NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Галабор

Галабор (до 1991 року — Грабарів) — село в Берегівській громаді Берегівського району Закарпатської області України. Герографія Село розташоване на правому берегу річки Тиса за 15 км на південь від міста Берегово. Село тривалий час страждало від повеней, спричинених розливами близькою Тиси. В 1948 році були споруджені захисні дамби. На березі Тиси, після скасування суворого прикордонного режиму, розбитий літній парк відпочинку, популярний не лише серед селян, але й мешканців Берегова та району. Назва Назва походить від слов'янського особистого Грабр. В 1300 р. село вперше згадується як Гарабур, в 1305 р. – Гарабур, в 1324 р. – Гарабор. Нинішня назва села – Галабор – зустрічається в письмових джерелах з XVI ст. В радянський час називалося Грабарове. Село було власністю не надто могутніх угорських землевласників, що змінювали один одного – з родин Йоб, Тхене, Дежу. Герб В лазуровому щиті з зеленої землі, перетятої срібною вузькою хвилястою балкою, зламане дерево, із якого проростають нові гілки з зеленим листям. Зламане дерево, з якого проростають нові гілки - це символ незламності та відновлення, продовження віри в майбутнє. Архітектура В XVII ст. в селі реформатською громадою була збудована дерев’яна церква, яка згоріла в 1753 р. В 1760 р. була зведений інший дерев’яний храм, який похилився та в 1835 р. був переставлений на кам’яний фундамент. З 1777 р. велися церковні метричні записи. В 1911 р. замість дерев’яної церкви була збудована мурована. Ця церква занесена до переліку Пам'яток архітектури місцевого значення. На стіні церкви встановлено меморіальну дошку на честь римо-католицького священика XV – XVI ст. Берталона Добоша, видатного літописця, уродженця села Галабор. На дошці угорською мовою написано: «Галаборі Добош Бертолон (літописець), єдиний визначний діяч Галабора, він копіював Кодекс-Добрентеі, та був один із перших перекладачів Пісні Співів і псалмів царя Давида. В 1493-94 роках навчався в м. Краків, потім священик егерського округу, королівський нотаріус та громадський писар». Встановлено реформатською громадою на честь 100-ї річниці побудови церкви» На початку ХХ ст. в селі був великий палац, збудований графом Папарі. Палацом згодом володіла відома оперна співачка та кіноактриса Шарі Федак, родом з Берегова. В радянський час палац було відібрано, і він занепав. Будівлю розібрали, і на її міст збудували школу. Школа неподалік церкви функціонує й тепер, однак від палацу не залишилось жодного сліду. В 1989 році на сільському цвинтарі поставили пам’ятник жертвам сталінського терору. Туристичні місця - літній парк відпочинку - храм 1911 року - встановлено меморіальну дошку на честь римо-католицького священика XV – XVI ст. Берталона Добоша, видатного літописця - На початку ХХ ст. в селі був великий палац, збудований графом Папарі. - пам’ятник жертвам сталінського терору Відомі уродженці - родився Берталан Добош, переписувач Döbrentei-kódex, був першим перекладачем Давидових псалмів. Примітки Джерела Галабор – перспективний «майже порт» на Тисі [Архівовано 24 лютого 2019 у Wayback Machine.] "Архітектурні, історичні та природні цінності Берегівщини [Архівовано 28 грудня 2019 у Wayback Machine.]"
Mužijevo

