NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kurylivka, Dnipropetrovsk Oblast

Kurylivka (Ukrainian: Курилівка; Russian: Куриловка) is a rural settlement in Dnipro Raion, Dnipropetrovsk Oblast, Ukraine. It is located on the left bank of the Dnieper, downstream of the Kamianske Reservoir, adjacent to the left bank neighborhood of the city of Kamianske. Kurylivka belongs to Petrykivka settlement hromada, one of the hromadas of Ukraine. Population: 2,432 (2022 estimate). History Until 18 July 2020, Kurylivka belonged to Petrykivka Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Dnipropetrovsk Oblast to seven. The area of Petrykivka Raion was merged into Dnipro Raion. Until 26 January 2024, Kurylivka was designated urban-type settlement. On this day, a new law entered into force which abolished this status, and Kurylivka became a rural settlement. Economy Transportation Kurylivka has access to Highway H08 which connects Kamianske and Kremenchuk, as well as to Highway H31 connecting Dnipro and Reshetylivka with further access to Poltava and Kyiv. Kurylivka is on the railway connecting Kamianske and Dnipro via Balivka. There are two railway stations near the settlement, 50 km and 52 km. There is infrequent passenger traffic. References
Kurílivka (Dnipropetrovsk)

Kurílivka (en ucraniano: Курилівка) es un pueblo ucraniano perteneciente al óblast de Dnipropetrovsk. Situado en el centro del país, es parte del raión de Dnipró y parte del municipio (hromada) de Petrikivka.​ Toponimia El nombre del lugar en ruso es Kurílovka (en ruso: Куриловка). Geografía Kurílivka se encuentra en la margen derecha del río Dniéper, al otro lado del río de la ciudad de Kamianské, 27 km al sur de Petrikivka. Historia El lugar fue fundado en el siglo XVIII por cosacos, formando parte de la palanká de Protovchansk del Sich de Zaporiyia, y desde 1938 tiene el estatus de asentamiento de tipo urbano. El 11 de agosto de 1979, durante la colisión aérea en Dniprodzerzhynsk de 1979, dos Túpolev Tu-134 de Aeroflot chocaron a una altitud de 8.400 m, tras un error del controlador de tráfico aéreo, y se estrellaron cerca de Kurílivka. El desastre causó 178 víctimas, entre ellos todos los tripulantes y pasajeros de los dos aviones. En vísperas del 30 aniversario del accidente aéreo, el 4 de agosto de 2009 se inauguró solemnemente un monumento al equipo uzbeko, cuyos miembros murieron trágicamente en el cielo sobre el pueblo. Kurílivka fue parte del raión de Petrikivka hasta 2020, año en el que se hizo una reforma administrativa que redujo el número de raiones del óblast de Dnipropetrovsk a siete, y la ciudad pasó a ser parte del raión de Dnipró.​​En 2023, la localidad perdió el estatus de asentamiento de tipo urbano debido a la eliminación de este estatus administrativo.​ Demografía La evolución de la población de Kurílivka entre 1886 y 2022 fue la siguiente:Según el censo de 2001, la lengua materna de la mayoría de los habitantes, el 91,92%, es el ucraniano; y del 7,33% es el ruso.​ Infraestructura Transporte Kurílivka tiene acceso a la autopista H08 que conecta Kamianské y Kremenchuk, así como a la autopista H31 que conecta Dnipró y Reshetílivka. El pueblo se encuentra en la vía férrea que conecta Kamianské y Dnipró, pero las estaciones más cercanas está a 50 km. Referencias
Kourylivka

Kourylivka (en ukrainien : Курилівка) ou Kourilovka (en russe : Куриловка) est une commune urbaine de l'oblast de Dnipropetrovsk, en Ukraine, et le centre administratif de l'ancien raïon de Kourylivka jusqu'en 2020 ; elle dépend depuis du raïon de Dnipro. Elle dépend également de la communauté territoriale de Petrykivka. Sa population s'élevait à 2 641 habitants en 2013. Géographie Kourylivka se trouve sur la rive gauche du fleuve Dniepr, au-dessous du barrage de Kamianske. Elle est située à 8 km au nord de la ville de Kamianske dont elle est séparée par le Dniepr, à 31 km au nord-est de Dnipro et à 361 km au sud-est de Kiev. Histoire Kourylivka fut fondée au milieu du XVIIIe siècle comme un poste des Cosaques zaporogues. Le nom du village pourrait dériver du nom des premiers colons. En 1886, le village comptait 857 habitants personnes et en 1908 ce nombre était passé à 1 119. Il y avait alors une filature de lin. Kourylivka accéda au statut de commune urbaine en 1938. Le 11 août 1979, lors de la collision aérienne de Dniprodzerjynsk en 1979, deux Tupolev Tu-134 d'Aeroflot entrèrent en collision à 8 400 m d'altitude, à la suite d'une erreur d'un contrôleur aérien, et s'écrasèrent près de Kourylivka. La catastrophe fit 178 victimes, soit la totalité des membres des équipages et des passagers des deux appareils. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Notes et références Liens externes (uk) Informations officielles (ru) Cartes topographiques (ru) Carte routière Portail de l’Ukraine
Kurîlivka, Petrîkivka

