NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Будинок Нестерова

Будинок Нестерова (м. Донецьк, вул. Потийська 57) — одна з найстаріших будівель Донецька. Збудована в 1889 році. Опис Будинок знаходиться в Олександрівському районі Донецька і являє собою двоповерхову будівлю з примикаючою до нього вежею. Верхівка вежі обрамлена зубцями. У вежу піднімаються круті закриті дерев'яні сходи. На кожному поверсі, де проходять сходи є невеликі оглядові віконця. З другого поверху по цих сходах можна потрапити на горище. Спочатку по цих сходах також можна було потрапити в нижні яруси будинку. На другий поверх ведуть кам'яні сходи. Стіни будинку завтовшки 70 сантиметрів складаються з вапнякової цегли. Стелі висотою 3 метри. В декорі будинку також використовувалася плитка, виготовлена на підприємстві харківського підприємця Едварда Фердинанда Берґенгейма. Підвальні приміщення були засипані після революції. Це порушило вентиляцію будинку. Одна із веж була зруйнована. Приблизно вона була схожа зовнішнім виглядом на церкву святого Георгія в Лондоні. В радянські часи в особняку знаходився витверезник і спецприймальня. На другому поверсі були обладнані камери з подвійними ґратами. Наразі там знаходиться обласна дирекція СМЭУ «Ресурс-світлофор». Стайні, які були при садибі використаються як житлові будинки приватного сектора. Примітки Посилання «Старый дом мой давно ссутулился…», газета «Донбас» № 72 (21171), 18 квітня 2006 року Дом Нестерова [Архівовано 6 червня 2013 у Wayback Machine.] Тайни юзівського лорда Арчибальд Бальфур. Тайны юзівського лорда [Архівовано 13 червня 2013 у Wayback Machine.]
Дом Руссова

Доходный дом А. П. Ру́ссова — здание конца XIX века в городе Одесса, расположенное в Приморском районе по адресу улица Садовая, д. № 21, на северной стороне Соборной площади. Является памятником истории и архитектуры регионального значения. История Здание было построено в качестве доходного дома в 1897—1900 годах по заказу предпринимателя, одесского коллекционера и мецената А. П. Руссова. Архитектор проекта — Л. М. Чернигов, оформление фасада — художник архитектуры В. И. Шмидт. Особою известность дом получил благодаря расположению в нём «центральной» аптеки Гаевского. «Аптека Гаевского и Поповского» была основана в 1878 (1898?) году фармацевтами А. Э. Гаевским и А. Н. Поповским и в те времена была единственным фармацевтическим заведением на юге Российской империи, удовлетворявшим спрос и потребности населения, а также соответствовавшим медицинским канонам. В 1908 году дом выкуплен владельцем аптекарского дела А. Э. Гаевским. Современное состояние В 2004 году началась реконструкция здания. Осенью 2009 года в здании произошёл ряд пожаров (было зафиксировано по крайней мере три возгорания). В результате в здании в значительной мере выгорели внутренние перегородки, несущие конструкции, кровля и венчавшие здание башенки обрушились. Есть мнение, что причиной произошедшего был поджог, сам пожар был назван «актом вандализма». Событие обратило внимание на судьбу здания и заставило городские власти среагировать на произошедшее По заявлению самого инвестора реконструкции Руслана Тарпана, здание необходимо «аккуратно разобрать» и затем построить заново с использованием современных технологий. Несмотря на то, что одесские власти обещали восстановить здание в его первоначальном виде, в декабре 2010 года в средствах массовой информации появилась новость, что «В скором будущем на месте…Дома Руссова появится…городской общественно-культурный центр с международным конгресс-холлом. Кроме этого, компания <застройщик> планирует реконструкцию улиц: Преображенская и Пастера. Не обойдутся одесситы и без очередного подарка в архитектурно значимой части города — трёх-уровневого автопаркинга». 19 октября 2014 года в доме Руссова рухнули межэтажные перекрытия. 30 сентября 2017 года в доме произошел пожар, пламя охватило первый и второй этаж здания. Возгорание удалось локализовать. 14 июня 2018 года начаты ремонтно — восстановительные работы. Расчетная стоимость работ, оговоренная тендерными условиями составляет 108 млн грн. 27 декабря 2019 года реконструированный Дом Руссова был торжественно открыт. Кроме обновлённого фасада всем собравшимся была продемонстрирована и подсветка дома. Изображения См. также Дома Руссова Дом Либмана (Одесса) Примечания Литература Пилявский В.А. Здания, сооружения, памятники Одессы и их зодчие. — 2-е изд. — Одесса: Optimum, 2010. — 276 с. — ISBN 978-966-344-377-5. Пилявский В.А. Зодчие Одессы. Историко-архитектурные очерки. — 1-е изд. — Одесса: Optimum, 2010. — 212 с. — ISBN 978-966-344-378-2. Ссылки Панорама «Напротив бывшей „Аптеки Гаевского“»
Дом братьев Рутченко

