NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Terebla (obwód zakarpacki)

Terebla (ukr. Теребля, węg. Talaborfalu / Talaborfalva, słow. Terebľa) – wieś na Ukrainie na obszarze rejonu tiaczowskiego w obwodzie zakarpackim, położona w dolinie rzeki Terebla. Podczas I wojny światowej w ówczesnej miejscowości Talaborfalva istniał obóz internowania żołnierzy Legionów Polskich. Bibliografia Теребля. imsu-zakarpattja.com. [dostęp 2016-07-21]. (ros.). Соціальний паспорт 2023
Tereblea, Teceu

Tereblea (Talabor) (în ucraineană Теребля) este o comună în raionul Teceu, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Tereblea era vorbitoare de ucraineană (99,81%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Теребля (село)

Тере́бля (укр. Теребля) — село в Буштынской поселковой общине Тячевского района Закарпатской области Украины. История В июле 1995 года Кабинет министров Украины утвердил решение о приватизации находившегося здесь совхоза. Население по переписи 2001 года составляло 3705 человек. Примечания Ссылки Теребля на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Церковь Святого Николая (Киево-Печерская лавра)

Церковь Святого Николая, Никольская или Николаевская церковь — памятник архитектуры конца XVII — начала XVIII столетий, находится на территории Киево-Печерской лавры. Церковь относится по стилю к казацкому барокко. Голубой купол покрыт золотыми звёздами и увенчан крестом с золотым голубем на нём. Освящена во имя святого Николая Мирликийского. Сейчас в здании церкви находится лекторий Национального Киево-Печерского историко-культурного заповедника. Адрес: Киев, Лаврская улица, 15, корпус 25 История По одной из версий, основание церкви связано с именем черниговского князя Святослава Давидовича, который принял постриг в Киево-Печерском монастыре под именем Николая Святоши и на средства которого в 1106—1108 годах построена Троицкая Надвратная церковь. Николай Святоша основал больницу для монахов, которая со временем вошла в состав Никольского монастыря. Возможно, именно в этот период была построена деревянная Николаевская церковь, но данных о времени её сооружения, как и других деревянных зданий, не сохранилось. Первым упоминанием о церкви считают приписку Касиана в рукописи Киево-Печерского патерика 1462 года, но она может иметь и другое толкование. По другой версии, деревянная церковь была основана в начале XVII столетия. Каменная церковь сооружена примерно в 1700 году по обычной схеме трапезных, принятой в то время в Киеве, — к трапезной палате с востока прилегает гранёный алтарь, завершённый куполом, а с запада передняя. После пожара 1718 года с запада добавлена больничная палата, а с севера — гранёный тамбур при входе в пономарню. В 1768 году была построена колокольня Никольского трапезного храма. Только с востока и юга церковь сохранила свой первоначальный вид. В 1861 году над первым этажом был надстроен второй этаж, где разместилась больничная церковь «Утоли моя печали». Считается, что это сильно испортило вид сооружения на то время. Во время Великой Отечественной войны Николаевская церковь сильно пострадала от пожара. В 1956—1958 годах её отреставрировала архитектор Евгения Пламеницкая в формах XVIII столетия, поздние надстройки были разобраны. На фасаде Николаевской церкви в 1982 году была установлена бронзовая доска с барельефным портретом Агапита Печерского, инока Киево-Печерской лавры, врача безмездного, святого Русской православной церкви. Ссылки Официальный веб-сайт Национального Киево-Печерского историко-культурного заповедника
Berkowezkyj-Friedhof