Kurîlivka (în ucraineană Курилівка) este o așezare de tip urban din raionul Petrîkivka, regiunea Dnipropetrovsk, Ucraina. În afara localității principale, nu cuprinde și alte sate. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației așezării de tip urban Kurîlivka era vorbitoare de ucraineană (91,92%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (7,33%). Note
Куриловка (Днепропетровская область)

Кури́ловка (укр. Курилівка) — посёлок, Куриловский поселковый совет, Петриковский район, Днепропетровская область, Украина. Является административным центром Куриловского поселкового совета, в который не входят другие населённые пункты. Географическое положение Посёлок городского типа Куриловка находится на левом берегу реки Днепр около плотины Каменского водохранилища, выше по течению примыкает микрорайон Левый Берег города Каменское, ниже по течению на расстоянии в 2 км расположен пгт Николаевка, на противоположном берегу — город Каменское. История Основан в середине XVIII века как сторожевой пост запорожских казаков. По народному преданию, поселение раскинулось на высоких песчаных холмах, которые всегда дымились. Возможно, что это название происходит от фамилии первопоселенца по фамилии Курило. Входил в состав Протовчанской паланки Запорожской Сечи. В Куриловке было одно из имений кошевого атамана Калнышевского. В 1886 году здесь проживало 857 человека в 134 дворах, а в 1908 году уже 1119 человек в 310 дворах. Здесь была льняно-прядильная фабрика. Село входило в состав Елизаветовской волости Новомосковского уезда. В 1938 году — селу присвоено статус посёлок городского типа. Во время Великой Отечественной войны в 1941 - 1943 гг. селение находилось под немецкой оккупацией. 11 августа 1979 года в район Куриловки упали части самолётов Ту-134 столкнувшихся над Днепродзержинском. В авиакатастрофе погибла вся футбольная команда «Пахтакор». В январе 1989 года численность населения составляла 2741 человек. По состоянию на 1 января 2013 года численность населения составляла 2641 человек. Память Накануне 30-й годовщины авиационной катастрофы над Куриловкой, 4 августа 2009 года торжественно открыли памятник узбекской команде, состав которой трагически погиб в небе над посёлком. Этот памятник установлен в самом центре Куриловки при большом содействии вдовы погибшего в катастрофе тренера «Пахтакора» Идгая Тазетдинова Аллы Шулепиной-Тазетдиновой, которая возглавляет совет ветеранов «Пахтакора», и председателя Куриловского поселкового совета Елены Саенко, благодаря финансовой поддержке спонсоров. Мемориал символизирует оборванную человеческую жизнь, футбол (гранитный мяч лежит у постамента) и вечную жизнь — журавль, направленный в небо. Выбиты здесь и фамилии всех 17 погибших членов команды. Объекты социальной сферы Школа Детский сад Больница Дом культуры Почтовое отделение Транспорт Через село проходят автомобильная дорога Т-0412 и железная дорога, станция Платформа 50 км. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Мемориал памяти погибшей в авиакатастрофе футбольной команде «Пахтакор» Примечания Ссылки Учётная карточка посёлка на сайте Верховной рады Украины (укр.) «История городов и сел Украинской ССР»
Horodok Air Base

Horodok Air Base (Ukrainian: Авіабаза «Городок») (also known as Gorodok Air Base, Cherlyany Air Base, and Cherlyane Air Base) was an air base in Ukraine located 5 km southeast of Horodok. It was a fighter base with revetted areas, 26 km southwest of Lviv. The base was home to the: 3rd Guards Rostov-Donskiy Red Banner Fighter Aviation Regiment PVO between July 1945 and June 1949 under the Soviet Air Forces. During the 1970s or early 1980s it hosted a regiment of Sukhoi Su-24 (Fencer) aircraft. References
Base aérienne d'Horodok