Дом Рутченко — помещичья усадьба Владимира и Софьи Рутченко, одно из старейших зданий Донецка по адресу: ул. Ивана Ткаченко, 189. В 1896 году, по статистической информации, в ней проживало 18 человек: 7 мужчин и 11 женщин. Утверждают, что в нём жил основатель Донецкого машиностроительного завода имени Ленинского комсомола Эдуард Теодор Боссе. На сегодняшний день в здании располагается администрация футбольного клуба «Олимпик». Примечания Ссылки Дом Рутченко По земле помещиков Рутченковых . Рутченко . Садиба Рутченків: сімейні драми у старому Донецьку (укр.)
Будинок братів Рутченків

Будинок Рутченків — панська садиба Володимира та Софії Рутченків, одна з найстаріших будівель Донецька. 1896 року, за статистичною інформацією, в ній проживало 18 людей: 7 чоловіків і 11 жінок. Стверджують, що в ньому жив засновник Донецького машинобудівного заводу Едуард Теодор Боссе. Останнім часом стару будівлю знаходилася в жалюгідному стані. Від поступового повного руйнування садибу врятував благодійний фонд «Олімпік». На сьогоднішній день в будівлі розташовується адміністрація футбольного клубу «Олімпік». Маєток Рутченко знаходиться в Олександрівському районі Донецька, недалеко від найбільшого в місті металургійного заводу. Примітки Посилання По землі панів Рутченків [Архівовано 12 червня 2013 у Wayback Machine.] Рутченко [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Casa del coronel del Regimiento de Chernígov

La casa del coronel del Regimiento de Chernígov (en ucraniano: Будинок Чернігівської полкової канцелярії), también conocido como la casa de Lizogub, es un edificio residencial situado en el parque Ditinets de la ciudad de Chernígov en el óblast de Chernígov, Ucrania.​​ El edificio es de uno de los pocos ejemplos de la arquitectura de viviendas ucraniana de finales del siglo XVII que han sobrevivido hasta nuestros días y uno de los dos edificios administrativos de las oficinas de los regimientos cosacos que se han conservado hasta nuestros días.​ Historia Originalmente, entre los años 1687-1698, la casa perteneció al coronel del regimiento de Chernígov Yakiv Lizogub, y después de la muerte de este último (1698), al hetman Iván Mazepa.​ En el siglo XVIII aquí estuvo ubicada la oficina del regimiento cosaco de Chernígov, y desde finales del siglo XVIII hasta principios del siglo XX, el archivo.​ Fue dañada durante los incendios de 1718 y 1750. En el siglo XVIII se añadió a la fachada norte un vestíbulo con frente labrado. En el siglo XIX se desmontaron las estufas, se perforaron ventanas en los muros este y oeste, se trasladó la salida sur a la ventana y se sustituyó el tejado de tejas por uno de hojalata. Después de la restauración de 1954, la casa pasó a formar parte de la reserva arquitectónica e histórica de Chernígov (hoy reserva histórica y arquitectónica nacional "Chernígov antiguo"). En 1969, la casa fue restaurada nuevamente.​ Arquitectura El estilo arquitectónico es el barroco ucraniano. La edificación es de ladrillo de una sola planta rectangular visto con mortero de cal, las paredes están enlucidas y encaladas por fuera y por dentro. El tejado es a dos aguas, sobre vigas de madera, revestido con chapa de acero. En el interior, pequeños vestíbulos dividen la casa en lados masculinos (occidental) y femeninos (oriental), cada uno con dos habitaciones, siendo un ejemplo de una típica "cabaña en dos mitades" ucraniana. La decoración de las fachadas se enriquece y complica desde la fachada oriental hasta las occidentales y principales del norte. Galería Referencias Enlaces externos
Будинок зі шпилем (Харків)

