NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Svatohorská lávra

Svatohorská lávra (ukrajinsky Свято-Успенська Святогірська Лавра – Svjato-Uspenska Svjatohirska Lavra, rusky Свято-Успенская Святогорская лавра – Svjato-Uspenskaja Svjatogorskaja lavra, doslova Svatohorský klášter svatého nanebevzetí Bohorodičky) je významná lávra nedaleko Svjatohirsku v Doněcké oblasti na Ukrajině. Leží na pravém břehu Severního Doňce, naproti Svjatohirsku, na svazích křídového pohoří Svaté hory, do jejichž národního přírodního parku patří. Patří do autonomní ukrajinské části Ruské pravoslavné církve. První písemná zmínka o klášteře pochází z roku 1526, kdy jej založil Zikmund z Herbersteina. Opakovaně byly jeho stavby vypleněny Krymskými Tatary. V roce 1787 jej nechala Kateřina II. Veliká uzavřít a jeho pozemky věnovala Grigorijovi Alexandrovičovi Potěmkinovi. Jeho dědicové klášter v roce 1844 dali obnovit. Bolševici jej po říjnové revoluci opět vyplenili, v roce 1922 jej uzavřeli a udělali z něj sanatorium. Po rozpadu Sovětského svazu byl v roce 1992 znovu obnoven. V roce 2022 byl klášter po ostřelování ruskou armádou poničen, během ostřelování bylo zavražděno i několik místních mnichů (nepotvrzeno z jiných zdrojů). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kloster Swjatohirsk na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Svatohorská lávra na Wikimedia Commons
Svjatohirska Kloster

Svjatohirska Kloster (ukrainsk: Свято-Успенська Святогірська Лавра, Hellige Dormition Sviatohirsk Lavra eller Svjatohirska huleklosteret; russisk: Свято-Успенская Святогорская лавра, Sviatogorskaya Lavra) er et større ortodoks kristent kloster på den stejle højre bred af Seversky Donets-floden. Navnet kommer fra de omkringliggende hellige bjerge. Klosteret ligger nær byen Svjatohírsk (så opkaldt efter klostret i 2003), i Donetsk oblast, det østlige Ukraine. Klosteret udgør også midtpunktet i Svjati Hory Nationalpark (etableret 1997). Den ukrainsk ortodokse kirke udråbte det til en lavra i 2004. Historie Den første skriftlige omtale af klostret stammer fra 1627, selvom Sigismund von Herberstein allerede i 1526 havde hentydet til området "Hellige Bjerge". Det er sandsynligt, at de første munke bosatte området i det 15. århundrede. På det tidspunkt var det et mindre klosteretablissement i de vilde marker, der jævnligt blev hærget af Krim-tatarerne . I 1787 fik kejserinde Katarina den Store det lukket ned. Klosterets jorder blev sekulariseret og doneret til fyrst Grigorij Potemkin, vicekongen i Ny Rusland. En af hans arvinger, Aleksandr Mikhailovitj Potemkin, og hans kone Tatjana, født fyrstinde Galitzine, finansierede klostrets genoplivning og genopbygning fra 1844. Før oktoberrevolutionen ejede Svjatohirska-klosteret en arbejderbutik, vindmøller, forskellige slags reparationsværksteder og handelsbygninger. Lavraens vigtigste Dormition-katedral var tegnet af Alexey Gornostaev, som inkluderede et traditionelt byzantinsk tårn. Fra 1917 og frem plyndrede og vanhelligede bolsjevikkerne klostret ved adskillige lejligheder, og slog og dræbte mange munke, og i 1922 lukkede de klostret fuldstændigt og oprettede et sanatorium for Donbas-arbejderne på grunden. Før 1. Verdenskrig var klostret beboet af cirka 600 munke. I løbet af 1930'erne blev nogle af kirkerne revet ned af sovjetterne, ligesom talrige andre religiøse steder i hele Sovjetunionen. Efter Sovjetunionens fald og genvindingen af ukrainsk uafhængighed i 1991 blev klostret restaureret et år senere. I 2004 fik klostret officielt status som en ukrainsk-ortodoks kirke lavra. I dag består klostersamfundet af mere end 100 munke, og stiger hvert år. Den 25. oktober 2005 udstedte Ukraines nationalbank en 10-hryvnia -erindringsmønt, der forestiller Sviatohirsk Lavra. Under den russiske invasion af Ukraine i 2022 gav klostret husly til civile flygtninge. Den 12. marts 2022 blev det beskadiget af et russisk luftangreb mod den nærliggende bro over Donets, hvor omkring 520 flygtninge var til stede i klostret. Sprængningen fra eksplosionen beskadigede vinduer og døre i klosterbygningerne, og flere personer blev såret fra glasskårene fra de knuste ruder. Galleri Kilder og henvisninger Vlasenko, Petro. "Sviatogorsky Uspensky Monastyr 17th-19th centuries". Monuments of architecture of Ukrainian SSR (russisk). s. 138. Hentet 26. april 2007. "Sviato-Uspenska Sviatohirska Lavra". Ukrainian Orthodox Church (ukrainsk). Arkiveret fra originalen 28. oktober 2007. Hentet 26. april 2007. Officiel hjemmeside Svyatogorskaya velsignede jomfru (foto)
Monasterio de Sviatogirsk

