NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Зимовий палац (Біла Церква)

Зимовий палац Браницьких — пам'ятка цивільної архітектури у місті Біла Церква. Збудований у 1796 р. як житлове зимове приміщення поміщиків Браницьких, а влітку графи жили в літньому палаці парку "Олександрія" (цей палац не зберігся). Розташована в центральній частині міста, будівля є одним з яскравих зразків палацового будівництва в Україні. Розташовується на Олександрійському бульварі, 7. Особливості будівлі Будівля виконана в стилі строгого класицизму. Її двоповерховий об'єм відрізняється підкресленою пластичністю, геометричною визначеністю мас. Стіни прорізані прямокутними вікнами, поверхи розділені профільованою тягою. Перекриття плоскі. Вхідна частина парадно виділяється чотириколонним іонічним портиком, що додає будівлі певної урочистості. Споруда чотирикутна в плані, дерев'яна, тинькована, двоповерхова з боку фасаду і триповерхова з тильної сторони. Вона має великий кам'яний підвал, який використовувався для зберігання вина та продуктів. Інтер'єр прикрашений ліпними карнизами. Первісне анфіладне розташування приміщень не збереглося; нинішнє внутрішнє планування — коридорне. Використання будівлі Певний час в палаці розміщувався музей зброї Браницьких, наприкінці XIX століття — комісарія або головне управління маєтком Браницьких. У 20-х роки XX століття в цьому будинку розміщувались районні партійні організації. У 1930–1941 роках у будівлі зимового палацу був райком КПУ; у 1941–1944 роках — німецький військовий шпиталь; у 1944–1949 роках — спецшпиталь № 2686 для німецьких військовополонених. Від 1950-х до 1969 року будівля зимового палацу використовувалася райвиконкомом та районним комітетом народного контролю. У 1956 році вона була взята під охорону державою і внесена до списку пам'яток архітектури. Нині в приміщенні зимового палацу розташовані школа мистецтв № 1 і районний архів. Відомі відвідувачі У 1823 р. у зимовому палаці перебував Філіп Вігель — відомий мемуарист, чиновник канцелярії Новоросійського краю. Галерея Посилання Джерела Євген Чернецький Історія Білої Церкви: події, постаті, життя.— Біла Церква: Видавець Пшонківський О. В., 2012. — 448 с. — ISBN 978-617-60-004-0. Срібняк М. Л., Федотов В. М. Біла Церква. Історико-архітектурний нарис. — К.: Будівельник, 1966. — С. 23, 25. Біла Церква. Шлях крізь віки. — Біла Церква: Буква, 1994. — С. 315—316. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. — Т. 1. — К.: Будівельник, 1983 — С. 126. [Архівовано 3 серпня 2016 у Wayback Machine.] (рос.) Памятники истории и культуры Украинской ССР. Каталог-справочник. — К.: Наукова думка, 1987. — С. 234.
Зимовище (Иванковский район)

Зимовище (укр. Зимовище) — покинутое село в Вышгородском районе Киевской области Украины. Входит в Зону отчуждения ЧАЭС. Ныне урочище. Сохранилось сельское кладбище. География Находится у озера Зимовище, в 7 километрах от Припяти. История Точная дата образования неизвестна. В 1928 году возле села проложена железная дорога. В 1958 году при селе открыт остановочный пункт Зимовище на действующей линии Чернигов—Овруч. «История городов и сёл Украинской ССР» 1971 года дала такую информацию про село: «Зимовище — село, центр сельского Совета. Население — 790 человек. В Зимовище — центральная усадьба совхоза „Припятский“. В хозяйстве 11,8 тыс. га сельскохозяйственных угодий, из них 2,5 тыс. га пахотной земли. 4 работника совхоза награждены орденами и медалями СССР. В селе есть восьмилетняя школа, клуб, библиотека. 14 жителей — участников Великой Отечественной войны — награждены орденами и медалями СССР. На территории села обнаружены остатки поселений эпох неолита и бронзы». Покинут в связи с аварией на Чернобыльской АЭС в 1986 году. Жители переехали в сёла Рудницкое, Лукаши Барышевского района Киевской области. Официально упразднён в 1999 году. Население В 1887 году — 353 человека, в 1900—535 на 81 дворах. До аварии в селе проживало 622 человека. Инфраструктура Личное подсобное хозяйство с зоной сельскохозяйственного использования, индивидуальная застройка усадебного типа. Заброшенных домов — 66. В 1900 году зафиксирована школа. Действовал колхоз «Припятский», которому принадлежало около 12 тысяч гектаров сельскохозяйственных полей. Транспорт Одноимённый разъезд (остановочный железнодорожный пункт) Юго-Западной железной дороги на линии Чернигов—Овруч. Примечания Литература Список населенных мест Киевской губернии. — Киев : Киев. губ. стат. ком., 1900. — LXXXIII, 1896 с., 1 карт. : 22. Історія міст і сіл Української РСР. Київська область / Ф. М. Рудич (голова ред. колегії) та ін. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1971. — 792 с.
Зимовище (Чорнобильський район)