La base aérienne d'Horodok (ukrainien : Авіабаза «Городок») est une base située près de la ville de Horodok, dans l'oblast de Lviv, en Ukraine. Histoire Dans les années 1970 la base accueillait des SU-24. Situation Voir aussi Articles connexes Liens externes Références Portail de l’aéronautique Portail de l’Ukraine
Черляни (авіабаза)

Авіабаза Черляни (також наводиться як Авіабаза Городок) — авіабаза в Україні, розташована 5 км на південний схід від Городка, 26 км на північний захід від Львова. Історія На аерозйомці Люфтваффе від 10 червня 1941 року аеродром перебував у стані будівництва. В операційній документації Люфтваффе перебував під назвою "Городок Ягеллонський". Від 2 травня 1944 до 13 червня 1944 аеродромі базувався підрозділ Verbindungsstaffel 63. На озброєнні були літаки Ar 66, Ar 96, C.445, Fi 156, Fw 58, Go 145, He 111, Ju 52, Kl 35. Від липня 1945 року до червня 1949 року аеродром базування 3 гвардійського винищувального Ростов-Донського Червонознаменного авіаполку ППО ВПС СРСР у складі 10-го винищувального авіаційного корпусу. На озброєнні були літаки Ла-5, МіГ-9 . З 1951 року до моменту проголошення незалежності Україн на аеродромі базувався 230-й бомбардувальний авіаційний полк . Полк було розформовано 1992 року в зв’язку з відмовою більшості особового складу скласти присягу Україні. Станом на 1992 рік на озброєнні перебувало 30 СУ-24М У 1953 році біля с. Черляни був розміщений військовий гарнізон, пізніше побудована злітно-посадкова смуга та авіабаза винищувачів. До 1968 року на аеродромі базувався 159-й винищувальний авіаполк. У 1969 році на базі аеродрому був утворений 104-й винищувальний авіаційний полк, який перебував на аеродромі до червня 1971 року і був переміщений у Монголію. На той час на озброєнні були літаки МіГ-21ПФМ. У 1971 році на базі аеродрому був створений 134-й авіаційний полк винищувачів-бомбардувальників. На озброєнні стояли літаки МіГ-17. У тому ж 1971 році, полк було передислоковано в Жангізтобе, Казахстан. Злітно-посадкова смуга використовувалась і як резервний аеродром Львівського аеропорту. З будівництвом авіабази в с. Черляни збудовано військове містечко із відповідною інфраструктурою. В 1993 на авіабазу перебазувався 69-й бомбардувальний авіаційний полк (30 СУ-24М) з авіабази "Овруч". Полк був розформований в 2000 році. Частина його літаків потрапила до 806-го бомбардувального авіаційного полку на Луцький аеродром, частина – на базу зберігання в Білій Церкві. Після розформування Міністерство оборони України передало майновий комплекс Городоцькій райраді, майно було вивезене та частково розкрадене. Зараз на місці авіабази розташовується приватний аеродром Ягеллон. Аварії Див. також Список авіабаз України Черляни Городок (Львівська область) Аеродром Черляни Примітки Джерела Mason, R. A. Повітряні судна, стратегії та операції радянських ВПС = Aircraft, Strategy and Operations of the Soviet Air Force. — Jane's Publishing Company Limited, 1986. — ISBN 0710603738.
Zentraler Busbahnhof Kiew