El monasterio de Sviatogirsk, también conocido como el monasterio de las Montañas Sagradas del Tránsito de María, es un templo cristiano ortodoxo ubicado en la ribera oriental del río Donets. Se encuentra en las cercanías de Sviatogirsk, en el óblast de Donetsk, al este de Ucrania. Su nombre proviene de su ubicación en el parque natural nacional de las Montañas Sagradas. La Iglesia ortodoxa ucraniana lo declaró una laura en 2004. Historia La primera mención del monasterio data de 1627, aunque Sigismund von Herberstein mencionó la zona de las «Montañas Sagradas» ya en 1526. Probablemente los primeros monjes se asentaron en el área en el siglo XV. En sus orígenes fue un pequeño asentamiento monástico en los Campos Salvajes a menudo devastada por los tártaros de Crimea. En 1787, la emperatriz Catalina II de Rusia lo clausuró, los terrenos del monasterio fueron desamortizados y donados al príncipe Gregorio Potemkin, el virrey de Nueva Rusia. Uno de sus herederos, Aleksander Mikhailovich Potemkin, y su esposa Tatiana, nacida como princesa Galitzine, financiaron la restauración y reconstrucción del monasterio en 1844.​ Antes de la Revolución de octubre, el monasterio de Sviatogorsk albergaba una tienda, molinos, varios talleres y edificios comerciales. La Catedral del Tránsito, edificio principal del monasterio, fue diseñado por Alexey Gornostaev, quien incluyó una tradicional torre bizantina. El monasterio estaba habitado aproximadamente por unos 600 monjes. Sin embargo, tras 1917, los bolcheviques saquearon y desacralizaron el monasterio en numerosas ocasiones, hiriendo y asesinando a varios monjes, hasta que en 1922 se clausuró definitivamente, convirtiéndolo en un sanatorio para los trabajadores del Dombás. Durante la década de 1930, la Unión Soviética demolió algunas de las iglesias, al igual que ocurrió en otros lugares del país.​ Tras la caída de la Unión Soviética y el regreso de la independencia ucraniana en 1991, el monasterio fue restablecido un año más tarde. En 2004, el monasterio fue declarado por la Iglesia ortodoxa ucraniana como laura. Actualmente, la comunidad monástica está conformada por un centenar de monjes, número en aumento. El 25 de octubre de 2005, el Banco Nacional de Ucrania acuñó su moneda conmemorativa de 10 grivnas que representaba el monasterio de Sviatogorsk.​ Durante la invasión rusa de Ucrania de 2022, el monasterio dio refugio a civiles. El 12 de marzo de 2022 fue dañado por un cohete ruso lanzado desde la otra orilla del río Donets, cuando más de 520 personas se encontraban refugiadas en el monasterio. El estallido producido por la explosión dañó las ventanas y puertas del complejo, cuyos cristales hirieron a varias personas.​ El 4 de mayo, los bombardeos hirieron a siete personas, mientras que, a finales de ese mes, la artillería rusa destruyó varias iglesias del complejo.​ El 1 de junio murieron dos civiles por nuevos bombardeos.​ Referencias
Svjatogorska lavra