Зимовище — колишнє село в Україні, за 6 км від ЧАЕС та за 20 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль, в Іванківському районі Київської області. До 1986 року входило до складу Чорнобильського району і було центром сільської ради. Розташоване поруч з озером Зимовище. Історія Час виникнення села невідомий. 1887 року у селі мешкало 353 особи. 1900 року у 81 дворах мешкало 535 мешканців, що займалися здебільшого хліборобством. У селі діяла школа грамоти. У селі було 3 вітряки. 1928 року повз село прокладено залізницю та відкрито роз'їзд Прип'ять (згодом Зимовище). Довідкове видання «Історія міст і сіл УРСР» 1971 року подає такі дані про село: «Зимовище — село, центр сільської Ради. Населення — 790 чоловік. У Зимовищах — центральна садиба радгоспу „Прип'ятський“. Господарство має 11,8 тис. га сільськогосподарських угідь, з них 2,5 тис. га орної землі. 4 працівники радгоспу нагороджені орденами й медалями СРСР. У селі є восьмирічна школа, клуб, бібліотека. 14 жителів — учасників Великої Вітчизняної війни — нагороджено орденами й медалями СРСР. На території села виявлено залишки поселень доби неоліту та бронзи». На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 710 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживало 622 мешканці та було 267 дворів. Сільській Раді підпорядковані населені пункти Крива Гора та Старосілля. Після аварії на станції 26 квітня 1986 село було відселене внаслідок сильного забруднення, мешканці переселені у села Лукаші та Рудницьке. Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 1996 році. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Зимовище [Архівовано 20 грудня 2012 у Wayback Machine.] Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019] Куда переехали жители эвакуированных населенных пунктов [Архівовано 26 червня 2012 у WebCite](рос.) Примітки
Золотоворітський сквер

Золотоворі́тський сквер — сквер та ботанічна пам'ятка природи місцевого значення у Шевченківському районі Києва загальною площею — 0,57 га. Розташування Сквер розташований навколо реконструйованих Золотих воріт між вулицями Володимирською, Ярославів Вал, Лисенка та Золотоворітським проїздом, поблизу від виходу станції метро «Золоті ворота». Історія Утворений у другій половині XIX століття навколо руїн Золотих Воріт. Між руїнами воріт та вулицею Володимирською 1899 року встановлено парковий фонтан —— один із фонтанів Термена. Після Другої світової війни у сквері на лавочках збиралися київські шахісти й шашкісти. Однак 1962 року у зв'язку із будівництвом довкола посольств їм заборонили збиратися у сквері й вони перебралися до парка імені Тараса Шевченка. 1972 року через своєрідну ландшафтну форму, різновидності дерев і чагарників оголошений пам'яткою природи місцевого значення. У 1982 році відкрито збудований над руїнами воріт павільйон-музей, у 1997 — відкрито пам'ятник Ярославу Мудрому (біля павільйону, з боку вулиці Лисенка та реконструйовано планування скверу (вхідні групи, доріжки, лави). У 1998 році у сквері з'явилася паркова скульптура бронзового кота, яка користується значною увагою відвідувачів. Також у сквері є скульптури ще двох котів: дерев'яного — на товстій обрізаній гілці дерева на вулиці Лисенка; із пластикових одноразових виделок — на дереві біля виходу із скверу на вулицю Володимирську. Це роботи київського скульптора Костянтина Скретуцького. Галерея Примітки Джерела Туристично-культурний хаб Веб-енциклопедія Києва.
Золотуха (заказник)

