NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mariä-Himmelfahrt-Kathedrale (Lwiw)

Die Lateinische Kathedrale Mariae Himmelfahrt (ukrainisch Архікатедральна базиліка Успіння Пресвятої Діви Марії Erzkathedrale des Entschlafens der Allerheiligsten Jungfrau Maria) ist die Kathedrale des Erzbistums Lwiw der römisch-katholischen Kirche in der Ukraine. Sie entstand vom 14. bis 15. Jahrhundert und wurde vom 18. bis zum 19. Jahrhundert stark umgebaut. Geschichte Den Bau begann man zu Zeiten des polnischen Königs Kasimir des Großen im Jahr 1370. Das Patrozinium wurde von der kurz zuvor zerstörten orthodoxen Kirche des Entschlafens Mariae übernommen. Das Presbyterium beendete man 1404, das Hauptkirchenschiff 1474. Die Kathedrale wurde 1405 durch Bischof Maciej Janina geweiht. Beim Stadtbrand in Lwiw im Jahr 1527 wurde die Kathedrale stark in Mitleidenschaft gezogen. Am 1. April 1656 schwor König Johann II. Kasimir feierlich vor dem Bild der Gnädigen Madonna das sogenannte Lemberger Gelöbnis, die Gottesmutter Maria als die Königin Polens anzuerkennen, falls die Abwehr der Schwedenübermacht gelänge (was auch geschah). In den Jahren 1765 bis 1772 wurde auf Anweisung von Erzbischof Wacław Sierakowski ein grundlegender Umbau angeordnet, bei welchem viele Grabdenkmäler, Epitaphien und Altäre der Gotik und der Renaissancezeit entfernt wurden. Der Bau bekam einen spätbarocken Charakter mit Rokokoelementen. 1777 bekam einer der zwei Türme (Höhe 65 m) einen Rokokohelm. Eine neugotische Orgel wurde 1899 eingebaut. Ende des 19. Jahrhunderts wurde das Presbyterium im gotischen Stil nach Plänen von Julian Zachariewicz erneuert. Ende des 19. Jahrhunderts baute man Glasmalereien (teilweise nach dem Projekt von Józef Mehoffer) ein. 1910 bekam die Kathedrale den Titel einer Basilica minor. Das Dach der Kathedrale und der Turm sind mit Messingblech bedeckt. 1917 wurde das Messingblech des Dachs der Kathedrale von den Österreichern entfernt, die es nur auf dem Turm beließen. Rechts vom Hochaltar befindet sich ein Bronzegrabmal des Nikolaus Herburt von dem Nürnberger Pankraz Labenwolf (16. Jahrhundert). In den Jahren 1998 bis 2000 wurde das Innere der Kathedrale gründlich durch polnische und ukrainische Restauratoren erneuert. 2006 feierte man den 350. Jahrestag des Lemberger Gelöbnisses unter Anwesenheit des polnischen Präsidenten Lech Kaczyński. Neben der Kathedrale befindet sich die Boim-Kapelle. Siehe auch Mariä-Entschlafens-Kirche (Lwiw) Weblinks Seite der Kathedrale (poln.) prysjan.ucoz.ua/lviv/
Catedral basílica de la Asunción de la Santísima Virgen María (Leópolis)