Svjatogorska lavra (ukr. Свято-Успенська Святогірська Лавра) je pravoslavni manastir Ukrajinske pravoslavne Crkve Moskovske patrijaršije kod grada Svjatogorska u Donjeckoj oblasti. Nalazi se na stijeni uz desnu obalu rijeke Sjeverni Donjec. Povijest Osnovan je u 14. ili 15. stoljeću, a kao osnivač spominje se prepodobni Josif. Prvi put se spominje 1526. godine u zapisima austrijskoga diplomata, barona Sigismunda von Herbersteina. Manastir je bio od velikoga značaja za vrijeme Ruskog Carstva pa je 1787. po naredbi ruske carice Katarine Velike obnovljen. Godine 1790., manastir dobiva u vlasništvo feldmaršal Grigorij Potemkin. Najveći procvat imao je za vrijeme cara Nikolaja I. Romanova u 19. stoljeću. Do prije Prvoga svjetskoga rata, manastirski kompleks je imao oko 600 redovnika, a za vrijeme komunizma pretvoren je u rezidenciju. Manastir je srušen 1922. godine. Nakon raspada Sovjetskog Saveza manastir je ponovno obnovljen i otvoren 1992. godine. Galerija
Ławra Świętogórska

Ławra Świętogórska, także Ławra Zaśnięcia Bogurodzicy (ukr. Свято-Успенська Святогiрська Лавра) – duży monastyr męski, ważny ośrodek życia prawosławnego (ławra) należący do Ukraińskiej Cerkwi Prawosławnej Patriarchatu Ukraińskiego. Jest położony na skałach kredowych w pobliżu Świętogórska we wschodniej Ukrainie, nad rzeką Doniec. Tytuł ławry otrzymał w 2004. Historia Uważa się, że Świętogórsk był miejscem kultu chrześcijańskiego niemal od samego chrztu Rusi. Początki ławry sięgają co najmniej XV–XVI wieku, kiedy mnisi zaczęli drążyć w kredowych skałach groty i zakładać pierwsze pustelnie, co dało początek tradycji monastycznej tego miejsca. Kompleks klasztorny obejmuje liczne cerkwie, budynki klasztorne, system podziemnych korytarzy o łącznej długości 900 metrów oraz skity (pustelnie), rozwijane zwłaszcza od XVII do XIX wieku. W XIX i na początku XX wieku klasztor pełnił istotną rolę jako ośrodek religijny, edukacyjny i kulturowy, m.in. prowadząc teatr, szkoły i działalność duszpasterską w regionie. W okresie radzieckim monaster został zlikwidowany, a jego zabudowania przeznaczono na cele świeckie, co doprowadziło do degradacji wielu obiektów sakralnych. Po odzyskaniu niepodległości przez Ukrainę nastąpiło odrodzenie wspólnoty monastycznej, a w 2004 roku monaster otrzymał rangę ławry, co czyni go jednym z trzech głównych ośrodków monastycznych prawosławia na Ukrainie. Ławra Świętogórska ma dla Ukraińców głębokie znaczenie nie tylko religijne, lecz także historyczne i kulturowe, stanowiąc cenny zespół architektoniczny oraz cel pielgrzymek. Po wybuchu wojny w Donbasie mnisi udzielili w ławrze schronienia uchodźcom uciekającym z obszaru walk. Podczas inwazji Rosji na Ukrainę 12 maja 2022 budynek został uszkodzony w wyniku rosyjskiego ataku powietrznego. Galeria Inne ławry Cerkwi prawosławnej na Ukrainie Ławra Peczerska Ławra Poczajowska Przypisy
Monastério de Sviatogirsk