Золоту́ха — пагорб на лівому схилі долини річки Сули; геологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Роменському районі Сумської області, поблизу села Пустовійтівки, що на північний схід від міста Ромен. Опис Площа природоохоронної території — 16 га. Статус — з 1980 року. Висота пагорба 110—120 м (відносна висота — 40 м). Має асиметричну будову: північні, західні та південні схили — круті, східний — повільно переходить у рівнинне межиріччя. Походження Золотухи пов'язане з діапіризмом, роменським соляним куполом (діапіром). Над куполом залягають гіпсоносні глини та суглинки. Саме на цій горі 1937 року вперше в УРСР було відкрите родовище нафти. Являє собою рідкісне природне явище – вихід на земну поверхню соляного штока девонської солі з гіпсом і діабазами, добре виражений у рельєфі. Соляний купол утворився в зоні розлому земних порід у результаті видавлювання з глибини 5 км на поверхню пластичних порід. На глибині 87-95 м залягають поклади кам’яної солі, на глибині 265-350 м – рідка нафта і газ, на глибині 355-363 м – калійна сіль. Пагорб вкритий степовою рослинністю. Галерея Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Иорданское

Иорданское или Нижнее или Опечень-1 (укр. Йорданське) — озеро, расположенное на территории Оболонского района города Киева. Площадь — 0,15 км² (15,3 га). Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — антропогенное. Группа гидрологического режима — бессточное. География Длина — 0,79 км. Наибольшая ширина — 0,24 км. Озеро не используется. Расположено на правом берегу Днепра южнее 2-го микрорайона жилого массива Оболонь: севернее проспекта Степана Бандеры (Московский), южнее и западнее улицы Иорданская (Лайоша Гавро) и восточнее Оболонского проспекта. Одно из системы озёр Опечень. Северо-западнее расположено озеро Кирилловское, восточнее — озеро Вербное, южнее — станция метро «Почайна». Озёрная котловина неправильной формы, вытянутая с северо-запада на юго-восток. Озеро создано в результате заполнения водой карьера гидронамыва, созданный при строительстве прилегающего жилого района Оболонь. До сооружения дамбы с туннелем Оболонско-Теремковской линии Киевского метрополитена, Кирилловское и Иорданское озёра были единым водоёмом. Берега пологие, поросшие камышовой растительностью. Окружено зелёной зоной. Рыбы много: карась, лещ, окунь, щука, судак, линь, карп. Озеро загрязнено, как и другие озёра системы Опечень, из-за сброса технических вод с предприятий и жилой застройки Шевченковского, Подольского, Оболонского районов. Примечания
Йорданське озеро