Mužijevo (ukrajinsky Мужієво, do roku 1992 Мужай, Mužaj, maďarsky Nagymuzsaly nebo Muzsaly, česky Velké Mužjovo nebo Mužijovo) je obec na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Berehovo v Berehovské městské územní hromadě. V roce 2001 zde žilo 2⁠ ⁠086 obyvatel, z toho 82,31 % obyvatel bylo maďarské národnosti. Místní části Mala Bakta (Мала Бакта) Male Mužijevo (Мале Мужієво) Patroch (Патрох) Historie První písemná zmínka pochází z roku 1114, kde ves byla uvedena pod názvem Muse. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté součástí první československé republiky, byl zde poštovní úřad. V letech 1938 až 1944 byla obec (v důsledku první vídeňské arbitráže) součástí Maďarského království. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je obec součástí nezávislé Ukrajiny. Centrum těžby zlata Keltové, Římané, Germáni, Turci, Maďaři a Ukrajinci těžili v Mužijevu zlato. Hledači zlata sledovali žíly v měkkém kaolinu. Systém starých tunelů je velmi přehledný a logicky ucelený. Na některých místech zbyly hromady vytěženého materiálu, připraveného ke zpracování. V roce 1999 byla těžba zlata obnovena. Hloubka ložiska rudy je 180 metrů. Z 1 tuny rudy se v průměru získalo 6 g zlata. Důl patřil k nejperspektivnějším na Ukrajině, ale s provozem dolu souvisela neustále se zvyšující úmrtnost místních obyvatel na onkologická, kardiovaskulární a gastrointestinální onemocnění. Rozbory pitné vody ukázaly, že obsah olova překračuje normu 23krát, kadmia 8,2krát, a také přebytek manganu, železa, zinku a dalších těžkých kovů. Analýzy půdy ukázaly podobné výsledky. V dubnu 2010 byl na společnost prohlášen konkurz. Pamětihodnosti Zřícenina kostela sv. Jana Křtitele, z 15. století, ukrajinská národní kulturní památka Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Мужієво na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mužijevo na Wikimedia Commons
Muschijewo

Muschijewo (ukrainisch Мужієво, bis 1992 Мужієве Muschijewe; russisch Мужиево, ungarisch Nagymuzsaly, tschechoslowakisch Velké Mužjovo oder Mužijovo) ist ein Dorf im Rajon Berehowe in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Muschijewo liegt rund fünf Kilometer Luftlinie südöstlich vom Rajonzentrum Berehowe und 57 Kilometer südsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Durch Muschijewo verläuft die Fernstraße M-23. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Berehowe im Rajon Berehowe, bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Muschijewo (Мужіївська сільська рада/Muschijiwska silska rada). Weblinks Muschijewo (Muschijewe) in der Enzyklopädie der modernen Ukraine (ukrainisch) Muschijewo (Muschijewe) in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Mużijewo

Mużijewo (ukr. Мужієво, węg. Nagymuzsaly) – wieś na Ukrainie w rejonie berehowskim obwodu zakarpackiego. Zabytki piętrowy pałac, kryty dachem mansardowym, wybudowany w stylu barokowym w XVII/XVIII w. Jednym z najbardziej znanych właścicieli obiektu był Béla Hunyady (1842-1911), członek parlamentu węgierskiego w latach 1876-78, zmarły w we wsi Mużijewo 30 listopada 1911 r. w wieku 69 lat. Pałac został rozebrany na materiały budowlane w połowie XX w. ruiny romańskiego kościoła dominikanów pw. Jana Chrzciciela z 1117 r. Portal z ruin został przeniesiony do kościoła rzymskokatolickiego w mieście Berehowo. Jest on umieszczony przy wejściu do zakrystii. Zabytek jest przykładem budowli z kamienia na Zakarpaciu. kościół z XIV-XV w. położony centrum wsi, na zboczach góry. Ściany kościoła są wzmocnione przyporami. W pobliżu kościoła znajduje się dwupoziomowa drewniana dzwonnica z XVII w. o konstrukcji szkieletowej, nakryta dachem namiotowym z iglicą. synagoga. Przypisy Linki zewnętrzne Mużijewo na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Mujievo, Bereg

Mujievo (în ucraineană Мужієво, maghiară Nagymuzsaly) este o comună în raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Mujievo era vorbitoare de maghiară (82,31%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (16,4%) și rusă (1,2%). Note
Мужиево

Мужи́ево (укр. Мужієво, венг. Nagymuzsaly Надьмужай) — село в Береговской городской общине Береговского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 2086 человек. Занимает площадь 1,12 км². История Впервые упоминается в документах в 1114 году, затем — в 1329-м. Прежнее название — Мужай. В 1566 году село подверглось опустошительному нападению крымских орд; в 1657 году его разорили войска польской шляхты. Золото здесь издавна добывали и немцы, и турки, и венгры, и славяне. Турки в средневековье, в частности, вывезли около 20 т за 200 лет. Добывали в то время примитивно, — это было кайло, светильник, грабарка. Золотоискатели следовали за жилами, которые находились в мягком каолине. Они погружались вглубь не более чем на 200 метров. С этого же каолина во времена Австро-Венгрии изготовляли знаменитый на весь мир венский фарфор. Система старых штолен очень аккуратна и логично завершена. А в некоторых местах оставлены были даже кучки руды, готовой к промыванию. Запасы руды на начало XXI века: золота — 50 т, серебра 800 т, 400 тыс. т свинца. С Мужиевских шахт с одной тонны руды в среднем получается 6 г золота. Самородков здесь нет. Достопримечательности — руины доминиканского костела 1117 г. Экономика карьер. СМИ Радиостанции 92,1 МГц — Радіо Пульс - Pulzus Rádió FM Примечания Ссылки Мужиево на сайте Верховной рады Украины (укр.) Том Закарпатье, стр. 160 Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.) https://web.archive.org/web/20100620104225/http://zak.tis-www.com.ua/ru/npdata-5-264.html http://io.ua/1705884 Архивная копия от 1 февраля 2012 на Wayback Machine http://ukraine.kingdom.kiev.ua/region/06/muzhievo.php Деревянный храм в селе на сайте Деревянные Храмы Украины
Orosijevo