Der Berkowezkyj- oder Stadt-Friedhof (ukrainisch Беркове́цький (Міський) цви́нтар Berkowezkyj (Miskyj) zwyntar) ist der größte Friedhof der ukrainischen Hauptstadt Kiew und einer der größten der Ukraine. Der Name des Friedhofs geht auf einen ehemals hier befindlichen Weiler zurück. Der Friedhof wurde im Jahr 1957 gegründet und liegt im Nordwesten des Rajon Podil im Westen der Metropole. Der Haupteingang liegt auf der Wulyzja Stezenka (вулиця Стеценка) 18. Auf einer Fläche von 152 Hektar befinden sich mehr als 200.000 Gräber, die auch Grabstätte von zahlreichen Personen des öffentlichen Lebens der Ukraine, unter anderem mehr als 42 Helden der Sowjetunion, berühmten Künstlern, Fußballern und Ärzten, sind. Am 7. Dezember 1970 fand auf dem Friedhof die Beerdigung der ermordeten Malerin und Dissidentin Alla Horska statt, die zu einem Protest gegen das bestehende kommunistische Regime in der Ukraine wurde. Am 18. und 19. April 2015 wurden die beiden Attentatsopfer Oleh Kalaschnikow und Oles Busyna auf dem Friedhof beerdigt. Weitere hier bestattete Persönlichkeiten: Jelisaweta Schachatuni (1911–2011), Luftfahrtingenieurin und Hochschullehrerin Olha Awilowa (1918–2009), Chirurgin und Hochschullehrerin Petro Balabujew (1931–2007), Flugzeugkonstrukteur Waleri Belikow (1925–1987), sowjetischer Armeegeneral Sergei Gorjunow (1899–1967), sowjetisch-russischer Generaloberst Ihor Turtschyn (1936–1993), Handballtrainer Weblinks Einzelnachweise
Берковецкое кладбище

Берковецкое кладбище (укр. Беркове́цьке кладовище) — крупнейший киевский некрополь, расположенный на месте бывшего хутора Берковец. Создано в 1957 году. Расположено вдоль улиц Стеценко и Газопроводной. Площадь — 152 га. В центре некрополя — ритуальный зал. Кроме обычных участков, часть территории кладбища была выделена для переноса захоронений с уничтоженного в годы Великой Отечественной войны Лукьяновского еврейского кладбища. С 1986 года массовое использование кладбища прекращено, происходят лишь отдельные захоронения и подхоронения в родственные могилы. Также на кладбище хоронят ветеранов Великой Отечественной и советско-афганской войн и некоторых известных людей. Отдельный участок выделен для захоронения военнослужащих — участников боевых действий в Афганистане и российско-украинской войны. Известные захоронения См. категорию Похороненные на Берковецком кладбище Литература Київ. Історична енциклопедія. 1917—2000 рр.
Берковецьке кладовище

Беркове́цьке (Міське) кладовище — найбільший некрополь України, розташований у Києві, поблизу місцевості Берковець, за адресою: вул. Стеценка, 18. Історія Створене 1957 року території місцевості Берковець як нове Міське кладовище. Розташоване вздовж вулиць Стеценка та Газопровідної. З вулиці Стеценка влаштовано головний вхід з парадною аркою. Займає площу 129 га разом з церквою та ритуальними службами, та за цією площею є найбільшим в Україні (за площею власне некрополя найбільшим є Таїровське (Новоміське) кладовище в Одесі). У центрі некрополя — ритуальний зал. На території кладовища розташована церква Ікони Божої Матері «Всіх скорботних радосте». Крім дільниць звичайного призначення, частину кладовища було виділено під перенесення сюди поховань із запланованого до закриття та зносу Лук'янівського єврейського кладовища. Було перенесено прах лідера київського єврейства, доктора Макса Мандельштама та головного рабина Києва Нухима Вайсблата, споруджено спеціальні склепи цадиків (праведників) династії Тверських. Окрема ділянка присвячена військовослужбовцям — учасникам бойових дій в Афганістані. З 1 серпня 1982 року закрите для масових поховань, дозволено підпоховання у родинну могилу. Із 2014 року окрема ділянка виділена для поховання загиблих у війні на сході України. З російським повномасштабним вторгненням в Україну у 2022 році ділянки 42, 86 та 102 були виділені для почесних поховань загиблих учасників війни, які були зареєстровані у Києві, або які воювали у лавах військових частин Сил територіальної оборони ЗСУ Києва та добровольчих формувань територіальної громади Києва. Поховані Галерея Примітки Джерела Київ. Історична енциклопедія. 1917—2000 рр. Городское кладбище «Берковцы» // Веб-сайт «Некрополи Киева» [Архівовано 11 січня 2012 у Wayback Machine.] (рос.) Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста» Міське кладовище. Відомості щодо місць поховань // Фейсбук-сторінка Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Києва. — 2013. — 6 грудня. 15 червня 2023 року Київрада ухвалила рішення «Про деякі питання функціонування секторів для почесних поховань, відведених на міських кладовищах». Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.] [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.]
Église de la Conception-de-Sainte-Anne