A Lavra dos Montes Sagrados da Dormição (em ucraniano: Свято-Успенська Святогірська Лавра, Sviatohirsk Lavra ou Monastério de Sviatogirsk) é um importante mosteiro cristão ortodoxo localizado na íngreme margem direita do rio Siverskyi Donets. O nome vem dos Montes Sagrados ao redor, e a Dormição Sagrada é outro termo para a morte da Virgem Maria. O mosteiro está próximo da cidade de Sviatohirsk (nomeada em homenagem ao mosteiro em 2003), no oblast de Donetsk, no leste da Ucrânia. O mosteiro também é o ponto central do Parque Nacional da Natureza dos Montes Sagrados (estabelecido em 1997). A Igreja Ortodoxa Ucraniana (Patriarcado de Moscou) proclamou-o uma lavra em 2004. História Antes da Revolução de Outubro, o Mosteiro de Sviatogirsk possuía uma loja de trabalhadores, moinhos de vento, vários tipos de oficinas de reparo e prédios comerciais. A Catedral principal da lavra, a Catedral da Dormição, foi projetada por Alexey Gornostaev, que incluiu uma torre tradicional bizantina. A partir de 1917, os bolcheviques saquearam e profanaram o mosteiro em várias ocasiões, espancando e assassinando muitos monges, e em 1922, fecharam completamente o mosteiro, estabelecendo um Sanatório para os trabalhadores de Donbas nas instalações. Invasão da Ucrânia pela Rússia em 2022 Durante a invasão da Ucrânia pela Rússia de 2022, o mosteiro abrigou refugiados civis. Em 12 de março de 2022, o monastério foi danificado por um ataque aéreo russo na ponte próxima ao rio Donets, na qual aproximadamente 520 refugiados estavam presentes no mosteiro. A explosão causada pelo ataque danificou janelas e portas dos edifícios do mosteiro, e várias pessoas ficaram feridas pelos estilhaços de vidro das janelas quebradas. Em 4 de maio, bombardeios repetidos feriram 7 pessoas. Mais tarde em maio, os bombardeios russos destruíram a Skete de Nossa Senhora da Alegria de Todos os Aflitos, a Skete de São Jorge e danificaram a Skete de São João de Xangai e a Igreja dos Santos Mártires da Lavra. Dois civis foram mortos em um ataque de bombardeio ao mosteiro em 1.º de junho. Em 4 de junho, foi relatado que os bombardeios russos haviam destruído a Skete de Todos os Santos dentro da Lavra. Referências
Свјатогорска Успенска лавра

Свјатогорска Успенска лавра (укр. Свято-Успенська Святогірська Лавра) је православни манастир Украјинске православне цркве код града Свјатогорск, Доњецка област. Налази се на пећини уз десну обалу реке Северски Доњец. Историја Основан је у 14. или 15. веку а као оснивач помиње се преподобни Јосиф. Први пут се помиње 1526. године у записима аустријског дипломата, барона Жигмунда Херберштајна. Манастир је био за време Руског царства великог значаја па је 1787. по наредби Катарине Велике манастир обновљен. Године 1790. манастир добије у управи тавријски кнез Григориј Потемкин. Највећи процват је имао за време цара Николаја I Романова у 19. веку. До пре Првог светског рата манастирски комплекс је имао око 600 калуђера а за време комуниста претворен је у резиденцу. Манастир је рушен 1922. године. Након распада Совјетског Савеза манастир је поновно обновљен и отворен 1992. године.
Дом техники (Луганск)