Orosijevo (ukrajinsky Оросієво, maďarsky Sárosoroszi nebo Oroszi, česky Šarošorosi nebo Orosijovo) je obec na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Berehovo v Berehovské městské územní hromadě. V roce 2001 zde žilo 895 obyvatel, z toho 95,08 % obyvatel bylo maďarské národnosti. Historie Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté byla součástí první československé republiky, ze začátku pod názvem Šarošorosi a později pod názvem Orosijovo. V letech 1938 až 1944 byla obec (v důsledku první vídeňské arbitráže) součástí Maďarského království. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je obec součástí nezávislé Ukrajiny. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Оросієво na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Orosijevo na Wikimedia Commons
Orossijewo

Orossijewo (ukrainisch Оросієво, bis 1992 Оросієве Orossijewe; russisch Оросиево, ungarisch Sárosoroszi, tschechoslowakisch Orosijovo) ist ein Dorf im Rajon Berehowe in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Orossijewo liegt rund 13 Kilometer Luftlinie ostsüdöstlich vom Rajonzentrum Berehowe und 64 Kilometer südsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Weniger als zwei Kilometer südwestlich von Orossijewo verläuft die Fernstraße M-23. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Berehowe im Rajon Berehowe, bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Orossijewo (Оросіївська сільська рада/Orossijiwska silska rada). Weblinks Orossijewo (Orossijewe) in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Sárosoroszi

Sárosoroszi (ukránul Оросієве (Oroszijeve / Orosiyeve), oroszul Оросиево (Oroszijevo / Orosievo)) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Beregszászi járásban. Fekvése Beregszásztól 17 km-re délkeletre, a Borzsa-folyó bal oldalán fekszik. Nevének eredete Nevét az egykor a vár közelébe telepített orosz katonáskodó jobbágyokról kapta. Története Sárosoroszi Árpád-kori település. Nevét 1260-ban „Vruzy” néven említik először. Mint neve is mutatja, ekkor betelepült orosz jobbágyok lakták. 1319-ben Oroszi Dezső volt a település birtokosa, aki a fennmaradt oklevelek szerint ez évben tiltakozott az ellen, hogy a Tisza-Borsovaközt egyházi közigazgatás szempontjából az ugocsai esperességhez csatolják. 1323-ban Oroszi Dezsőt és testvérét a beregi ispán serviensének írták. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „OROSZI. Magyar falu Bereg Várm. földes Ura Ilosvai Uraság, lakosai reformátusok, fekszik Kovacsóhoz közel, mellynek filiája, ’s határja is hozzá hasonlító.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Oroszi, (Sáros), magyar-tót f., Beregh vgyében, ut. p. Beregszászhoz 1 1/2 mfdnyire: 174 r. kath., 60 g. kath., 388 ref., 26 zsidó lak. Kath. és ref. anyaszentegyház. Tölgyes, makkos erdeje szép: földe, rétje nem sok, gyümölcse elég. F. u. gr. Teleki, Dessewffy, Morvay, Buday, Pogyor és a kamara.” A trianoni békéig Bereg vármegye Tiszaháti járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége 1910-ben 751, túlnyomórészt magyar lakosa volt. A 2001-es ukrajnai népszámlálás szerint a lakosság elérte a 895 főt, melyből 851 fő (95,1%) magyar, 40 fő (4,5%) ukrán, 3 fő (0,3%) orosz, 1 fő (0,1%) fehérorosz anyanyelvűnek vallotta magát. 2005-ben 1002 lakosából 988 (95%) a magyar. Nevezetességek Református temploma 15. századi eredetű, 1777-ben felújították és átalakították, tornya 1845-ben épült hozzá. Római katolikus temploma 1810-ben épült klasszicista stílusban, melyet Szent Anna tiszteletére szenteltek fel. Neves személyek Itt született 1881-ben Halász Gyula földrajzi író. Itt született Pógyor István (1902–1953), a Keresztyén Ifjúsági Egyesület egykori nemzeti titkára. Itt született 1972. április 13-án Trill Zsolt, Kossuth-díjas színművész. Testvérvárosa Nyírkércs, Magyarország Jegyzetek Források Györffy György: Beregvármegye.
Orosijewo