La Basílica Catedral de la Asunción de la Santísima Virgen María o la Catedral Latina​ (en ucraniano: Архікафедральна базиліка Успіння Пресвятої Діви Марії) es un catedral católica del siglo XIV situada en Leópolis (Lviv), en la parte occidental del país europeo de Ucrania. Se encuentra en el casco antiguo de la ciudad, en la esquina suroeste de la plaza del mercado, llamada plaza de la Catedral. Historia La primera iglesia construida en este sitio fue una pequeña capilla de madera católica dedicada a la Santísima Trinidad, construida en 1344 y que se perdió en un incendio seis años más tarde. En 1360, el rey Casimiro III de Polonia impulsó la construcción de la iglesia actual, construida en estilo gótico, como una catedral de la diócesis latina recién creada. La iglesia fue consagrada en 1405 y la parroquia se trasladó aquí desde la iglesia de María de la Nieve. En 1412 la sede del obispo fue transferida desde Hálych. Los trabajos de construcción continuaron durante todo el siglo XV y en 1481 la catedral fue finalmente consagrada.​ En 1440 el arzobispo metropolitano de Kiev, el cardenal Isidoro de Kiev celebró una misa por la unificación cristiana a su regreso del Concilio de Florencia. Además, fue visitada por varios reyes polacos como Juan II Casimiro, quien pidió seguridad a la virgen para la Mancomunidad polaco-lituana.​​ Entre los años 1761-1776 la catedral fue remodelada en estilo barroco y se añadió un campanario. En 1776 se coronó el icono de la Virgen y se ubicó en el altar mayor. En 1892-98 el presbiterio fue remodelado en estilo neogótico y vidrieras, diseñado por Józef Mehoffer y Jan Matejko. En 1910 se le concedió el estatus de basílica menor por el papa Pío X.​​ Tras la anexión soviética de la mitad de Polonia, la catedral Latina fue la única de las dos iglesias, junto a la iglesia católica de San Antonio, que permaneció en activo o que no fue anexionada al patriarcado moscovita en Leópolis durante el dominio soviético, mientras que los obispos se exiliaron a Lubaczów, una ciudad en el extremo sureste de Polonia, cerca de la frontera de la actual Ucrania. En 1991 el papa Juan Pablo II reactivó la Diócesis de Leópolis.​​ Durante este interlapso soviético, el icono de la Virgen se trasladó a Cracovia tras la Segunda Guerra Mundial, y más tarde en 1974 a la procatedral en Lubaczów. En 1983 fue coronada de nuevo en Jasna Góra y continúa actualmente en Lubaczów. La catedral de Leópolis alberga una copia que también fue coronada por el papa Juan Pablo II durante su visita apostólica a Ucrania el 26 de junio de 2001.​​ Referencias Enlaces externos prysjan.ucoz.ua/lviv/
Basilique-cathédrale de l'Assomption-de-la-Bienheureuse-Vierge-Marie de Lviv

La basilique-cathédrale de l'Assomption-de-la-Bienheureuse-Vierge-Marie (en ukrainien : Архікафедральна базиліка Успіння Пресвятої Діви Марії), le plus souvent simplement appelée la Cathédrale Latine est une basilique catholique située dans le quartier de la vieille ville de Lviv, en Ukraine. Elle dépend de l'archidiocèse de Lviv, diocèse de l'Église catholique romaine en Ukraine. Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Chapelle Boïm, qui fut construite sur l'emplacement du cimetière en 1615 par des bourgeois de la ville. Liste des cathédrales d'Ukraine. Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org (uk) La cathédrale, sur ukrainaincognita.com Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail du patrimoine mondial Portail de l’Ukraine
Katedralna bazilika Uznesenja Marijinog u Lavovu

Katedralna bazilika Uznesenja Blažene Djevice Marije (ukrajinski: Архикатедральна Базиліка Пресвятої Діви Марії; poljski: Bazylika Archikateldralna Najświętszej Maryi Panny), nazvana i Latinska katedrala (ukrajinski: Лати́нський собо́р, poljski: Katedra Łacińska) rimokatolička je katedrala iz 14. stoljeća u Lavovu, u zapadnoj Ukrajini. Nalazi se u starom dijelu gradu na Katedralnom trgu. Prva crkva izgrađena na ovom mjestu bila je mala drvena rimokatolička crkva posvećena Presvetom Trojstvu, izgrađena 1344. godine i stradala u požaru šest godina kasnije. Godine 1360. poljski kralj Kazimir III. Veliki započeo je izgradnju današnje crkve, izgrađene u gotičkom stilu, kao katedrale novoosnovane Lavovske biskupije. Crkva je posvećena 1405. godine, a župa je ovdje preseljena iz crkve Gospe Snježne. Godine 1412. sjedište je preneseno iz Haliča. Građevinski radovi nastavili su se tijekom cijelog 15. stoljeća, a katedrala je konačno posvećena 1481. godine. Katedrala je svjedočila mnogim značajnim događajima. Godine 1440. kijevski metropolit, kardinal Izidor, služio je svetu misu na nakanu jedinstva kršćana, kada se zaustavio u Lavovu na povratku s Firentinskog sabora. Posjetilo ju je nekoliko poljskih kraljeva, a najznačajniji je bio Ivan II. Kazimir, koji je povjerio Poljsko-Litavsku Uniju na brigu Blažene Djevice u onome što je postalo poznato kao Lavovska zakletva. Između 1761. i 1776. godine katedrala je obnovljena u baroknom stilu i dodan joj je visoki zvonik. Radove su vodili arhitekt Piotr Polejowski i kipari Johann Georg Pinsel i Maciej Polejowski, pod vodstvom nadbiskupa Wacława Hieronima Sierakowskog. Godine 1776. čudotvorna ikona Gospe od Milosti iz 16. stoljeća, koju je naslikao Józef Szolc-Wolfowicz, a koja se čuvala u katedrali, okrunjena je i postavljena na glavni oltar. Između 1892. i 1898. prezbiterij je preuređen u neogotičkom stilu, a postavljeni su i vitraji koje su dizajnirali Józef Mehoffer i Jan Matejko. Godine 1910. papa Pio X. dodijelio je katedrali status manje bazilike. Nakon sovjetske aneksije gotovo polovice predratnog teritorija Poljske, Latinska katedrala trenutno je jedna od samo dvije crkve u Lavovu koje nisu zatvorene niti podvrgnute Moskovskom patrijarhatu tijekom sovjetske vlasti, druga je rimokatolička crkva sv. Antuna u Lychakivu, dok su deportirani biskupi Lavovske biskupije živjeli u Lubaczówu, gradu u današnjoj jugoistočnoj Poljskoj, blizu granice s današnjom Ukrajinom. Godine 1991. papa Ivan Pavao II. ponovno je aktivirao Lavovsku biskupiju. U međuvremenu, čudotvorna ikona Gospe od Milosti premještena je u Krakov nakon Drugog svjetskog rata, a zatim 1974. u prokatedralu u Lubaczówu. Godine 1983. ponovno je okrunjena u Jasnoj Gori i danas se nalazi u Lubaczówu. Lavovska katedrala posjeduje kopiju koju je okrunio papa Ivan Pavao II. tijekom svog apostolskog posjeta Ukrajini 26. lipnja 2001. Galerija Izvori
Cattedrale dell'Assunzione (Leopoli)

