto w obwodzie sumskim na Ukrainie, ok. 100 km na północny wschód od Konotopu i na południe od pobliskiej granicy z Rosją, nad rzeką Esmań, współrzędne geograficzne 51°41′N 33°54′E. W mieście rozwinął się przemysł elektrotechniczny, spożywczy oraz włókienniczy. Historia Wzmiankowane w 1152 roku jako część księstwa czernihowskiego na Siewierzy, zniszczonego przez plemiona kumańskie; w późniejszym średniowieczu od roku 1252 stolica samodzielnego księstwa czernihowskiego zależnego od chanatu tatarskiego. Od ok. 1320 roku w granicach Wielkiego Księstwa Litewskiego, utracony w 1503 roku na rzecz Wielkiego Księstwa Moskiewskiego, od roku 1618 (rozejm w Dywilinie) we władaniu, a od 1635 roku (pokój polanowski) w granicach Rzeczypospolitej Obojga Narodów, w województwie czernihowskim. Pierwszym właścicielem wsi był Marek Kimber herbu Topór. W roku 1644 Głuchów otrzymał przywileje miejskie od króla Władysława IV Wazy. Po roku 1649 w autonomicznym Hetmanacie. Od ugody perejasławskiej 1654 pod berłem cara Rosji. W roku 1664 wojska polskie pod dowództwem króla Jana Kazimierza bez powodzenia próbowały zdobyć miasto. Po rozejmie andruszowskim z 1667 roku oddany przez Rzeczpospolitą Rosji. Kiedy Piotr I Wielki przeniósł tu w 1708 roku siedzibę hetmana (po zburzeniu Baturyna i wymordowaniu jego mieszkańców), znaczenie miasta wzrosło. Pod rządami ostatnich hetmanów zostało przebudowane w stylu barokowym. Częste pożary, które później nawiedzały miasto, doprowadziły je jednak do upadku. Od roku 1782 Głuchów należał do guberni nowogrod-siewierskiej, a od roku 1802 czernihowskiej, między gubernią kurską a gubernią orłowską. W roku 1880 miasto liczyło 15000 mieszkańców, w większości składało się ze społeczności żydowskiej. W mieście znajdowały się trzy cerkwie oraz dwie synagogi. W marcu 1918 oddziały bolszewickie dokonały pogromu Żydów, zabijając 400 osób. W 1959 liczyła 22 962 mieszkańców. W 1989 liczyła 35 869 mieszkańców. Miasto ma bogaty dorobek w dziedzinie muzyki. Działała tu Głuchowska Akademia Muzyczna, gdzie uczyli się tacy kompozytorzy jak m.in. Dmytro Bortnianski i – prawdopodobnie – Maksym Berezowski, a także słynny lutnista Tymoteusz Biełogradzki. Zabytki Cerkiew św. Mikołaja w stylu barokowym z lat 1693-1695 Brama Kijowska w stylu barokowym z lat 1766-1769 Cerkiew Przeobrażenia z XVIII w. Cerkiew Wniebowstąpienia z lat 1767-1867 Ruiny zamku więziennego z XIX w. Dom Miklaszewskich z XIX w. Dom Biłowskich z 1855 r. Gmach Instytutu Nauczycielskiego z lat 1874-1879 Gmach gimnazjum męskiego z lat 1880-tych Gmach gimnazjum żeńskiego z lat 1894-1896 Cerkiew św. Anastazji w stylu barokowym z lat 1884-1897 Kamienica Lutego z końca XIX w. Dom narodzin Józefa Szkłowskiego Gmach ziemstwa powiatowego z 1913 r. Wieża ciśnień z lat 1927-1929 Gmach administracji z 1957 r. Miasta partnerskie Gorlice Przypisy Linki zewnętrzne Encyclopedia Ukrainy: Głuchów (ang.) mapa sztabowa ZSRR. sunsite.berkeley.edu:8085. [zarchiwizowane z tego adresu (2007-03-12)]. Głuchów z satelity Głuchów, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. II: Derenek – Gżack, Warszawa 1881, s. 613 .
Hlukhiv

Hlukhiv (em ucraniano: Глу́хів, em polonês/polaco: Głuchów, em russo: Глухов, transl. Glukhov) é uma cidade da Ucrânia, situada no Oblast de Sumy. Tem 83,74 km² de área e sua população em 2020 foi estimada em 32.686 habitantes. Referências
Hluhiv