Orosijewo (ukr. Оросієво, węg. Sárosoroszi) – wieś na Ukrainie w rejonie berehowskim obwodu zakarpackiego. Parafia katolicka św. Anny z zabytkowym kościołem. Zabytkowy kościół kalwiński. Linki zewnętrzne Orosijewo na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Orosievo, Bereg

Orosievo (în ucraineană Оросієво, maghiară Sárosoroszi) este o comună în raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Orosievo era vorbitoare de maghiară (95,08%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (4,47%). Note
Оросиево

Ороси́ево (укр. Оросієво, венг. Sárosoroszi Шарошороси) — село в Береговской городской общине Береговского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 895 человек. Почтовый индекс — 90263. Телефонный код — 03141. Занимает площадь 1,999 км². Код КОАТУУ — 2120487601. Ссылки Оросиево на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Kościół św. Pawła w Odessie

Kościół św. Pawła w Odessie – eklektyczna świątynia luterańska znajdująca się w Odessie przy ul. Nowosilskiego 68. Budynek wzniesiono w 1895 lub 1897 według projektu architekta Hermanna Scheurembrandta w najwyższym punkcie miasta na miejscu starej świątyni. Jego bryle nadano kształt stylu neoromańskiego. Dekoracje elewacji były inspirowane stylem neoromańskim. W 1975 kościół uległ pożarowi. W latach 90. zbudowano obok niego ośrodek administracyjny kościoła ewangelicko-luterańskiego. Przypisy Bibliografia ZbigniewZ. Hauser ZbigniewZ., Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie, t. 4, Warszawa: Burchard Edition, 2003, ISBN 83-87654-13-2, OCLC 830495337 . Karl-Markus Gauß, Niemcy na peryferiach Europy. Wędrówki przez Litwę, Spisz i brzegiem Morza Czarnego, Wołowiec 2008, s. 202–213
Кадиевка

Кадиевка е град в Луганска област, Украйна. Намира се в часова зона UTC+2. Населението му е 122 300 жители (2012). Основан е в средата на 19 век, а получава статут на град през 1932 г. Преди 1937 г., както и в периода между 1943 и 1978 г., градът се нарича Кадиевка (на украински: Кадіївка). Между 1937 и 1943 г. се казва Серго, а през 1978 г. градът е наименуван Стаханов, по фамилията на героя на социалистическия труд на СССР руснака Алексей Стаханов.
Kadijivka

Kadijivka (ukrajinsky Кадіївка, rusky Кадиевка) je město v Luhanské oblasti na Ukrajině. Leží na říčce Komyšuvaše (přítoku Luhaně) v oblasti Donbasu zhruba 50 kilometrů západně od Luhansku, hlavního města oblasti. V roce 2011 v něm žilo 79 tisíc obyvatel. V letech 1937–1943 se jmenovalo Sergo (rusky Серго) podle přezdívky Grigorije Konstantinoviče Ordžonikidzeho a v letech 1978–2016 bylo přejmenováno podle Alexeje Stachanova na Stachanov (ukrajinsky Стаханов). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kadijivka na Wikimedia Commons
Kadijivka