Дом техники — культурное сооружение в Луганске, бывший выставочный зал, предназначенный для показа новейших научных достижений в угольной промышленности. С 2000 года в здании располагается Институт культуры и искусств Луганского национального университета имени Тараса Шевченко. История В 1841 году на возвышенности, там где сейчас стоит институт, немного выше прежней улицы Петербургской (сейчас ул. Ленина) и ул. Казанской (сейчас ул. Карла Маркса), на деньги, вырученные с пожертвований местного купечества и прихожан, был построен Свято-Никольский собор. Великолепные колокола собора, имеющие высокое содержание серебра в металле, в ясную погоду были слышны даже в станице Луганской. Образовавшаяся близ него площадь стала именоваться Соборной. В связи с революцией 1917 года Соборная площадь стала именоваться Красной, а в здании собора формировались и вооружались рабочие дружины, которые воевали с белогвардейцами у Острой Могилы. Позже здание собора использовалось для испытаний авиамоторов. В начале 30-х годов по просьбе местных большевиков на Красной площади хотели соорудить музей революции со сквером, где размещались бы памятники активным участникам революции, однако в связи с недостатком материальных средств, данная задумка осталась невоплощённой. В 1935 году собор был взорван, а ограду с находившимися около могилами особо почётных горожан сровняли с землёй. В 1950 году советский архитектор-художник Александр Степанович Шеремет создал проект застройки и реконструкции Красной площади, где предусматривался парк революции, с бюстами революционеров, фонтанами и прочим, но очередная нехватка средств не позволила этот проект реализовать. Вместо этого проекта в 1951 году было принято решение построить выставочный центр научных достижений в угольной промышленности по проекту харьковских архитекторов В. П. Фадеичева, Б. В. Дзбановского и М. М. Сыркина. В 1953 году, ко Дню шахтёра, на месте Свято-Никольского храма было возведено красивое архитектурное здание — Дом техники. Он был введен в эксплуатацию лишь в январе 1954 года по приказу министра угольной промышленности СССР. Площадь 1600 м² занимали промышленные выставки, научно-техническая библиотека насчитывала 52 276 томов, сектора стандартов и патентов. Перед Домом техники разбили сквер по проекту В. П. Фадеичева, взяв за основу элементы проекта А. С. Шеремета. Сквер скатывается к ул. Шевченко террасами, соединёнными гранитными лестницами, на второй террасе расположен фонтан. В этом же году на конкурсе лучших жилых и гражданских сооружений Дому техники была вручена 1-я премия Управления по делам архитектуры при Совете Министров Украины, а куратор строительства А. С. Шеремет был награждён Почётной грамотой за участие в его сооружении. В 1960 году провели капитальный ремонт. Дом техники планировали передать молодёжному клубу, но этого не произошло. За сорок лет в его здании размещались банки, магазины, мелкие предприятия и организации. Ссылки сайт Института культуры и искусств Луганского национального университета имени Тараса Шевченко (недоступная ссылка) Сайт газеты «Луганская Правда» ЛУГАНСК (немного истории города + фото) Памятные места Луганска
Луганський будинок техніки

Луганський будинок техніки — за радянські часи центр пропаганди наукових досягнень у вугільній промисловості. Зведений за проектом київських архітекторів В. Фадеїчева, Б. Дзбановського та М. Сиркіна. Куратор будівництва — Олександр Шеремет. Розташований на Красній (колишній Соборній) площі міста Луганська. Історичний огляд Для будівництва було обране місце, на якому знаходився Свято-Микільський собор, зруйнований близько 1935 року. У 1950 році головний архітектор міста Олександр Шеремет розробив проект реконструкції Красної площі. Передбачалось будівництво оперного театру і розпланування скверу з пам'ятником оборонцям Луганська у 1919 році. Натомість через брак коштів було ухвалене рішення зобов'язати Міністерство вугільної промисловості збудувати виставковий центр наукових досягнень. Будинок був зведений у 1953 році і відкритий у січні 1954 року. Управління у справах архітектури при Раді Міністрів УРСР нагородила Будинок техніки першою премією на конкурсі найкращих житлових та громадських споруд. У приміщені знаходились промислові виставки, науково-технічна бібліотека і сектор стандартів і патентів. Однак у 1960 році через осідання Будинку техніки був проведений капітальний ремонт. Очевидно, що громадськість міста не влаштовувало вузьковідомче використання споруди. 1963 року газета «Радянська Україна» виступила за передачу споруди під молодіжний клуб. Проте серйозних зрушень не відбулось. Будинок належав Міністерству вугільної промисловості УРСР і знаходився на балансі комбінату Луганськвугілля. У 1960–1962 роках Будинок техніки був підпорядкований Луганському, а в 1963–1965 роках — Донецькому раднаргоспу. У грудні 1967 року був переданий міжгалузевому територіальному центру науково-технічної інформації і пропаганди. У липні 1993 року наказом Державного комітету в справах науки і технології на базі Будинку техніки був заснований Луганський державний центр науково-технічної та економічної інформації. У березні 2000 року приміщення Будинку техніки передані Інституту культури та мистецтва Луганського національного університету імені Тараса Шевченка. У 2004 році замість скульптур соц-арту була установлена скульптурна композиція «Свято муз» (автор Андрій Боровой). Розпис плафона Плафон у Будинку техніки був розписаний художниками П. Бондаренком, І. Паничем та Є. Полонським у стилі радянського монументального мистецтва. Галерея Див. також Будинок Васньова Готель «Україна» (Луганськ) Примітки Джерела Історія центру науково-технічної і економічної інформації (Будинку техніки) Будинок техніки на Красній площі Луганська правда
Grande synagogue de Loutsk