Hluhiv (în ucraineană Глухів) este oraș regional în regiunea Sumî, Ucraina. Deși subordonat direct regiunii, orașul este și reședința raionului Hluhiv. Galerie Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Hluhiv era vorbitoare de ucraineană (83,2%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (16,49%). Vezi și Lista orașelor din Ucraina Note
Глухив

Глухив (укр. Глухів) град је у Украјини, у Сумској области. Према процени из 2025. у граду је живело 18.510 становника. Становништво Према процени, у граду је 2012. живело 34.790 становника. Партнерски градови Свиштов Криводол Референце Спољашње везе
Hluchiv

Hluchiv eller Gluchov (ukrainska: Глухів , ryska: Глухов) är en stad i Sumy oblast i norra Ukraina. Staden ligger cirka 105 kilometer nordväst om Sumy. Hluchiv beräknades ha 31 789 invånare i januari 2022. Historia Hluchiv omnämns år 1152 i Hypatiuskrönikan som en stad i Tjernihivstaten. I mitten av 1200-talet intogs staden av mongoler och under 1350-talet kom den under litauisk överhöghet. Den annekterades av Moskvariket år 1503 och av Polen år 1618, varvid den erhöll rättigheter i enlighet med Magdeburgrätten. Från år 1648 var Hluchiv en del av Hetmanatet och blev ett viktigt handelscentrum. Under hetman Danylo Apostol (1727–1734) och hetman Kirill Razumovskij (1750–1764) skedde en kraftig tillväxt av staden. År 1738 grundades Hluchivs sångskola. Efter Ryska revolutionen år 1917 blev Hluchiv en del av Ukrainska folkrepubliken och i januari 1919 ockuperades staden av sovjetiska trupper. Ekonomi, forskning och utbildning Stadens industri tillverkar livsmedel, linfibrer, maskiner, byggnadsmaterial och ullprodukter. Den främsta utbildningsinstitutionen är Hluchivs forskningsinstitut för växtfibrer, grundat 1931, och ett pedagogiskt universitet, grundat 1874, samt en jordbrukshögskola. Bildgalleri Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hluchiv.
Микільсько-Ботанічна, 4

Будинок № 4 (Будинок Герндт) — житлова будівля на Микільсько-Ботанічній вулиці, характерний зразок київських прибуткових будинків у неоготичному стилі кінця ХІХ сторіччя. Наказом Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища № 143 від 26 жовтня 2001 року будівля внесена до обліку пам'яток архітектури. Історія ділянки 1877 року власницею ділянки стала дружина австрійського підданого А. Водольська. На території садиби звели дерев'яний будинок, а на подвір'ї розпланували фруктовий сад. 1890 року садибу придбала дружина прусського підданого Е. Герндт. На її замовлення у 1896—1897 роках спорудили будинок за проєктом архітектора Якуба-Фрідріха Вольмана. На початку ХХ сторіччя ділянка перебувала у власності різних осіб: О. Диджула (1901), подружжя І. та Л. Климовичів, А. Панащенка (з 1910), Е. Фінкельштейна (1919). До 1904 року в будинку мешкав правознавець Леонід Білогриць-Котляревський (1855—1908). У 1910-х роках тут оселився економіст, політичний діяч, член Центральної Ради Микола Порш (1879—1943). У будинку також знімав помешкання український геолог, географ й академік УАН Павло Тутковський (1858—1930). Будинок реконструювали і надбудували поверх. Архітектура Двоповерхову із цокольним напівповерхом, цегляну будівлю у стилі неоготики спорудили на червоній лінії. Композиція вирішена у стилізованих готичних формах. Чоловий фасад фланкують різні за шириною розкріповки. На лівому фланзі розташований вхід із піддашшям. Правий оздоблений стрілчастими нішами. Центральна частина із гранчастими напівколонами увінчана прямокутним аттиком і вежками. Вікно над входом — стрілчасте, інші — прямокутні, на флангах завершені ламаними сандриками. Балкон на консолях, що на другому поверсі, має ажурні металеві ґрати. Частково втрачено первісне оздоблення: декоративні вази, різьблені двері тощо. Примітки Джерела Білокінь Сергій, Мокроусова Олена, Федорова Лариса. Будинок на Микільсько-Ботанічній, 4 // Звід пам'яток історії та культури України: Київ. Київ: М — С / П. Тронько та ін. — К., 2003. — Т. 1, ч. 2. — С. 635.
Ваганичский парк