«Будинок зі шпилем» — 11-поверховий історичний хмарочос середини XX століття, розташований на майдані Конституції, одне з «семи чудес» міста Харкова, що займає квартал в історичному центрі міста. Пам'ятка архітектури та містобудування місцевого значення № 7114-Ха. Історія У першій половині XX століття на місці «Будинку зі шпилем» розташовувалися малоповерхові дореволюційні будівлі. Під час Другої світової війни забудова площі сильно постраждала, багато будівель було зруйновано, в тому числі готель «Червоний», будинок Дворянських зборів тощо. В 1940-х роках було відновлено будинок міської ради та колишніх банків, а у 1950–1954 роках на місці зруйнованих будівель між сучасним проспектом Героїв Харкова та Вірменським провулком розпочалося будівництво житлового комплексу для робітників Турбінного заводу, ХТЗ та ХЕМЗу. Будинок зводився за проєктом архітектора П. І. Орешкіна у стилі «сталінський ампір». Будівництвом займався Житлобуд-2, корпуси будівлі мають різну поверховість (від 7 до 11). Під час післявоєнної відбудови Харкова новими домінантами міста мали б стати висотки зі шпилями саме у такому стилі. На місці старих будинків мали збудувати нові багатоповерхівки. За проєктом Олександра Михайловича Касьянова було розроблено нове планування центру міста. На Лопанській стрілці, на вулиці Конторській були запроєктовані «сталінські висотки», шпилями мали бути увінчані Центральний універмаг, нова будівля Харківського університету та будинок на розі Театрального узвозу та вулиці Потебні. Однак, як і цей план, «Будинок зі шпилем» не був повністю добудований до початку боротьби з надмірностями в будівництві. В 1967 році була завершена добудова 9-поверхового корпусу зі сторони Вірменського провулка. Його декор відсутній, що сильно контрастує з фасадом на майдані Конституції. Перший секретар ЦК КПРС Микита Хрущов вважав, що саме цей будинок є візитівкою Харкова та однією з найкращих його пам'яток. На першому поверсі будинку до 2010 року був розміщений найбільший в Харкові книжковий магазин — «Книжковий світ». У 2008 році «Будинок зі шпилем» відзначений шостим місцем в конкурсі «Сім чудес Харкова». У листопаді 2009 року скульптуру будівлі у виконанні скульптора Сейфаддіна Гурбанова було встановлено на майдані Архітекторів. Влітку 2010 року Геннадій Кернес запропонував відправити модель «Будинку зі шпилем» на доопрацювання, проте скульптор заявив, що слідував проєкту, переданому йому в міському управлінні архітектури, і переробляти скульптуру відмовився. У дворі будинку у 2019 р. встановили пам'ятник двірнику. Події роману Сергія Жадана «Депеш Мод» розгортаються у «Будинку зі шпилем». На будинку встановлена меморіальна дошка на честь героя СРСР Анатолія Чинкова, який мешкав у цьому будинку. 2 березня 2022 року Росія вдарила по центру міста, влучивши у Палац Праці. Було пошкоджено фасад, а також втратив скління «Будинок зі шпилем». Див. також Будинки зі шпилем (Луганськ) Галерея Примітки
Tudósok háza (Lviv)

A Tudósok háza (ukránul: Будинок вчених, magyar átírásban: Budinok vcsenih), 1939-ig Nemesi Kaszinó (lengyelül: Kasyno Szlacheckie) neobarokk épület Ukrajnában, Lviv belvárosában. A Lisztopadszkoho Csinu utcában, az Ivan Franko Egyetem szomszédságában található. A Fellner és Hellmer építésziroda építette Ferdinand Fellner és Hermann Helmes bécsi építészek tervei alapján 1897-1898-ban. Az épület az Ukrajnai Tudományos és Oktatási Dolgozók Szakszervezete lvivi területi szervezetének tulajdonában van. 1948-tól áll a lvivi tudományos és egyetemi élet szolgálatába, a helyi értelmiség egyik központi találkozóhelye és rendezvényhelyszíne. További információk A Tudósok háza hivatalos honlapja
Kasyno Szlacheckie we Lwowie