La cattedrale dell'Assunzione, anche nota come cattedrale latina (in ucraino Латинський катедральний собор?, Latyns'kyj katedral'nyj sobor) è un importante luogo di culto cattolico a Leopoli in Ucraina. Appartiene all'arcidiocesi di Leopoli e risale al XIV secolo. Storia La bolla di papa Gregorio XI Debitum pastoralis offici del 13 febbraio 1375 indicò Halyč come sede cattolica e fu solo con l'antipapa Giovanni XXIII che, a partire dal 1412, fu trasferita a Leopoli. La cattedrale intanto era stata edificata a partire dal 1370 e quasi ultimata nel 1405, quando il vescovo di Przemyśl Maciej la benedì. La solenne consacrazione fu celebrata solo il 24 dicembre 1481. Nel 1527 un incendio devastò parte di Leopoli e la cattedrale ne venne gravemente danneggiata. Mentre era in corso la seconda guerra del nord Giovanni II Casimiro di Polonia il 1º aprile 1656 si inchinò davanti all'immagine dell'Assunta giurando di riconoscerla come protettrice della Polonia se avesse vinto il conflitto, che tuttavia non si verificò. Tra il 1765 e il 1772 fu oggetto di importanti lavori di ricostruzione che ne modificarono l'aspetto con la rimozione di altari e monumenti sepolcrali. Nel 1819 nella sala venne costruito un nuovo organo a canne in stile neogotico. Alla fine del secolo le grandi vetrate furono rinnovate e nel 1910 la cattedrale ottenne il titolo di basilica minore. Gli ultimi importanti lavori di restauro conservativi sono stati realizzati tra il 1998 e il 2000. Alle celebrazioni per il 350º anniversario del giuramento di Casimiro di Polonia, nel 2006, ha preso parte il Presidente della Repubblica di Polonia Lech Kaczyński. Descrizione Esterni La cattedrale, che si trova nel centro storico di Leopoli, sulla facciata ospita le targhe in ricordo di Tadeusz Kościuszko e della visita di papa Giovanni Paolo II. Interni L'altare maggiore è adornato dalle statue raffiguranti Sant'Agostino, San Gregorio, Sant'Ambrogio e San Girolamo attribuite allo scultore Maciej Polejowski. Nelle parti centrali dell'altare sono collocati due reliquiari d'argento del XVIII secolo e in particolare sopra il tabernacolo si trova il reliquiario d'argento con i resti del beato Giacomo Strepa, patrono dell'arcidiocesi di Leopoli. Note Voci correlate Leopoli Chiesa cattolica in Ucraina Arcidiocesi di Leopoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Cattedrale dell'Assunzione Collegamenti esterni Sito ufficiale, su lwowskabazylika.org.ua. (EN) Cattedrale dell'Assunzione, in GCatholic.org. Cattedrale dell'Assunzione, su archINFORM. (UK) Латинський Катедральний Собор (Львів), su prysjan.ucoz.ua. URL consultato il 26 febbraio 2022 (archiviato dall'url originale il 2 agosto 2019). (EN) Catholic Encyclopedia, su newadvent.org. URL consultato il 26 febbraio 2022.
Catedrala Latină din Liov