Ваганичский парк (укр. Ваганицький парк) — парк-памятник садово-паркового искусства местного значения, расположенный на территории Городнянского района (Черниговская область). Площадь — 6 га. История Парк был заложен во второй половине 19 века. Основу современного парка составляет сад, посаженный на двадцати десятинах в центре села Ваганичи вокруг панского дома Евреинова. У пруда была крытая оранжерея, где выращивали цитрусовые, пальмы, деревья из Азии и Африки. В советское время разрушений претерпели усадьба и церковь, парковые композиции же нет. Ныне пруд обмелел и заилился. Парк-памятник садово-паркового искусства был создан решением Черниговского облисполкома от 27.04.1964 №236. Также упоминается в решениях Черниговского облисполкома от 04.12.1978 №529, 27.12.1984 №454, от 28.08.1989 №164. Описание Парк расположен в селе Ваганичи: в долине ручья Вагы, впадающего в реку Чибриж. Природа В парке присутствую такие приемы оформления парковых композиций: массивы, группы, солитерные, аллейные и обочинные посадки. Массивы деревьев образовывают виды берёза повислая (Bétula péndula), сосна обыкновенная (Pínus sylvéstris), дуб черешчатый (Quércus róbur), осина (Pópulus trémula), клён остролистный (Ácer platanoídes), и расположены на периферии парка. Групповые парковые композиции сформированы видами ясень обыкновенный (Fráxinus excélsior), ясень американский (Fraxinus americana), ясень ланцетный (Fraxinus pennsylvanica var. lanceolata, подвид вида ясень пенсильванский), липа сердцевидная (Tília cordáta), орех грецкий (Júglans régia), орех маньчжурский (Júglans mandshúrica), робиния ложноакациевая (Robínia pseudoacácia), рябина обыкновенная (Sórbus aucupária), конский каштан обыкновенный (Aésculus hippocástanum), граб обыкновенный (Cárpinus bétulus), клён сахарный (Ácer sáccharum), клён ясенелистный (Ácer negúndo), вяз шершавый (Úlmus glábra), ель обыкновенная (Pícea ábies), ель голубая (Pīcea pūngens), сосна обыкновенная (Pínus sylvéstris). Кустарниковый ярус представлен видами бересклет бородавчатый (Euonymus verrucosus), бересклет европейский (Euonymus europaeus), ива козья (Sálix cáprea). Насаждения вокруг пруда представлены видами тополь белый (Pópulus álba), тополь чёрный (Pópulus nígra), осина (Pópulus trémula). В парке сохранились две параллельные аллеи: одна высажена конским каштаном обыкновенным (Aésculus hippocástanum), другая — чередующимися липой сердцевидной (Tília cordáta) и клёном остролистным (Ácer platanoídes),. Примечания Литература Лукаш О.В. Ваганицький парк на Чернігівщині як перспективний осередок збереження природного та інтродукованого фіторізноманіття Східного Полісся/ О.В. Лукаш, С.В. Кирієнко, О.О. Рак, Д.М. Дмитрієв // Матеріали міжнар. наук. конф. [„Старовинні парки і ботанічні сади – наукові центри збереження біорізноманіття та охорона історико-культурної спадщини”]. – К.: Академперіодика, 2006. – С. 259-262 Клименко А.В. Старовинні парки Чернігівщини / А.В. Клименко, Ю.О. Клименко. - К., 2001. - 54 с. Ссылки Про парк
Ваганицький парк