Der Zentrale Busbahnhof Kiew (ukrainisch Київський центральний автовокзал Kyjiwskyj zentralnyj awtowoksal) ist der wichtigste Busbahnhof des nationalen und internationalen Fernbusverkehrs der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Der Zentrale Busbahnhof wurde zwischen 1957 und 1961 errichtet, um pro Tag 600 Busse auf etwa 50 Linien mit etwa 7000 Fahrgästen abfertigen zu können. Auf der Fläche von 3450 m² liegen, neben dem zweistöckigen Bahnhofsgebäude, insgesamt 11 überdachte und mit elektronischen Anzeigetafeln ausgestattete Halteplätze. Sie haben eine Länge von 110 m und stehen Omnibusunternehmen im Linien- und Charterverkehr zur Verfügung. Betreiber des Busbahnhofs ist das Kiewer kommunale Personenverkehrsunternehmen Kyjiwpastrans. 2020 wurde die Busstation verkauft und wird seit Oktober 2020 renoviert und modernisiert, wobei die 1960–61 gefertigten Mosaik-Keramikplatten in den Innenräume der Station erhalten bleiben sowie zusätzliche Geschosse für Verkaufsflächen sowie für Gastronomie- und Beherbergungsbetrieb geschaffen werden. Der Umbau hat ein Kostenvolumen von 100 Millionen UAH. Lage und Anbindung Der Busbahnhof liegt in verkehrsgünstiger Lage am Moskauer Platz (Московській площі) Nr. 3 im Stadtrajon Holossijiw südwestlich des Kiewer Zentrums. Er ist mit dem öffentlichen Nahverkehr der Hauptstadt über den U-Bahnhof Demijiwska (Деміївська) der Metro-Linie 2, sowie über Trolleybus-, Omnibus- und Marshrutka-Haltestellen am Moskauer Platz verbunden. Omnibusunternehmen wie Ecolines fahren vom Busbahnhof Kiew aus via Warschau () zum Zentralen Omnibusbahnhof Berlin. Weblinks Fahrplan Einzelnachweise
Gare routière de Kiev

La gare routière de Kiev (en ukrainien : Київський Центральний Автовокзал) est la principale gare routière située à Kyiv en Ukraine. Situation La gare routière se trouve place Demiivska dans le raïon de Holossiïv. Intermodalité Elle est connectée avec la station Demiïvska du métro de Kiev. Desserte La gare est desservie par des transports inter-régionaux comme Kiev-Odessa. Voir aussi Articles connexes Liens externes Site officiel Notes et références Portail des transports en commun Portail de l’Ukraine
Київський центральний автовокзал

Центральний автовокзал «Київ» — головний автовокзал Києва, перебуває в управлінні компанії «Укрпас». Розташований на Деміївській площі, 3, в історичній місцевості Деміївка. Розрахований на обслуговування 50 маршрутів, щоденне відправлення близько 600 автобусів (приблизно 7 тисяч пасажирів). В інтер'єрах автовокзалу — художні мозаїчні керамічні панно (художники В. В. Мельниченко, А. Ф. Рибачук). Поруч з автовокзалом розташована станція метро «Деміївська». Керівник компанії — Міщенко Олег Леонідович. Історія Центральний автовокзал збудований у 1957—1961 роках за проєктом архітекторів Авраама Мілецького, І. Н. Мельника і Едуарда Більського. На початку 1970-х років навколо автовокзалу побудована автомобільна розв'язка. У 2001 році поруч з автовокзалом відкрито заклад швидкого харчування McDonald's. У 2008—2010 роках поблизу автовокзалу побудована естакада, а 15 грудня 2010 року відкрита станція метро «Деміївська». У 2015 році вперше було реконструйовано будівлю автовокзалу з оновленням інтер'єру, а ззовні — обшито склом та вентфасадом. Наступна реконструкція відбулася у 2021 році, всередині було відреставровано мозаїку за ініціативи Фонду збереження культурної спадщини Ади Рибачук та Володимира Мельніченка, а фасад перероблено, у приміщенні автовокзалу відкрито готель. Також було знесено одноповерхову будівлю «McDonald's» і замість неї збудовано двоповерхову. Оздоблення автовокзалу Інтер'єр автовокзалу прикрашають близько десяти панно авторства українських художників Ади Рибачук і Володимира Мельниченка. Див. також Транспортна інфраструктура Києва Eurolines Примітки Джерела Київ: енциклопедичний довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : Гол. ред. Української Радянської Енциклопедії, 1981. — 736 с., іл. Посилання Офіційний сайт Центрального автовокзалу. [Архівовано 2 листопада 2021 у Wayback Machine.] Розклад руху автобусів. [Архівовано 2 листопада 2021 у Wayback Machine.] Київ. Довідник — Автовокзал. [Архівовано 20 лютого 2008 у Wayback Machine.] (рос.) Карта Києва з маршрутами міського транспорту (маршрутки, автобуси, тролейбуси, трамваї, метро Києва). Пошук маршрутів на карті міста. [Архівовано 10 квітня 2012 у Wayback Machine.]
Pałac Witosławskich w Czerniatynie