Kasyno Szlacheckie we Lwowie przy ul. Czynu Listopadowego 6 (w okresie II Rzeczypospolitej ul. Adama Mickiewicza). Historia Kasyno dawniej zwane także: Narodowym, Ziemiańskim, Końskim, ponieważ bywali w nim bogaci ziemianie, hodowcy koni. Budynek wzniesiony w latach 1897-98 według wiedeńskiego biura projektowego Fellner & Helmer, jest uznawany za najpiękniejszą lwowską budowlę w stylu neobarokowym. Z zewnątrz zdobi ją arkadowa loggia oraz dwie figury atlantów przy portalach wejściowych, wewnątrz na uwagę zasługują zabytkowe drewniane schody w holu głównym, który ma przeszklony sufit. Ze względu na architektów, podobne są do schodów w pałacu Goetza w Brzesku. Obecnie Dom Uczonych. Przypisy Bibliografia JacekJ. Tokarski JacekJ., Lwów i okolice, Bielsko-Biała: Wyd. Pascal, 2007, s. 184-185, ISBN 978-83-7304-776-1, OCLC 749499813 .
Дом учёных (Львов)

Дом учёных (бывшее дворянское казино, графское казино, народное казино, казино Герхарда) — памятник архитектуры во Львове (Украина). Находится в центральной части города, на улице Листопадового Чина, 6. Здание было выстроено в 1897—1898 годах по проекту известных венских архитекторов Германа Гельмера и Фердинанда Фельнера, авторов проекта Венской обсерватории, Одесского и Черновицкого оперных театров, нового здания гостиницы «Жорж» во Львове. Архитекторы вдохновлялись образцами дворцовой архитектуры среднеевропейского барокко. Импозантное решение фасадов здания, изысканная элегантность интерьеров сочетаются в здании со смелой конструкцией мастерски врезанной лестничной галереи вестибюля. С 1918 до 1939 года в здании функционировало казино. В годы Второй мировой войны в нём разместился пункт набора молодёжи на каторжные работы в Германии. С 1948 года стал функционировать как Дом учёных. В настоящее время здание принадлежит Львовской областной организации профсоюза работников образования и науки Украины. Интерьеры здания часто использовались для киносъёмок, в том числе для фильма «Д’Артаньян и три мушкетёра». В 1998 году в здании находился львовский областной избирательный штаб кандидата на должность президента Украины Леонида Кучмы. В настоящее время в Доме регулярно проводятся Львовские балы. Галерея Литература Архітектура Львова: Час і стилі. XIII—XXI ст.. — Львів : Центр Європи, 2008. — 720 с. — ISBN 978-966-7022-77-8, с. 313—315, 339 Вуйцик В. С., Липка Р. М. Зустріч зі Львовом. Львів: Каменяр, 1987. С. 110—112. Ссылки Дом учёных, Львов (виртуальный тур, сферические панорамы) Народное казино
Domaszów (obwód wołyński)

Domaszów (ukr. Домашів) – wieś na Ukrainie w rejonie łuckim obwodu wołyńskiego. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Silno, w powiecie łuckim. W 1943 r. (rzeź wołyńska) nacjonaliści ukraińscy zamordowali tutaj dwie polskie rodziny, łącznie 13 osób. Do 2020 w rejonie kiwereckim. Przypisy Linki zewnętrzne Domaszów, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 428 . Домашів (Domaszów) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Domașiv, Kiverți

Domașiv (în ucraineană Домашів) este un sat în comuna Juravîci din raionul Kiverți, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Domașiv era vorbitoare de ucraineană (99,6%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Домашов (Волынская область)

Домашов (укр. Домашів) — село в Киверцовской городской общине Луцкого района Волынской области Украине. До 2020 года входило в Киверцовский район. Код КОАТУУ — 0721883102. Население по переписи 2001 года составляет 253 человека. Почтовый индекс — 45213. Телефонный код — 3365. Занимает площадь 1,266 км². Ссылки Домашов на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Домашів (Луцький район)

Домаші́в — село в Україні, у Луцькому районі Волинської області. Входить до складу Ківерцівської міської територіальної громади. Населення становить 253 особи. Історія На околиці села є пам'ятка історії, що перебуває під охороною держави — пам'ятник землякам, споруджений у 1968 році. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», увійшло до складу Ківерцівської міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Ківерцівського району, село увійшло до складу Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 304 особи, з яких 146 чоловіків та 158 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 250 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Погода в селі Домашів [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.]
Донецк II