Catedrala Latină din Liov (în ucraineană Латинський катедральний собор, transliterat: Latînskîi katedralnîi sobor), cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, este un monument istoric și de arhitectură. Construcția actualei biserici a început în anul 1360, cu sprijinul regelui Cazimir al III-lea al Poloniei. Consacrarea catedralei a avut loc în anul 1405. Note
Церква Святого Василія Великого (Риків)

Церква Святого Василія Великого — дерев'яна церква у селі Риків Стрийського району Львівської області. Парафія церкви підпорядковується Самбірсько-Дрогобицькій єпархії Львівської митрополії УГКЦ. Церква і дзвіниця мають статус пам'ятки архітектури національного значення, охоронний № 1419. Історія Церква зведена у 1810 році майстром Михайлом Биленем, на місці старішої церкви, з якої перенесли іконостас 1784 року. Ікони іконостасу були реставровані у 1941 році. Після Другої світової війни і до 1988 року церква стояла закритою, в 1989—1990 роках богослужіння відновилися, а будівлю церкви відновили. Опис Розташована в центрі села, біля сільського цвинтаря на схилі гори. Є класичним взірцем бойківського типу дерев'яних церков. Дерев'яна, із смерекових брусів будівля тризрубна, триверха, по периметру оперезана піддашшям, що тримається на випустах вінців. До вівтарної частини з півночі прилучається ризниця, прибудована вже в часи незалежності. Зруби квадратні у плані, але східний зруб, де розташована вівтарна частина, вище піддашшя набуває шестигранної форми. Завершуються зруби восьмигранними верхами з трьома заломами типу «восьмерик на восьмерику», висота заломів зменшується по вертикалі, увінчуються верхи наметовими банями з маківками. Стіни вівтарної частини та нави скріплені перехресними сволоками. Покриття верхів до 1989 року було ґонтове, під час відновлення церкви у 1990 році його замінили на бляшане. В інтер'єрі чітко проглядаються багатоярусність верхів і їхнє поступове звуження. Особливістю церкви в Рикові є збережена в бабинці емпора — місце для жінок у давніх візантійських церквах, яку пізніше пристосували під хори. Західніше церкви стоїть дерев'яна дзвіниця, зведена одночасно з церквою. Вона первісно слугувала входом на церковну територію. Будівля належить до типу дзвіниць «четверик на четверику»: квадратна у плані, двоярусна з ажурною аркадою, вкрита восьмигранним наметом, оперезана піддашшями, нижнє спирається на випуски вінців, а верхнє — на консолі. Примітки Джерела Я. М. Тарас. Архітектура дерев'яних храмів українців Карпат: культурно-традиційний аспект. — Х. : Фоліо, 2018. — 671 с. — 30 прим. — ISBN 978-966-03-7719-6. Сакральна дерев'яна архітектура // Сколівщина / С. Павлюк. — Л. : Інститут народознавства НАН України, 1996. — ISBN 5-7702-1099-0. М. Драган. Українські деревляні церкви: Генеза і розвій форм. — Л., 1937. Василь Слободян. Майстер Михайло Билень – будівничий церков. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР / Жариков Н. Л., Логвин Г. Н. — К. : Будівельник, 1985. — Т. 3. — 337 с. — 8000 прим. Посилання Церква Св. Василя Великого 1810. decerkva.org.ua. Дерев'яні церкви Західної України. Процитовано 26 січня 2025.
Будівля «Цирку-театру Грікке»