Йорданське озеро — місцева самоназва штучної водойми Опечень-1 у системі дренажних водойм Опечень, що знаходиться в Оболонському районі м. Києва. Згідно розпорядження КМДА від 8.02.2002 року №200 це технічний накопичувач дощового стоку. Сучасний вигляд цієї водойми сформувався під час будівництва району Оболонь у 1960-70-х роках 20 століття. Раніше в межах заплави Дніпра на території сучасної Оболоні існувала велика кількість старичних природних озер. Ці озера були дуже різні за розмірами та неглибокі. Значні глибини сучасних водойм Оболоні пов`язані з тим, що з них видобувався пісок для намиву навколишніх територій. За проектом будівництва району до неї з водойм системи Опечень надходять води з дощової каналізаційної системи. Метою створення було збереження навколишніх буівель та доріг від затоплення під час паводків. Розташоване між Оболонським проспектом і вулицею Йорданською в Оболонському районі міста Києва. Основні параметри Площа водойми 15,3 га. Площа прибережної захисної зони складає 8,2 га. Максимальна довжина 770 м, ширина від 80 до 260м. Дно не вивчене, орієнтовна глибина досягає 14—17 м. Водний режим Водний режим водойми залежить від атмосферних опадів, поверхневого стоку та підземного живлення. Значна частина вод надходить із дощової каналізації. Водойма є малопроточною стратифікаційною із утрудненим водообміном, що підвищує вразливість гідроекосистеми до несприятливого впливу антропогенних чинників. Екологічні проблеми Оскільки у систему водойм Опечень спрямовані стоки з вулиць Подільського та Оболонського районів водойма значно забруднена. Дощові води приносять сюди бруд з доріг. Тому щорічно водойми включаються у перелік водойм, що не рекомедуються для купання. Водойма знаходиться між великими автомобільними магістралями, це також призводить до забруднення. Біота Детальні наукові дослідження видового складу флори та фауни не проводились. Проте у 2000-х роках співробітниками КП "Плесо" у водоймі було виявлено 42 види фітопланктону. Іхтіофауна представлена 25 видами. Найбільш типовими видами були: краснопірка, плітка, лящ, бичок пісочник, окунь, верховодка. Також трапляються йорж звичайний, головень європейський, судак, плоскирка, бичок гонець, тупоносий бичок західний, щука, карась китайський. Орнітофауна представлена типовими для водойм Києва видами: лиска, очеретянка велика, крижень, мартин звичайний, баклан великий. В окремі роки траплялись коловодник лісовий, коловодник великий, попелюх, чирянка велика та широконіска , гоголь, мартин сивий. Серед водних ссавців трапляються ондатра та бобер європейський Примітки Посилання Енциклопедія Києва [Архівовано 22 листопада 2019 у Wayback Machine.] Info КИЕВ [Архівовано 25 березня 2016 у Wayback Machine.](рос.)
Sœurs de Saint Joseph époux de la Bienheureuse Vierge Marie

Les Sœurs de Saint Joseph époux de la Bienheureuse Vierge Marie en latin : Congregatio Sororum Sancti losephi Sponsi Beatae Mariae Virginis) sont une congrégation religieuse enseignante et hospitalière de rite byzantin et de droit pontifical. Histoire En 1898, trois jeunes filles veulent rejoindre les servantes de Marie Immaculée du village de Zhuzhil (maintenant Zhuzheliany dans l'Oblast de Lviv) mais elles ne sont pas acceptées dans la communauté. Elles sont prises en charge par le Père Cyrille Sielecki (en) (1835-1918) et fondent une maison dans le village de Tsebliv pour s'occuper d'un jardin d'enfants. Après la mort du fondateur en 1918, les Rédemptoristes s'occupent des sœurs et le basilien Josaphat Kocylovskyj, évêque de l'éparchie de Przemyśl (en), approuve leurs constitutions la même année. Leurs maisons d'Ukraine sont fermées en 1946 et les sœurs déménagent en Pologne, d'où elles se répandent au Canada (1961), au Brésil (1969) et aux États-Unis (1984). Deux sœurs de la congrégation, Olympe Bidà (1903-1952) et Laurence Harasymiv (1911-1952), mortes dans le camp de Kharsk en Sibérie, sont reconnues bienheureuses le 27 juin 2001. Activités et diffusion Les sœurs se consacrent à l'éducation des enfants dans les jardins d'enfants, aux soins des malades et aux activités paroissiales. La maison-mère est à Lviv. En 2017, la congrégation comptait 85 sœurs dans 21 maisons. Notes et références Lien externe Portail du catholicisme Portail de l’Ukraine Portail des chrétiens d’Orient
Suore di San Giuseppe Sposo della Beata Vergine Maria

Le Suore di San Giuseppe Sposo della Beata Vergine Maria (in polacco Zgromadzenie Sióstr Świętego Józefa Oblubieńca Najświętszej Maryi Panny) sono un istituto religioso femminile di rito ucraino, di diritto pontificio: le suore di questa congregazione pospongono al loro nome la sigla C.S.S.J. Storia La congregazione fu fondata da Cirillo Silec'kyj (1835–1918), parroco di Žužil e Cebliv, in Ucraina. Le prime tre religiose dirigevano l'asilo infantile di Cebliv: le loro costituzioni furono approvate nel 1918 dal basiliano Giosafat Kocylovs'kyj, vescovo di Przemyśl. Le loro case in Ucraina furono soppresse nel 1946 e le suore si trasferirono in Polonia, da dove si diffusero in Canada (1961), in Brasile (1969) e negli Stati Uniti d'America (1984). Attività e diffusione Le suore si dedicano all'educazione dei bambini negli asili, all'assistenza agli ammalati, alle attività parrocchiali. Sono presenti in Brasile, in Canada, in Polonia, negli Stati Uniti d'America e in Ucraina; la sede generalizia è a Leopoli. Alla fine del 2008 la congregazione contava 89 religiose in 17 case. Note Bibliografia Annuario Pontificio per l'anno 2010, Libreria Editrice Vaticana, Città del Vaticano 2010. ISBN 978-88-209-8355-0. Guerrino Pelliccia e Giancarlo Rocca (curr.), Dizionario degli Istituti di Perfezione (DIP), 10 voll., Edizioni paoline, Milano 1974-2003.
Йосифітки