Kadijivka (ukrainsk: Кадіївка), Kadiyevka (russisk: Кадиевка) eller Kadiyivka, også kendt som Stakhanov (ukrainsk: Стаханов), er en by i Luhansk oblast (region) i det østlige Ukraine. Byen er regnet som en by af regional betydning. Byen havde i 2021 en befolkning på omkring 73.702.. Navn Før 1937 var byen kendt som Kadijivka. Fra 1937 til 1940 hed byen Sergo (ukrainsk: ССерго) til ære for Sergo Ordzhonikidze, og derefter fra 1940 til 1978 var byen igen kendt som Kadijivka. Den 15. februar 1978 blev byen opkaldt efter den sovjetiske minearbejder Alexey Stakhanov, som indledte sin karriere her. Siden 2014 har byen været besat af russisk-støttede militser som en del af den selvudråbte Folkerepublikken Lugansk (LPR). Mens Ukraine ikke kontrollerer LPR's territorium, er det internationalt anerkendt som en del af Ukraine af alle FN's medlemslande undtagen Rusland. Den 12. maj 2016 ændrede Ukraines Verkhovna Rada (Ukraines parlament) inden for rammerne af loven om afkommunisering navnet tilbage til Kadijivka. Denne navneændring er ikke blevet anerkendt af Folkerepublikken Lugansk. Kilder og henvisninger
Stachanow (Ort)

Stachanow (ukrainisch und russisch Стаханов – ukrainisch offiziell seit dem 12. Mai 2016 wieder Кадіївка/ Kadijiwka) ist eine Stadt in der Oblast Luhansk im Osten der Ukraine mit etwa 76.000 Einwohnern (2016). Die vom Kohlebergbau dominierte Stadt befindet sich etwa 50 km westlich der Oblasthauptstadt Luhansk in der Donbass-Region. Geschichte Die Stadt hieß bis 1978 Kadijiwka (Кадіївка), zwischen 1937 und 1940 auch kurzzeitig Serho (Серго) und wurde dann nach Alexei Stachanow umbenannt. Vom Juli 1942 bis zum 3. September 1943 war die Stadt von Truppen der deutschen Wehrmacht besetzt. Von 1937 bis 2008 verkehrte in der Stadt die Straßenbahn Stachanow (Стахановський трамвай), ein seit 1970 bestehendes Oberleitungsbussystem (ukrainisch Стахановський тролейбус) wurde Mitte 2011 eingestellt. Seit Sommer 2014 ist die Stadt im Verlauf des Ukrainekrieges durch Separatisten der Volksrepublik Lugansk besetzt. Stadtgemeinde Am 12. Juni 2020 wurde die Stadt (formell durch ukrainische Behörden aber de facto nicht durchgeführt) zum Zentrum der neugegründeten Stadtgemeinde Kadijiwka (Кадіївська міська громада/Kadijiwska miska hromada). Zu dieser zählen auch die Städte Almasna, Brjanka, Irmino, Kirowsk und Perwomajsk, die Siedlungen städtischen Typs Donezkyj, Frunse, Hanniwka, Hlybokyj, Juschna Lomuwatka, Kalynowe, Lomuwatka, Tscherwonohwardijske und Werhuliwka, die 13 in der untenstehenden Tabelle aufgelisteten Dörfer sowie die Ansiedlungen Holubiwske, Krynytschne, Molodischne, Nowyj, Tawrytschanske und Tscherwonyj Prapor, bis dahin bildete die Stadt zusammen mit den Städten Almasna und Irmino die gleichnamige Stadtratsgemeinde Stachanow (Стахановська міська рада/Stachanowska miska rada) direkt unter Oblastverwaltung stehend. Am 17. Juli 2020 wurde der Ort ein Teil des Rajons Altschewsk. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Stachanow Teil der Gemeinde: Bevölkerungsentwicklung Quelle: Söhne und Töchter der Stadt Grischa Filipow (1919–1994), bulgarischer Politiker und Ministerpräsident Irina Lewtschenko (1924–1973), russische Schriftstellerin, Trägerin der Florence-Nightingale-Medaille Anatoli Kornukow (1942–2014), russischer Armeegeneral, Oberbefehlshaber der Russischen Luftstreitkräfte Ihor Hubskyj (1954–2022), Kunstmaler Oleh Suslow (* 1969), Fußball-Nationaltorhüter Oleksandr Chwoschtsch (* 1981), Ringer Oleksij Kasjanow (* 1985), Zehnkämpfer Weblinks Informationen zum Ort (ukrainisch) Einzelnachweise
Kadiïvka