Будівля «Цирку-театру Грікке», або Старий цирк — пам'ятка архітектури і містобудування місцевого значення в Харкові. Розташована на майдані Національної Гвардії в Новобаварському районі міста. Історія Будівля цирку була побудована у 1905—1906 роках за проєктом архітекторів Володимира Хрустальова та Мечислава Коморницького на тогочасній Жандармській площі (нині майдан Національної Гвардії). Замовником, а згодом і власником будівлі був став місцевий купець Генріх Грікке, який займався оранжерейним і квітковим бізнесом. Існувала легенда, що Грікке збудував цирк через кохання до циркової вершниці, проте насправді це був рекламний хід, аби привернути увагу містян до нового закладу романтичною історією. Для Харкова початку ХХ століття, де вже існували кілька подібних закладів, будівля цирку Грікке була інноваційною: вона стала найпершим кам'яним цирком міста, була електрифікованою (найперший електрифікований цирк на території України), а цирковий манеж взимку міг трансформуватися в театральну сцену. Таким чином, протягом весни-осені приміщення слугувало цирком, а в зимовий період — театром. Після Жовтневого перевороту та приходу радянської влади цирк Грікке був націоналізований та став Держцирком. У 1930-х роках відбулася реконструкція цирку: було змінено купол, зведені стайні та приміщення для хижаків. Цирк був замінований німцями напередодні їхнього відступу з Харкова в 1943 році, проте його вдалося зберегти, адже дружина одного з артистів трупи повідомила саперам Червоної армії про мінування. Будівля старого цирку слугувала за своїм цільовим призначенням до 1974 року, коли в Харкові відкрилося нова циркова арена на майдані Урицького (сучасний майдан Ірини Бугримової), а старий цирк перетворився на репетиційну базу, увійшовши до Всесоюзної дирекції з підготовки циркових програм. У 1998 році в будівлі цирку Грікке була створена дитяча циркова студія, яка базувалася в будівлі до кінця 2010-х років. Протягом 2008—2011 років приміщення цирку використовувалася як одна з локацій для знімання фільму «Дау». Творці фільму частково відновили інтер'єр глядацької зали. Примітки Посилання Вікторія Бавикіна, Христина Пашкіна (25 квітня 2016). Пригоди харківського Старого цирку: театр абсурду української бюрократії. Українська правда. Життя. Процитовано 4 травня 2025.
Church of the Presentation of Virgin Mary, Vovkiv

Church of the Presentation of Virgin Mary (Ukrainian: Церква Введення в храм Пресвятої Богородиці) is a Greek Catholic parish wooden church (UGCC) in Vovkiv of the Solonka rural hromada, Lviv Raion, Lviv Oblast. Architectural monument of local importance. History The wooden church was built in 1702 (by Yakiv Ostapets). As of 1741, the church and bell tower were covered with wood shingles. From 1723, an antimension from Bishop Athanasius Sheptytskyi was kept. In 1847–1848, the roofs of the church and bell tower were repaired. In 1904, the sanctuary of the church was painted by priest Vasyl Zatserkovnyi. During the World War I, the church was destroyed. In 1940, the sanctuary was covered with tin. In 1962, the church was unregistered. Services resumed only in 1989. That year, Mykola Batih and his son painted the church (except for the sanctuary). In 2019, thanks to the efforts of priest Petro Terletskyi and the Greek Catholic community, the church and bell tower were restored and covered with shingles again. Priests Dmytro Lozynskyi Teodor Horoshkevych Ivan Vishnovskyi (1765) Dmytro Kysilevskyi (1832–1835) Mykhailo Herovskyi (1835–1838) Mykola Ustyianovych (1838–1841, administrator) Yosyf Lototskyi (1841–1845) Ivan Yarymovych (1845–1846, administrator) Ivan Levytskyi (1846–1847, administrator) Evstakhii Merynovych (1847–1848) Efrem Hlynskyi (1848–1857) Vasyl Tselevych (1857–1866) Oleksander Horynovych (1866–1867, administrator; 1867–1891) Kornylii Malyshevskyi (1892, administrator) Leonid Molchkovskyi (1892–1893, administrator) Mykhailo Svitenkyi (1893–1897) Petro Petrytsia (1897, administrator) Teodozii Kynasevych (1897–1904) Vasyl Zatserkovnyi (1904–1905, administrator) Oleksandr Miiskyi (1905–1936) Mykhailo Volynets (1937–1944) Petro Terletskyi – now. References Bibliography Громик В. Дерев'яні церкви Львівської області. — Львів, 2014. — С. 189.
Церква Введення в храм Пресвятої Богородиці (Вовків)