Железнодорожная станция Донецк-2 (укр. Донецьк-2) — станция Донецкой железной дороги. Находится в Калининском районе Донецка. Код станции:484103. Со станции отправляются составы: Донецк-2 — Макеевка-Грузовая (№ 6174) Донецк-2 — Иловайск (№ 6870, 6850). Принимаются составы: Иловайск — Донецк-2 (№ 5401, 6869, 6849). Проходят транзитные составы: Иловайск — Ясиноватая (№ 6071) Красноармейск — Иловайск (№ 6030) Цукуриха — Ясиноватая — Иловайск (№ 6834) Макеевка-Грузовая — Ясиноватая (№ 6147), Ясиноватая — Иловайск (№ 6014) Рядом с железнодорожной станцией планируется станция «Горняцко-Макеевской» линии донецкого метрополитена «Донецк-2». В рамках подготовки Донецка к чемпионату Европы по футболу 2012 года станция Донецк-2 рассматривалась как один из вариантов строительства нового железнодорожного вокзала. Примечания Ссылки Станция Донецк-2 на wikimapia . Архивировано 25 августа 2011 года. Расписание движения поездов по станции Донецк-2 . Дата обращения: 7 октября 2008. Архивировано из оригинала 11 ноября 2010 года. Станция «Донецк-2» . Архивировано из оригинала 2 декабря 2012 года.
Донецьк II

Доне́цьк II — залізнична станція Донецької дирекції Донецької залізниці на лінії Ясинувата — Ларине між станціями Кальміус (6 км) та Мушкетове (4 км). Розташована в Калінінському районі міста Донецька, Донецька область. Поруч із залізничною станцією передбачалося побудувати станцію «Донецьк-2» Гірняцько-Макіївської лінії Донецького метрополітену . Пасажирське сполучення Через військову агресію Росії на сході Україні пасажирське сполучення було припинене, згодом непідкронтрольна Україні окупаційна влада призначила поїзди, які курсували не тривалий час: № 6932/6934 Ясинувата — Іловайськ; № 6071/6073 Іловайськ — Мушкетове — Ясинувата; № 6014 Ясинувата — Мушкетове; № 6907 Мушкетове — Ясинувата. До 2014 року зі станції вирушали приміські поїзди: № 6174/6175 Донецьк II — Макіївка; № 5402/5401 Донецьк II — Іловайськ; № 6850/6849 Донецьк II — Іловайськ; № 6870/6869 Донецьк II — Іловайськ. Транзитом прямували поїзди: № 6014/6015 Ясинувата — Іловайськ; № 6071/6072 Іловайськ — Ясинувата; № 6030/6029 Покровськ — Іловайськ; № 6147/6148 Макіївка — Ясинувата; № 6834/6833 Цукуриха — Ясинувата — Іловайськ. Наразі пасажирське сполучення припинено на невизначений термін. Галерея Примітки Джерела Тарифное руководство № 4. Книга 1 (на 01.02.2025) (рос.) [Архівовано з першоджерела 07.02.2025.] Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М. : Транспорт, 1981.(рос.) Україна. Атлас залізниць. Масштаб 1:750 000. — К. : ДНВП «Картографія», 2008. — 80 с. — ISBN 978-966-475-082-7. Посилання Інформація про станцію Донецьк ІІ на сайті railwayz.info(рос.) Станція Донецьк ІІ. Wikimapia. [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite] Архівний розклад руху поїздів по станції Донецьк ІІ. Станція Донецьк ІІ. Webcitation.
Донецька обласна універсальна наукова бібліотека імені Н. К. Крупської