Ваганицький парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення, розташований у селі Ваганичі Городнянського району Чернігівської області України. Площа — 6 га. Історія Парк закладено в другій половині XIX століття. Основу сучасного парку становить сад, посаджений на 20 десятинах у центрі села Ваганичі навколо панського будинку місцевого пана й лікаря М. Євреїнова (1860-1918рр). Біля ставка була крита оранжерея, де вирощували цитрусові, пальми, дерева з Азії та Африки. За радянських часів руйнувань зазнали садиба і церква, а паркові композиції — ні. Нині ставок обмілів і замулився. Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва створено рішенням Чернігівського облвиконкому від 27.04.1964 № 236. Також згадується в рішеннях Чернігівського облвиконкому від 04.12.1978 № 529, 27.12.1984 № 454, від 28.08.1989 № 164. Опис Парк розташований у селі Ваганичі, в долині струмка Ваги, що впадає в річку Чибриж. Природа У парку наявні такі прийоми оформлення паркових композицій: масиви, групи, солітерні, алейні та узбічні посадки. Масиви дерев утворюють види: береза повисла, сосна звичайна, дуб звичайний, осика, клен звичайний, і розташовані на периферії парку. Групові паркові композиції сформовані видами: ясен звичайний, ясен американський (Fraxinus americana), ясен ланцетний (Fraxinus pennsylvanica var. lanceolata, підвид виду ясен пенсильванський), липа дрібнолиста, горіх волоський, горіх маньчжурський, робінія звичайна, горобина звичайна, гіркокаштан звичайний, граб звичайний, клен цукровий, клен ясенелистний, в'яз шорсткий, ялина європейська, ялина колюча, сосна звичайна. Чагарниковий ярус представляють види: бруслина бородавчаста, бруслина європейська, верба козяча. Насадження навколо ставка представлені видами: тополя біла, тополя чорна, осика. У парку збереглися дві паралельні алеї: одна висаджена гіркокаштаном звичайним (Aésculus hippocástanum), інша — почергово липою дрібнолистою (Tília cordáta) і кленом звичайним (Ácer platanoídes). Примітки Література Лукаш О. В. Ваганицький парк на Чернігівщині як перспективний осередок збереження природного та інтродукованого фіторізноманіття Східного Полісся/ О. В. Лукаш, С. В. Кирієнко, О. О. Рак, Д. М. Дмитрієв // Матеріали міжнар. наук. конф. ["Старовинні парки і ботанічні сади — наукові центри збереження біорізноманіття та охорона історико-культурної спадщини"]. — К.: Академперіодика, 2006. — С. 259—262 Клименко А. В. Старовинні парки Чернігівщини / А. В. Клименко, Ю. О. Клименко. — К., 2001. — 54 с. Посилання Про парк [Архівовано 29 травня 2022 у Wayback Machine.]
Прикол (озеро)

Прикол (укр. Прикол) — озеро, расположенное на территории Новозаводского района Черниговского горсовета (Черниговская область). Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — речное (пойменное). Группа гидрологического режима — сточное. География Длина — 1,5 км. Ширина средняя — 0,06 км, наибольшая — 0,1 км. Озеро расположено в пойме (правый берег) Десны: на юге Новозаводского района Черниговского горсовета западнее проспекта Мира. Озерная котловина вытянутой формы с северо-востока на юго-запад, где северо-восточная оконечность расширяется. В восточной оконечности озера расположен остров. В период половодья соединяется протоками с озером Монастырское и Десной. Из озера вытекает ручей, который впадает в Десну непосредственно западнее ж/д линии Чернигов—Киев. На северо-западе примыкают садово-дачные участки, севернее — Монастырское озеро. Берега пологие. Берега зарастают прибрежной растительностью (тростник обыкновенный), а водное зеркало — водной (роголистник погружённый, кубышка жёлтая, виды рода рдест). Берега частично заняты насаждениями лиственных пород деревьев. Края котловины переходят в водно-болотные участки. Питание: дождевое и грунтовое, частично путём сообщения с Десной. Зимой замерзает. Примечания Источники Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. 1989. Лист карты M-36-15 Чернигов. Масштаб: 1 : 100 000. Указать дату выпуска/состояния местности. Никифоров О. Г. Деснянські озера: Путівник. К., 1967
Прикол (озеро)

Прикол — озеро, розташоване на території Новозаводського району Чернігівської міськради (Чернігівська область). Тип загальної мінералізації — прісне. Походження — річкове (заплавне). Група гідрологічного режиму — стічне. Географія Довжина-1,5 км. Ширина: середня — 0,06 км, найбільша — 0,1 км. Озеро розташоване в заплаві (правий берег) Десни: на півдні Новозаводського району Чернігівської міськради на захід від проспекту Миру. Озерна улоговина витягнутої форми з північного сходу на південний захід, де північно-східний край розширюється. На східному краю озера розташований острів. У період повені з'єднується протоками з озером Монастирське і Десною. З озера витікає струмок, який впадає в Десну безпосередньо на захід від залізничної лінії Чернігів-Київ. На північному заході примикають садово-дачні ділянки, північніше — Монастирське озеро. Береги пологі. Береги заростають прибережною рослинністю (очерет звичайний), а водне плесо — водною (кушир занурений, глечики жовті, види роду рдесник). Береги частково зайняті насадженнями листяних порід дерев. Краї улоговини переходять у водно-болотні ділянки. Живлення: дощове та ґрунтове, частково шляхом сполучення з Десною. Взимку замерзає. Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : у 3 т / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К. : «Українська Радянська Енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1989—1993. — 33000 прим. — ISBN 5-88500-015-8. Аркуш карти M-36-15 Чернигов. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1985 р. Видання 1990 р. (рос.) Никифоров О. Г. Деснянські озера: Путівник. — К., 1967.
Яловщина (заказник)