Pałac Witosławskich w Czerniatynie – pałac wybudowany w Czerniatynie. Architektura Piękny neogotycki pałac wzniesiono w 1830 r. dla Ignacego Witosławskiego (1790-1842), żonatego z Rozyną Dembowską herbu Jelita (1793-1842), według projektu Henryka Ittara. Pałac miał kształt prostokątny z niższym pawilonem z wejściem do pałacu i basztą z blankami. Obiekt rozbudowano około 1841 r. dostawiając nowe skrzydło zachodnie. Pałac był zabytkiem, którego widok często publikowano, m.in. w Tygodniku Ilustrowanym i w Przyjacielu Ludu, a w 1873 r. narysował go Napoleon Orda. W 1917 roku pałac utracił część wieżyczek. Przy pałacu znajdowała się oranżeria. Jak pisała Varvara Bobrinska - córka ostatniego właściciela majątku: Park Wzmianki o nowym 31 ha parku krajobrazowym pochodzą już z 1814 r. Jego ostateczny wygląd zaprojektował w 1841 roku Dionizy Mikler. Historia Witosławscy brali czynny udział w powstaniu styczniowym przez co w 1865 roku majątek został skonfiskowany i sprzedany Nikolajowi Lwowowi. Ten pozwolił jednak pozostać tam dożywotnio poprzedniemu właścicielowi - Eugeniuszowi Witosławskiemu wraz z rodziną. Następnie pałac przeszedł w ręce Bobrinskich. Obecnie obiekt pełni funkcję szkoły z internatem. Zobacz też Rusyfikacja Polaków w okresie zaborów Ignacy Witosławski Przypisy Bibliografia Zbigniew Hausner, Jacek Tokarski Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie, Tom 3, s. 48-49; Warszawa 2001 https://archive.ph/20130503222641/http://www.radiownet.pl/publikacje/rodzinne-gniazdo-kresow--8 http://chernyatin-college.org/ Linki zewnętrzne Czerniatyn, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 819 . Archiwalne widoki pałacu w bibliotece Polona
Municipio di Ivano-Frankivs'k

Il municipio di Ivano-Frankivs'k (in ucraino Івано-Франківська ратуша?, Ivano-Frankivs'ka ratuša) è un palazzo storico della città ucraina oggi adibito a sede museale, situato nella Piazza del Mercato: il nome ratuša deriva dal tedesco Rathaus, mediato dal polacco Ratusz e si tratta dell'unico municipio ucraino costruito in Art Decò, con l'attuale progetto risalente agli anni 1920 per mano dell'architetto polacco Stanisław Trela sulla base della struttura originaria risalente al diciassettesimo secolo. Non serve più il ruolo di municipio dall'occupazione nazista dell'Ucraina occidentale, nei fatti i tedeschi provarono a distruggerlo, fallendo grazie alla sua robustezza, e i sovietici lo adibirono a magazzino sino al 1959, quando a seguito di un progetto di restauro voluto dall'oblast divenne museo. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Municipio di Ivano-Frankivsk
Ratusz w Iwano-Frankiwsku