Донецька державна обласна універсальна наукова бібліотека імені Н. К. Крупської — заснована 1926 року як центральна міська бібліотека міста Донецька. 1932 року у зв'язку з тим, що місто стало обласним центром отримала статус обласної. Будівля бібліотеки 1935 року за проєктом архітектора Еммануїла Львовича Гамзе споруджено будівлю бібліотеки. Під час Німецько-радянської війни фонди і будівля сильно постраждали. 1943 року відновлено обслуговування читачів. До 1955 року велися ремонтні роботи і реконструкція за проєктом М. П. Порхунової. На фасаді створені горельєфи роботи скульпторів Наума Абрамовича Гінзбурга і Павла Павловича Гевеке. У читальному залі декілька бюстів письменників і вчених виконано скульптором Костянтином Юхимовичем Ракитянським. Бюст Белинского в библиотеке имени Крупской работы Наума Абрамовича Гинзбурга. В 1966—1967 роках бібліотека перепрофільована з масової в наукову. В одній будівлі з бібліотекою імені Крупської розміщувався Донецький обласний краєзнавчий музей, а у дворі стояв танк Франца Андрійовича Гринкевича, який був туди переміщений після реконструкції Пам'ятника Гринкевичу. 1972 року музей разом з танком переїхав в інше місце — на вулицю Челюскінців. 28 грудня 1983 року будівлі бібліотеки присвоєно статус пам'ятки архітектури місцевого значення. 26 серпня 2009 року за ініціативою Донецького товариства греків імені Федіра Стамбулжи на будівлі бібліотеки імені Крупської встановлена меморіальна дошка на честь Пантелія Варламовича Тамурова, який керував будівництвом культурних об'єктів міста в 1930-ті роки. Фонди бібліотеки На 01.01.2010 року бібліотечний фонд нараховував 1 659 134 прим. документів, у тому числі 12 535 аудіовізуальних і електронних видань. На І півріччя 2010 року передплачено 208 назв газет і 865 назв журналів. Робота бібліотеки Щодня бібліотеку відвідують до 1000 читачів, які отримують більше одного мільйона друкованих примірників. З 1992 року ведеться комп'ютеризація бібліотечних процесів. Відділи бібліотеки Примітки Посилання Офіційний сайт бібліотеки Донецька обласна універсальна наукова бібліотека ім. Н. К. Крупської Донецька обласна універсальна наукова бібліотека ім. Н. К. Крупської Донецька обласна універсальна наукова бібліотека ім. Н. К. Крупської [Архівовано 25 січня 2013 у Wayback Machine.] ЩО ЧИТАЮТЬ І ЩО ДРУКУЮТЬ НА ДОНЕЧЧИНІ? 2005 рік. [Архівовано 14 травня 2012 у Wayback Machine.]
Donezkyj

Donezkyj (ukrainisch Донецький; russisch Донецкий/Donezki) ist eine Siedlung städtischen Typs im mittleren Westen der ukrainischen Oblast Luhansk mit etwa 3700 Einwohnern. Der Ort gehörte bis 2020 administrativ zur Stadtgemeinde der 8 Kilometer südlich liegenden Stadt Kirowsk und bildet hier eine Siedlungsratsgemeinde, die Oblasthauptstadt Luhansk befindet sich 49 Kilometer östlich des Ortes, südlich des Ortes verläuft die Bahnstrecke von Luhansk nach Siwersk sowie der Fluss Luhan. Donezkyj wurde 1904 als Siedlung Kamenuwate (Каменувате) gegründet, trug dann ab 1910 den Namen Petrohrado-Donezke (Петроградо-Донецьке) und wurde 1963 zur Siedlung städtischen Typs erhoben. Aus diesem Anlass erhielt sie ihren heutigen Namen. Seit Sommer 2014 ist der Ort im Verlauf des Ukrainekrieges durch Separatisten der Volksrepublik Lugansk besetzt, sie befindet sich im unmittelbaren Frontbereich zwischen den Konfliktparteien. Verwaltungsgliederung Am 12. Juni 2020 wurde die Siedlung ein Teil der neugegründeten Stadtgemeinde Kadijiwka, bis dahin bildete die Siedlung die gleichnamige Siedlungsratsgemeinde Donezkyj (Донецька селищна рада/Donezka selyschtschna rada) als Teil der Stadtratsgemeinde Kirowsk direkt unter Oblastverwaltung stehend. Am 17. Juli 2020 wurde der Ort ein Teil des Rajons Altschewsk. Weblinks Informationen zum Ort (ukrainisch) Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der modernen Ukraine (ukrainisch) Einzelnachweise
Donetskyi

Donetskyi (Ukrainian: Донецький; Russian: Донецкий) is a rural settlement in Kadiivka urban hromada, Alchevsk Raion (district), Luhansk Oblast (region), Ukraine, at about 50 km WNW from the centre of Luhansk city, on the right bank of the Luhan. Population: 3,490 (2022 estimate). It is part of the Kirovsk Municipality. References