Яловщина (укр. Ялівщина) — лесной заказник местного значения, часть одноименного урочища, расположенный в границах (заповедная зона) регионального ландшафтного парка Яловщина (с 2014 года), расположенный на территории Деснянского района Чернигова. Площадь — 6,2 га. История Подробнее см. История Яловщины Решением Черниговского облисполкома № 164 от 28.08.1989 года в результате уточнения характеристики территории парк-памятник садово-паркового искусства «Яловщина» был исключён из перечня территорий и объектов ПЗФ Черниговской области, а на части его площади создан одноимённый лесной заказник местного значения с площадью 7,2 га. Находился в ведении колхоза «Деснянский». Заказник создан с целью сохранения и поддержания в надлежащем состоянии уникальных сосново-берёзовых насаждений с участием липы сердцевидной, клёна остролистного, дуба черешчатого и групповыми посадками экзотических деревьев и кустарников. Решением Черниговского облисполкома № 56 от 28.03.1992 года с площади заказника был изъят участок площадь 1 га, как такой, что не соответствует требованиям действующей квалификации. С целью сохранения в природном состоянии ценного природного комплекса, заказник площадью 6,2 га был передан из ведения Черниговского радиоприборного завода в ведение «Зеленбуд». Заказник расположен в границах регионального ландшафтного парка «Яловщина», созданного 28 марта 2014 года с общей площадью 168,7 га, сохранив статус самостоятельного объекта ПЗФ. Описание Заказник расположен в периферийной юго-восточной части урочища Яловщина — непосредственно западнее территории медицинских учреждений (городская больница № 3) по проспекту Михаила Грушевского (улице 1 Мая). Абсолютные высоты колеблются в пределах 148-154 м над уровнем моря. Транспорт: троллейбус № 10, 11 — остановка Яловщина по проспекту Левка Лукьяненко (улице 77 Гвардейской дивизии). Природа Растительность Яловщины представлена доминирующими сосновыми лесами, также субборами (сосна с тополем и осиной), дубовыми и берёзовыми лесами. Типы соснового леса: злаковые, частично зеленомховые и березняковые. В парке встречаются интродуценты дальневосточной и североамериканской флор. На территории заказника сохранились уникальные сосново-березовые насаждения с участием липы сердцелистной (Tilia cordata), клена остролистного (Acer platanoides), дуба черешчатого (Quercus robur) и групповыми посадками экзотических деревьев и кустарников, среди которых: бархат амурский (Phellodendron amurense), гледичия трёхколючковая (Gleditsia triacanthos), робиния ложноакациевая (Robinia pseudoacacia), катальпа бигнониевидная (Catalpa bignonioides), черёмуха поздняя (Prunus serotina), черёмуха Маака (Prunus maackii), орех маньчжурский (Juglans mandshurica), туя западная (Thuja occidentalis), сирень венгерская (Syringa josikaea). Здесь встречается более 50 видов хребетных. Фауна представлена доминирующими типичными лесными и синантропными видами, частично водно-болотными видами. Примечания Ссылки Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 967—968 (укр.) Про парк на сайте chernihivregion.travel Архивная копия от 24 октября 2020 на Wayback Machine
Ялівщина (заказник)

Ялівщина — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у північній частині міста Чернігів, неподалік від вулиць 1 Травня і 77-ї Гвардійської Дивізії, поруч (на захід) з Чернігівською міською лікарнею № 2. Площа 6,2 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконкому від 08.09.1958 року № 861; рішення від 28.03.1964 року № 121; рішення від 10.06.1972 року № 303; рішення від 27.12.1984 року № 454; рішення від 28.08.1989 року № 164; рішення від 31.07.1991 року № 159; рішення від 28.03.1992 року № 56. Перебуває у віданні: Чернігівське РБД «Зеленбуд». Статус присвоєно для збереження унікальних березово-соснові насаджень віком 60-80 років. У домішку: липа серцелиста, клен гостролистий, дуб звичайний. Також зростають екзотичні дерева і чагарники з Північної Америки, Далекого Сходу, Західної та Центральної Європи, зокрема бархат амурський, гледичія колюча, робінія псевдоакація, катальпа бігнонієподібна, черемха пізня та черемха Маака, горіх маньчжурський, туя західна, бузок угорський. Лісовий заказник «Ялівщин» розташований у межах регіонального ландшафтного парку «Ялівщина». Галерея Див. також Ялівщина (комплекс археологічних пам'яток) Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (91. Ялівщина) Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації. Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду (Чернігів, 2018).— «Ялівщина». Стор. 126
Шахтёрская (станция МДЖД)