La Grande synagogue de Loutsk est un bâtiment classé de la ville de Loutsk située en Volhynie. Historique Elle a été bâtie à partir de 1626 avec l'autorisation de Sigismond Vasa, elle remplace une précédente synagogue qui avait brûlé lors d'une incursion tatare, c'est un important bâtiments de la ville avec sa tour. Elle est un exemple des synagogues forteresses. Elle brûlait de nouveau en 1826 mais fut relevée. Endommagée pendant la Première guerre mondiale puis pendant le Seconde Guerre mondiale, à partir de l'époque soviétique elle fut désacralisée et utilisée comme gymnase, cinéma et actuellement comme club de sport. Images Notes et références Articles connexes Histoire des Juifs en Ukraine Liens externes description sur anumuseum.org.il en hébreu. Portail du judaïsme Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du XVIIe siècle
Большая синагога (Луцк)

Большая хоральная синагога — старинная синагога с оборонной башней; достопримечательность архитектуры национального значения, расположенная в городе Луцк на улице Данилы Галицкого в историко-культурном заповеднике "Старый Луцк". Синагога была построена в 1620-х годах в центре одного из еврейских кварталов Луцка. Долгое время выполняла роль религиозного, образовательного и общественного центра луцких евреев. Кроме того, объект выполнял оборонительные функции. Здание было частично уничтожено в 1942 году и частично восстановлено в 1970-х годах. Сейчас используется как помещение спортивного клуба. Спортивный зал находится в молитвенном зале. В 2021 помещения передали в постоянное безвозмездное пользование религиозной организации «Иудейская религиозная община Хабад-Любавич». Исследования синагоги Первые известные исследования, или просто описания, воспоминания, которые касались большой синагоги в Луцке, датируются серединой XIX века. Так, Тадеуш Стецкий писал о синагоге в 1876 году. Главное отличие от позднее установленных сведений заключалась в том, что автор считал это сооружение построенным ещё в правление Витовта в Великом княжестве Литовском. В этом же веке были ещё воспоминания, которые не отличались глубиной исследования, поэтому не внесли ничего существенного. Это работы Владимира Антоновича, Ореста Левицкого и Николая Петрова. Так, Антонович писал о том, что видел на одной из стен кирпич с надписью, которая гласила о второй половине XV века. Однако поздним исследователям кирпича с такой надписью найти не удалось.
Roure americà

El roure americà (Quercus rubra) és un arbre del gènere Quercus original de l'Amèrica del nord ocupant una gran extensió, des del Quebec fins a Louisiana. El seu nom prové del llatí ruber-bra-brum, vermell, que fa referència a la coloració de les seves fulles a la tardor. Descripció Arbre caducifoli, de creixement ràpid, que pot arribar als 25 m d'alçada i els 12 m d'amplada de capçada. Necessita llum i humitat, i resisteix bé al fred i a la calor. Es tracta d'una espècie que vegeta bé en sòls silícics, argilosos i rics en substàncies nutritives, evitant els que són massa superficials i llocs on la capa freàtica sigui alta. No tolera la calç. El tronc i branques presenten una escorça grisa que roman llisa durant molts anys, per després prendre tonalitats més fosques i amb petites fissures o escates. Les branquetes són, també, fosques. Les fulles, membranoses, de 15 a 25 cm de llarg i de 7 a 20 cm d'ample, són lobulades (de set a onze parells de lòbuls triangulars). Usos S'utilitza a la construcció i la fabricació de mobles. Sinonímia ambigua Michx.1812, not Bonpl. 1809 borealis Michx.f.1817 borealis var. maxima (Marsh.) Sarg. 1916 coccinea var. ambigua (Michx.) A.Gray 1867 maxima (Marshall) Ashe 1916 rubra var. maxima Marshall 1785 rubra var. ambigua (Michx.) Fernald in A.Gray 1909 Bibliografia A. López, Mª Mar Trigo, X. Argimon, JM. Sánchez Flora Ornamental Española Tomo I. Coedició Junta de Andalucia, Consejería de Agricultura y Pesca, Mundi-Prensa i Asociación Española de Parques y Jardines Públicos, Sevilla 2000.