Ratusz w Iwano-Frankiwsku – budynek użyteczności publicznej, dawna siedziba władz miejskich Stanisławowa (Iwano-Frankiwska), w 1828–1918 starostwa stanisławowskiego. Wybudowany w 1666–1672, wielokrotnie przebudowany: 1695, 1870–1871 i 1929–1933, kiedy otrzymał dzisiejszy wygląd w stylu art deco. Budowę pierwszego ratusza w Stanisławowie zlecił w 1662 fundator miasta Andrzej Potocki, hetman polny koronny. W 1666 zakończono budowę gmachu o konstrukcji zrębowej. Bryła ratusza składała się z drewnianego głównego budynku i wieży, wzmocnionej kamienną osnową. Została ona dodana wraz z otaczającymi ratusz sukiennicami w 1672. Konstrukcję utrzymano w stylu renesansowym. Zapewne z przyczyny niezadowolenia fundatora z efektu estetycznego, budynek został rozebrany w 1677. Wzniesienie nowego gmachu ratusza zlecił w 1695 już kolejny właściciel miasta Józef Potocki, hetman wielki koronny. Pracami kierował architekt Karol Benoe. Wzorowany na ratuszu w Husiatyniu, otrzymał kamienną bryłę. Trójkondygnacyjny, podpiwniczony budynek oparto na planie krzyża, na którego środku wzniesiono ośmiokątną wieżę, zwieńczoną hełmem. Parter przeznaczono na sklepy i kramy w podcieniach. Szczyt wieży otrzymał zegar i dzwony oraz galerię. Na hełmie wieży umieszczono żelazną figurę św. Michała Archanioła, którą zniszczyła nawałnica w 1826. 28 września 1868 Stanisławów uległ pożarowi, po czym z ratusza pozostały jedynie żelazne elementy konstrukcji. W 1870 rozpoczęto odbudowę ratusza. Projekt Filipa Pokutyńskiego zrealizował Atanazy Przybyłowski, kierujący pracami prowadzonymi przez lwowskie Towarzystwo Wznoszenia Budowli Ceglanych. Kamień węgielny pod budowę nowego gmachu położono uroczyście 6 czerwca 1870. Prace ukończono jesienią 1871. Nowy gmach ratusza utrzymany był w stylu eklektycznym, silnie nawiązującym do architektury starorzymskiej. Oparty na prostokątnej, dwukondygnacyjnej bryle, podpiwniczony budynek wykorzystał pozostały po dawnym ratuszu szkielet. Stał się on podstawą konstrukcji centralnie umieszczonej, monumentalnej neobarokowej wieży, u której nasady dodano kolejne funkcjonalne piętro. W czasie I wojny światowej ratusz uległ poważnemu zniszczeniu od trafienia bombą. Budynek nie zawalił się, jednak pęknięcia ścian roznosiły konstrukcję. W 1929 podjęto decyzję o przebudowie ratusza. Autorem projektu oraz kierownikiem budowy zakończonej w roku 1933 był architekt miejski Stanisławowa, Stanisław Trela. Na wszystkich kątach czwartego piętra były ustawione brązowe orły. Obecny, czteroramienny o wielkiej bryle, to prawdziwie udana budowla swej epoki, czyli modernizmu lat 30. XX wieku. Mieści się tu muzeum krajoznawcze. Przypisy Bibliografia Петро Анатолiйович Ричков. Градостроительная эволюция Станислава в XVII–XIX вв. „Архитектурное наследство”. T. 41, s. 81–89. Москва: ФГБУ. ISSN 0320-0841. (ros.). Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., zespół red. A. Strojny, K. Bzowski, A. Grossman, Kraków, Wyd. Bezdroża, 2005, ISBN 83-921981-6-6, s. 209 Linki zewnętrzne Archiwalne widoki ratusza w bibliotece Polona
Била Церква

Била Церква (на украински: Біла Церква; на руски: Белая Церковь, в превод Бяла църква) е град с областно значение в Киевска област, Украйна, административен център на Белоцерковски район. География Разположен е на около 80 km от Киев на бреговете на река Рос. Населението му наброява 200 000 жители (2003). В Била Церква се намира огромният парков комплекс „Александрия“, разположен на повече от 200 хектара площ, който е започнат в 1793 година. История Градът е основан през 1032 година от киевския княз Ярослав Мъдри и е наречен Юриев (от православното му име Юрий, дадено му при кръщението). През 1240 година, по време на монголо-татарското нашествие, градът е унищожен, като от него остават само руините на местната черква. Около тези руини по-късно бил издигнат новият град, който от 1363 година влиза в състава на Великото литовско княжество. През 1569 година града преминава към Полша. От 1712 година отново е част от Полша, като през 1774 година последният полски крал – Станислав Август Понятовски, го дарява в чест на короната на Франциск-Ксаверий Браницки. След третото разделение на Полша градът става част от Руската империя (1795). В годините на управление на СССР Била Церква е превърнат във важен промишлен център. При избухването на Балканската война в 1912 година човек от Белая церков е доброволец в Македоно-одринското опълчение. По време на Втората световна война градът е окупиран от войските на Нацистка Германия 950 дни. През това време е почти напълно разрушен, а броят на жителите му намалява драстично. През 1941 година нацистите избиват много еврейски деца. Личности Родени в Била Церква Николай Муковос (1874 – ?), македоно-одрински опълченец, Инженерно-техническа част на МОО, 1 рота на 5 одринска дружина Вадим Лазаркевич (1895 – 1963), руски художник, живял и творил в България Людмила Павличенко (1916 – 1974) – съветска снайперистка. Външни препратки Официален сайт Архив на оригинала от 2021-01-20 в Wayback Machine. Форум Архив на оригинала от 2007-09-03 в Wayback Machine. Каталог на предприятията Архив на оригинала от 2007-09-27 в Wayback Machine. Информационно-справочна система на града Архив на оригинала от 2012-10-21 в Wayback Machine. Бележки