Шахтёрская — тупиковая станция Малой Донецкой железной дороги в городе Донецк. Расположена около микрорайона Гладковка. Рядом со станцией расположено ломотивное депо ТЧ-20 Шахтёрская Станция Шахтёрская была оборудована системой электрической централизации стрелок и сигналов. Но в 2000-х годах была снята электрическая централизация. Входной Н, выходные Ч1, Ч2 и маневровые сигналы были разобраны. Сейчас на станции стрелки переводятся вручную, то есть при помощи курбеля. Движение поездов Пассажирское движение по станции осуществляется с 1 мая по конец сентября. Со станции курсирует поезд «Донецкие зори». На станцию поезда прибывают с нечётными номерами, а после перецепки локомотива поездам присваивается чётный номер, с которым он отправляется соответственно в чётном направлении на станцию Пионерскую. Стоимость проезда На станции не имеется кассы. Для покупки билета нужно обратиться к юному железнодорожнику, либо к инструктору. По состоянию на 2019 год, билет до следующей станции стоит: -Взрослый- 30 рублей; -Детский (от 3-х лет до 12) — 20 рублей; -Детям до 3-х лет — бесплатно. Ссылки Малая Донецкая на сайте Д. Сутягина «Детские железные дороги СССР» . Дата обращения: 15 января 2020. Архивировано 29 марта 2012 года. Малая Донецкая на сайте ДЖД . Дата обращения: 15 января 2020. Архивировано 15 января 2020 года.
Шахтарська (станція МДЗ)

Шахтарська — тупикова станція Малої Донецької залізниці у місті Донецьк. Розташована біля мікрорайону Гладківка. Поряд зі станцією розташовано ломотивне депо ТЧ-20 Шахтарська. Станція «Шахтарська» була обладнана системою електричної централізації стрілок та сигналів. Але в 2000-х роках було знято електричну централізацію. Вхідний Н, вихідні Ч1, Ч2 та маневрові сигнали були розібрані. Зараз на станції стрілки переводяться вручну, тобто за допомогою Курбеля. Рух поїздів Пасажирський рух станцією зазвичай здійснюється з 1 травня до кінця вересня. Зі станції курсує поїзд «Донецькі зорі». На станцію поїзда прибувають з непарними номерами, а після перечеплення локомотива поїздам присвоюється парний номер, з яким він відправляється відповідно в парному напрямку на станцію Піонерську. Вартість проїзду На станції немає каси. Для покупки квитка необхідно звернутися до молодого залізничника, або до інструктора. Станом на 2019 рік квиток до наступної станції коштує: Дорослий — 30 рублів; Дитячий (від 3-х років до 12) — 20 рублів; Дітям до 3-х років — безкоштовно. Розклад Травень, Вересень: Субота, Неділя Влітку: Четвер, п'ятниця, субота, неділя Субота і неділя: 1 рейс: 12:20 — 12:45 2 рейс: 14:10 — 14:35 3 рейс: 15:30 — 15:55 Інші дні: Від ст. Піонерська до ст. Шахтарська: 11:40 — 11:48, 12:20 — 12:28, 14:10 — 14:18, 14:50 — 15:58, 15:30 — 15:38, 16:10 — 16:18. Від ст. Шахтарська до ст. Піонерська: 11:58 — 12:05,12:38 — 12:45, 14:28 — 14:35, 15:08 — 15:15, 15:48 — 15:55, 16:28 — 16:35. Мапа Світлини Див. також Мала Донецька залізниця імені В. В. Приклонського Піонерська Посилання Дитяча залізниця на сайті Д. Сутягина «Дітячи залізниці СРСР» [Архівовано 29 березня 2012 у Wayback Machine.](рос.) Дитяча залізниця на сайті www.annet.dn.ua(рос.) Детская Донецкая железная дорога (на сайте http://infodon.org.ua) [Архівовано 25 квітня 2011 у Wayback Machine.](рос.) Сайт Донецької дитячої залізниці [Архівовано 1 грудня 2016 у Wayback Machine.](рос.)