L'église de la Conception-de-Sainte-Anne (en ukrainien : Аннозачатіївська церква, Annozatchatiïvska tserkva) est un monument à Kiev en Ukraine dont l'architecture date du XVIIe siècle. Elle a été construite en 1679 dans la laure des Grottes de Kiev au-dessus de l'entrée des catacombes lointaines. Des escaliers mènent à la grotte souterraine à l'intérieur de l'église. Architecture Il s'agit d'une structure à un seul dôme de style baroque. Une première église est bâtie en 1679 avec les frais d'un habitant de la laure, Aleksandr Novitsky. C'est une structure en brique de trois étages. En 1763, des bains et de voûtes en pierre sont démantelés et remplacés par un toit en bois et les murs sont renforcés par des contreforts. Le toit connaît des rénovations en 1780 et 1784. En 1808, l'apparition de fissures entraîne la décision de reconstruire l'église. En 1809-1810, l'église est reconstruite, remplaçant le dôme baroque par un chapiteau selon les plans d'Arseniy Iakouchkine. Après la dernière reconstruction, l'église est repeinte et l'iconostase en chêne est fabriquée à Moscou. Références Bibliographie Marc Di Duca et Léonid Ragozin (trad. de l'anglais), Ukraine, Évreux, Lonely Planet, juin 2011, 323 p. (ISBN 978-2-8161-0941-2) Kilesso S. K., Kiev-Petchersk Lavra, Tekhnika, 2003, 200 p. Voir aussi (uk) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en ukrainien intitulé « Аннозачатіївська церква » (voir la liste des auteurs). (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Аннозачатиевская церковь » (voir la liste des auteurs). Articles connexes Laure des Grottes de Kiev Liens externes (uk) Site officiel de la laure des Grottes de Kiev (uk) Аннозачатьевская церковь sur lavra.ua Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Ukraine Portail du patrimoine mondial Portail du christianisme orthodoxe
Аннозачатиевская церковь

Аннозачатиевская церковь или Церковь Зачатия Святой Анны на Дальних пещерах — православный храм в Киево-Печерской лавре, над входом в Дальние пещеры. Из помещения церкви ведут ступени к подземному лабиринту. История Храм сооружён в 1679 году на средства жителя Печерского местечка Александра Емельяновича Новицкого. Первоначально он был с тремя куполами. Около 1763 года каменные купола и своды заменили деревянной крышей с одним куполом, а стены укрепили контрфорсами. Тогда же прокопали ныне существующий вход из церкви в пещеры. В 1784 году с западной стороны к храму пристроили притвор, а в 1796-м гонтовую кровлю заменили железной и позолотили купол. В связи с появлением в стенах трещин в 1808—1809 годах храм разобрали до фундамента и возвели заново. Автором проекта был военный инженер архитектор Александр Якушкин (вскоре принявший в Лавре монашеский постриг с именем Арсений). Работы выполнили мастера Василий Сериков и Павел Кукунин. В 1818—1819 годы сооружены бронзовые престол и жертвенник с серебряными коваными украшениями. С 1823 года в церкви появилось отопление. Существующий дубовый иконостас изготовлен в 1880 году в Москве по проекту архитектора П. Кудрина. В это же время грушевидный купол заменили шатром, позже появилась внутренняя стенопись. Здание реставрировано в 1973—1975 и в 2002—2008 годах, настенную живопись — в 1977—1978 и в 2009—2010 годах. В октябре 2010 года храм был вновь освящён. Примечания Литература Килессо С. К. Киево-Печерская Лавра, — К., Техника, — 2003. — 200 стор.: илл.
Аннозачатіївська церква

Аннозачатіївська церква або Церква Зачатія Святої Анни — пам'ятка архітектури XVII ст. Побудована у 1679 році у Києво-Печерській лаврі над входом до Дальніх печер. Із приміщення церкви ведуть сходи до підземного лабіринту. Архітектура Це однонефова однокупольна споруда, що спершу мала барокові форми. У 1809—1810 роках церкву перебудували, замінивши бароковий купол на шатровий. Автором цієї перебудови був О. І. Якушкін (у чернецтві — ієромонах Арсеній, доглядач Дальніх печер). У 1881 році, коли з'явилися тріщини у стінах храму, їх частково переклали та посунули купол у бік вівтарної апсиди. Після останньої перебудови храм зсередини знову розписали та встановили існуючий нині дубовий іконостас. Внаслідок масованого обстрілу росіянами в ніч з 23 на 24 січня 2026 року було пошкоджено, зокрема, елементи фасаду Аннозачатіївської церкви. Примітки Посилання Аннозачатіївська церква. Національний заповідник «Києво-Печерська лавра» (укр.). 14 вересня 2015. Процитовано 30 січня 2026. Джерела Кілессо С. К. Києво-Печерська Лавра, — К., Техніка, — 2003. — 200 стор.: іл.
Musée national du mémorial aux victimes du Holodomor