Йосифíтки Повна назва: Згромадження сестер св. Йосифа Обручника Пречистої Діви Марії. Заснував о. Кирило Селецький в 1898 р. в с. Цеблів, Сокальського повіту в Україні. Мають свої осідки в Польщі, Канаді , Бразилії та Росії. Головний Дім Згромадження знаходиться у місті Львові. Згромадження Папського права. У 2001 році Святіший Отець Іван Павло II проголосив блаженними преподобномученицями дві сестри зі Згромадження сестер Св. Йосифа — с. Олімпію Біду і с. Лаврентію Гарасимів. Примітки Джерела ПРО ІСТОРІЮ СЕСТЕР ЙОСИФІТОК Згромадження сестер св. Йосифа Обручника Пречистої Діви Марії (йосифітки) [Архівовано 7 серпня 2018 у Wayback Machine.] // risu.org.ua
Church of Our Lady of Kazan, Chernihiv

The Church of Our Lady of Kazan (Ukrainian: Казанська церква) is an Eastern Orthodox Church church in Chernihiv. Description Located in Kholodni Yary on Kotsiubynsky Street 5, next to the museum-reserve of Mykhailo Kotsiubynsky. The central cubic volume is adjoined on four sides by small rooms, and on the west by a square-planned bell tower. The church is built in brick church with a cruciform plan. The central cubic volume is flanked on four sides by small rooms and, to the west, by a square-plan bell tower. It is currently an operational Orthodox church. The architecture of the temple is distinguished by its sobriety and conciseness, the successful proportional relationship between the individual elements and the holistic image of the building. The central bath of the temple has a slender silhouette and its plastered facades are emphasized by elegant wooden frames. History The Church of the Kazan Icon of the Mother of God in Chernihiv was built in 1820-27 in honor of the victory in the Franco-Russian War of 1812. It was rebuilt in the middle of the 19th century. In the mid-19th century the church was rebuilt. After the Bolsheviks came to power, the church was closed. After 1943, the premises of the church were used as a cinema, and later the Kazan Church housed the Ukrgolovtorgtekhnika repair and assembly plant of the Ministry of Trade. In the 1990s, the church was returned to the religious community (UOC-MP). The church was damaged as a result of the shelling of Chernihiv by Russian troops on the evening of March 6, 2022. The fence was partially destroyed and windows were broken. See also List of Churches and Monasteries in Chernihiv Notes External links wikimapia.org
Казанская церковь (Чернигов)