Церква Введення в храм Пресвятої Богородиці у Вовкові — дерев'яний храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в селі Вовкові Солонківської громади Львівського району Львівської области України. Історія Дерев'яна церква збудована 1702 року (фундатор Яків Остапець). Станом на 1741 рік храм з дзвіницею були покриті ґонтом. З 1723 року зберігався антимінс від єпископа Атанасія Шептицького. У 1847–1848 роках тривав ремонт дахів церкви і дзвіниці. 1904 року святилище храму розписане о. Василем Зацерковним. Під час Першої світової війни храм зазнав руйнувань. 1940 року святиню перекрили бляхою. 1962 року храм опинився без реєстрації. Богослужіння відновилися лише в 1989 році. Того року розпис церкви здійснив Микола Батіг спільно із сином (крім святилища). 2019 року за старання о. Петра Терлецького та греко-католицької громади храм з дзвіницею відновлювали і знову накрили ґонтом. Від 1991 року в колишній плебанії діє Художньо-меморіальний музей Устияновичів. Парохи о. Дмитро Лозинський о. Теодор Горошкевич о. Іван Вішньовський (1765) о. Дмитро Кисілевський (1832—1835) о. Михайло Геровський (1835—1838) о. Микола Устиянович (1838—1841, адміністратор) о. Йосиф Лотоцький (1841—1845) о. Іван Яримович (1845—1846, адміністратор) о. Іван Левицький (1846—1847, адміністратор) о. Евстахій Меринович (1847—1848) о. Ефрем Глинський (1848—1857) о. Василь Целевич (1857—1866) о. Олександер Горинович (1866—1867, адміністратор; 1867—1891) о. Корнилій Малишевський (1892, адміністратор) о. Леонід Молчковський (1892—1893, адміністратор) о. Михайло Світенький (1893—1897) о. Петро Петриця (1897, адміністратор) о. Теодозій Кинасевич (1897—1904) о. Василь Зацерковний (1904—1905, адміністратор) о. Олександр Мійський (1905—1936) о. Михайло Волинець (1937—1944) о. Петро Терлецький Примітки Джерела Vovkiv // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 828. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Громик В. Дерев'яні церкви Львівської області. — Львів, 2014. — С. 189. Роксолана Косів. Вовків. Церква Ведення Пресвятої Богородиці. Сакральна спадщина Львівщини. Посилання Парафія Введення в храм Пресвятої Богородиці УГКЦ с. Вовків в ЄДР.
Різницька башта

Різницька башта — належить до східної частини міських укріплень Кам’янця-Подільського. Башта призначалася для гарматного обстрілу протилежного берега р. Смотрич. На думку дослідника О. Прусевича назву «Різницька» башта отримала від середньовічного ремісничого цеху різників, який існував в Кам’янці ще в XV ст. Історія На гравюрі Кам’янця (1673-1679 рр.) Кипріяна Томашевича зображена квадратною в плані під високим наметовим дахом. На плані міста Бенедикта Ренарда 1713 р. подана під назвою «Башта Ювелірів». На фотографії кінця XIX ст. башта зображена в зруйнованому стані – збережена лише на рівні першого ярусу. В 1968 р. на башті проведені ремонтно-консерваційні роботи. В 1986-1990 рр. реставраційні роботи. Опис Башта кам’яна з розмежувальним поясом з цегли на рівні 1–го ярусу. Триярусна з боку каньйону р. Смотрич, висотою стін близько 11,0 м, двоярусна з західного боку, висотою стін до 6,5м. Споруда наближена до квадрату з частково збереженим прямокутним бойовим ходом кам’яно-земляних укріплень валів на рівні 1-го ярусу з півночі. Розміри стін башти 6,8м; 6,4м; 6,78м; 5,76м, товщиною від 0,9м до 1,2 м. Вхід в башту здійснюється на рівень 1-го ярусу з півночі, на рівень 2-ого ярусу з заходу. Між ярусні перекриття дерев’яні балкові. Стіни башти прорізані бійницями різного розміру і призначення. Між ярусний зв'язок здійснюється по дерев’яних сходах. Дах наметовий з заломом, покрівля дерев’яна, гонтова по дерев’яних конструкціях. Декор виконаний в білому камені. Планувальна структура зальна. Конструктивна схема – масивна мурована. Джерела Держархів Хмельницької області. Ф.р. 3504. Оп. 2. Спр. 34. Обязательство и переписка по охране, консервации и ремонту памятников культуры. Январь-ноябрь 1961 г. 39 арк. Пламеницька О. План Кам’янця-Подільського Бенедикта Ренарда 1713 року в корпусі історичних планів міста: До 300-річчя створення // Сучасні проблеми дослідження, реставрації та збереження культурної спадщини. 2013. 9, с. 155-168. Сіцінський Є. Нариси з історичної топографії міста Кам’янця-Подільського та його околиць. Кам’янець на Поділлю, 1994. С.15. Prusiewicz A. Kamieniec Podolski. Szkic historyszny. Kijów-Warszawa, 1915. 130 s.