Kadiïvka (en ukrainien : Кадіївка, en russe : Стаханов, Stakhanov) est une ville minière de l'oblast de Louhansk et du raïon d'Altchevsk, en Ukraine orientale. Sa population s'élevait à 77 593 habitants en 2013. Elle fait partie de la république populaire de Lougansk. Géographie Kadiïvka est située à 50 km à l'est de Louhansk, dans une région très urbanisée du Donbass. Elle est assise sur le plateau du Donets, à 251 mètres d'altitude, et est flanquée à l'est par la rivière Komychouvakha, affluent de rive droite de la rivière Louhan, elle-même affluente du Donets, dans le bassin hydrographique du fleuve Don. Communauté territoriale Depuis la réforme administrative de 2020, la ville de Kadiïvka est le siège d'une communauté territoriale homonyme (uk) regroupant les localités suivantes : Almazna, Brianka, Holoubivka, Irmino, Pervomaïsk, Verhoulivka, Hannivka, Hlybokyï, Holoubivske, Donetskyï, Kalynove, Krynytchanske, Krynytchne, Lomouvatka, Molodijne, Novyï, Sentianivka, Stare, Tavrytchanske, Ioujna Lomouvatka, Berdianka, Berezivske, Bohdanivka, Vesselohorivka, Vesniane, Datchne, Zaritchne, Kalynove-Borchtchouvate, Nadarivka, Olenivka, Poliove, Stepanivka et Tchervonyï Lyman. Histoire Avant 1978, la ville s'appelait Kadiïvka (Kadiïevka en russe), sauf de 1937 à 1940, période durant laquelle elle fut nommée Sergo (en russe, Серго). La ville est occupée par l'armée allemande du 12 juillet 1942 au 3 septembre 1943 et libérée au cours de l'opération Donbass du front du Sud par l'Armée rouge. En 1978, peu après la mort du mineur et Héros du travail socialiste Alekseï Stakhanov, la ville est rebaptisée Stakhanov en son honneur. En mai 2016, l'Ukraine lui redonne le nom de Kadiïvka. Le changement de nom n'est pas appliqué par la république populaire de Lougansk, qui contrôle la ville. L'exploitation de la houille est l'industrie dominante de cette ville. Elle est passée sous l'administration des séparatistes pro-russes le 2 mai 2014. Le 10 décembre 2022, pendant l'invasion de l'Ukraine par la Russie, l'hôtel de ville de Kadiïvka est touché par des tirs de Himars tirés par les forces ukrainiennes. Selon Serhiy Haidaï, le chef de l'administration militaire ukrainienne locale, un QG du groupe Wagner se trouvait dans l'hôtel de ville et la frappe a fait un grand nombre de victimes. Population Personnalités Valéri Bolotov (né en 1970), leader indépendantiste ; Oleg Klionov (1932-1996), chanteur d'opéra russe et soviétique ; Igor Mangouchev (1986-2023), nationaliste russe et leader séparatiste pro-russe. Notes et références Voir aussi Articles connexes Oblast de Louhansk Liens externes Site officiel (en) Héraldique ukrainienne Portail de l’Ukraine
Kadiïvka

Kadiïvka (in ucraino Кадіївка?) o Kadievka (in russo Кадиевка?) o Stachanov (in russo Стаханов?) è de iure una città dell'Ucraina situata nell'oblast' di Luhans'k, una delle 24 province dell'Ucraina, nel sud-est del paese, ma dall'aprìle 2014 è de facto parte della Repubblica Popolare di Lugansk a sostegno della Russia. La denominazione attuale è stata decisa nel 2016 dalle autorità ucraine, ma non è riconosciuta dalle autorità della Repubblica Popolare, per le quali la città conserva il nome di Stachanov. Nella seconda guerra mondiale ospitò un campo di lavoro forzato per prigionieri tedeschi. Origini del nome Dal 1937 al 1940 la città si è chiamata Sergo (in russo Серго?; in ucraino Серго?, Serho) in onore di Sergo Ordžonikidze, precedentemente e dal 1940 al 1978 si è chiamata Kadievka o Kadiïvka. Nel 1978 ha assunto il nome di Stachanov in onore del celebre minatore Aleksej Grigor'evič Stachanov, che qui iniziò la sua attività lavorativa. Il 12 maggio 2016 la Verchovna Rada ha rinominato la città in Kadiïvka, mentre per le autorità della Repubblica Popolare di Lugansk la città continua a chiamarsi Stachanov. Società Lingue e dialetti Economia L'economia della città si basa principalmente sull'industria estrattiva, legata in particolare alla presenza delle miniere di carbone. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kadiїvka Collegamenti esterni (UK) Informazioni ufficiali, su w1.c1.rada.gov.ua.