Церковь Казанской иконы Божией Матери (укр. Церква Казанської ікони Божої Матері) — храм Украинской православной церкви (Московского патриархата) и памятник архитектуры в городе Чернигове. История Решением исполкома Черниговского областного совета народных депутатов от 19.02.1985 № 75 присвоен статус памятник архитектуры местного значения с охранным № 18-Чг под названием Казанская церковь. Здание имеет собственную «территорию памятника» и расположено в «комплексной охранной зоне памятников исторического центра города», согласно правилам застройки и использования территории. На здании установлена информационная доска. Собор получил повреждения при вторжении России на Украину в 2022 году. Описание Казанская церковь была построена в 1820—1827 годах в честь победы в Отечественной войне 1812 года. В начале и середине 20 века перестраивалась. Каменная, однокупольная, крещатая (крестообразная) в плане. К центральному кубическому объёму примыкают небольшие помещения, а с западной стороны — квадратного плана колокольня. После 1943 года использовалась как кинотеатр, затем до 1984 года — ремонтно-монтажный комбинат Укрглавторгтехники Министерства торговли УССР. В 1990-х годах храм был возвращен религиозной общине. Источники ПЕРЕЛІК ПАМ’ЯТОК ТА ОБ’ЄКТІВ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ м. ЧЕРНІГОВА ЗА ВИДОМ АРХІТЕКТУРИ, ІСТОРИЧНИЙ, МОНУМЕНТАЛЬНОГО МИСТЕЦТВА ІСТОРИКО-АРХІТЕКТУРНИЙ ОПОРНИЙ ПЛАН м. ЧЕРНІГОВА З ВИЗНАЧЕННЯМ МЕЖ І РЕЖИМІВ ВИКОРИСТАННЯ ЗОН ОХОРОНИ ПАМ’ЯТОК ТА ІСТОРИЧНИХ АРЕАЛІВ (договір від 19.10.2018 р. № 2) Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 289 КАЗАНСЬКА ЦЕРКВА Доценко А. Казанська церква м. Чернігова // «Літературний Чернігів». -Чернігів: Літературна спілка «Чернігів», 2006, № 1 (33).- С.198-199
Свято-Казанська церква (Чернігів)

Свято-Казанська церква — чинна церква (УПЦ МП) у місті Чернігів, визначна пам'ятка історії та архітектури. Розташована в Холодних Ярах по вулиці Коцюбинського 5, поруч з музеєм-садибою Михайла Коцюбинського. Опис Церква Казанської ікони Божої Матері — мурована, однобанна, хрещата в плані. До центрального кубічного об'єму з чотирьох боків прилягають невеликі приміщення, а із західного — квадратного плану дзвіниця. З історії храму Церква Казанської ікони Божої Матері в Чернігові була споруджена в 1820—27 роках на честь перемоги у франко-російській війні 1812 року. У середині XIX століття перебудовувалася. За СРСР після 1943 року використовувалася як кінотеатр. До 1984 року в Казанській церкві містився ремонтно-монтажний комбінат Укрголовторгтехніки Міністерства торгівлі. У 1990-х роках церква була повернена релігійній громаді (УПЦ МП). Храм постраждав внаслідок обстрілу Чернігова російськими військами ввечері 6 березня 2022 року. Було частково зруйновано огорожу та вибито вікна. Світлини Примітки Джерела, посилання та література Історія Чернігівщини на www.gorod.cn.ua [Архівовано 11 червня 2008 у Wayback Machine.] Доценко А. Казанська церква м. Чернігова // «Літературний Чернігів». -Чернігів: Літературна спілка «Чернігів», 2006, № 1 (33).- С.198-199
Кам'яниця «Під Оленем»

Кам'яниця «Під Оленем» — будинок № 45 площі Ринок у Львові. Історія Будинок споруджений у 1803 року шляхом об'єднання кам'яниць Кудличівської і «Під оленем», збудованих на початку XVII століття. Тому він і має шість вікон по фасаду, хоча шляхті не належав. На початку XIX століття тут містилася фабрика фірми «Фредєрік Шубут і К°» — єдина на той час у Галичині фабрика свічок та воскових виробів. Вона випускала воскову пасту для натирання підлоги п'яти кольорів. Фірма була заснована 1789 року, а у 1851 році її зобов'язали постачати місту свічки для освітлення вулиць. Торгувала вона також чаєм, кавою, какао, ромом, французьким та угорським коньяком. Своєрідною рекламою слугувала фігура китайця, який стояв у вітрині. У 30-х роках XX століття тут працював ресторан М. Л. Атляса. Його рекламою служила книжечка з дружніми шаржами на основний контингент відвідувачів — художників і поетів, з додатком ущипливого чотиривірша, містила вона також досить цікаві правила для гостей (наприклад, «клієнт, який розплатиться готівкою, дістає 100 % знижки»). Архітектура Житловий будинок, XV століття — 1790 р. Побудований на місці двох кам'яниць XV століття, від яких збереглися підвали і перші поверхи з готичними склепіннями. Готична ніша на фасаді розкрита під час реставрації 1934 року. Має два відкритих фасади. Цегляний, прямокутний у плані, чотириповерховий. Фасад вирішений у стилі ампір, декор виконаний скульптором Гартманом Вітвером. Галерея Примітки Джерела