Le musée national du mémorial aux victimes du Holodomor (en ukrainien : Національний музей «Меморіал жертв Голодомору»), anciennement connu sous le nom de mémorial en commémoration des victimes de famines en Ukraine , est un musée national et un centre de classe mondiale consacré aux victimes de l'Holodomor, famine qui toucha l'Ukraine (RSS d'Ukraine) en 1932-1933, dans le cadre des famines soviétiques qui impactèrent l'URSS. Le musée a ouvert ses portes le jour du 75e anniversaire du Holodomor en 2008 et a obtenu le statut d'un musée national en 2010. Le musée est situé sur une colline sur la rive droite du Dniepr à Kiev. À côté se trouve le monastère, la laure des Grottes de Kiev. Histoire Le 28 novembre 2006, le parlement ukrainien a voté pour reconnaître le Holodomor, la famine dévastatrice qui a eu lieu au début des années 1930 dans l'ex-république socialiste soviétique d'Ukraine, comme un acte délibéré de génocide contre les Ukrainiens. Le projet de loi a été promulgué par le président Viktor Iouchtchenko et comprenait des fonds pour les activités commémoratives et de recherche, et la construction de monuments pour honorer les victimes et préserver la mémoire de cette tragédie pour les générations futures. Le mémorial a été érigé en 2008, accueillant ses premiers visiteurs le 22 novembre de la même année. La cérémonie de l'ouverture du mémorial eut lieu pour le 75e anniversaire du Holodomor. Le 8 juillet 2009, le Conseil des ministres de l'Ukraine a signé un décret qui en fit un musée d'État, « Le Mémorial en commémoration des victimes de famines en Ukraine ». Le musée a subséquemment acquis le statut de musée national le 18 février 2010. À partir de cette date, le musée a été inclus dans le programme officiel de visites en Ukraine par les chefs d'État, de délégations et des fonctionnaires étrangers. Le 31 juillet 2015, le ministère de la Culture ukrainien rebaptisa le musée afin de refléter le singulier exemple de la famine-génocide connu sous le nom Holodomor. Auparavant, le musée qui présente le récit de trois famines – la famine de 1921-1922, la famine de 1931-1933 et la famine de 1946-1947 – utilisait le terme «Holodomor» au pluriel. Le pluriel a été supprimé afin de désigner la famine de 1932-1933 comme étant exclusivement considérée comme génocidaire, bien que la question du génocide reste encore à prouver. Galerie d'images Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « National Museum "Memorial to Holodomor victims" » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Mémorial Holodomor (Washington, D.C.) Liste de monuments commémoratifs du Holodomor Holodomor Famines soviétiques de 1931-1933 Liens externes Sites officiels : (en) www.memorialholodomor.org.ua/en et (ru) holodomormuseum.org.ua/ru Portail des musées Portail de l’Ukraine
Museo nazionale del genocidio dell'Holodomor

Il Museo nazionale del genocidio dell'Holodomor (in ucraino Національний музей Голодомору-геноциду?, Nacional'nyj muzej Holodomoru-henocydu; in russo Национальный музей Голодомора-геноцида?, Nacional'nyj muzej Golodomora-genocida) è il complesso che commemora la carestia che colpì l'Ucraina tra il 1932 e il 1933. Si trova all'interno del Parco della Gloria Eterna sulle colline di Pechersk, riva destra del fiume Dnepr a Kiev, vicino al monastero delle Grotte di Kiev e al Memoriale della Gloria Eterna. Dipende dal Ministero della Cultura dell'Ucraina. Storia Il museo nazionale è un centro dedicato alle vittime dell'Holodomor ed è stato inaugurato nel 2008 il giorno del 75º anniversario della grande carestia. Ha ottenuto lo status di museo nazionale nel 2010. Parte della ricostruzione degli eventi non trova condivisione generale ma rimane agli atti un documento firmato nel 2003 presso l'Organizzazione delle Nazioni Unite da 25 Paesi, tra i quali Russia, Ucraina e Stati Uniti d'America, che dichiara come la grande carestia del 1932-1933 in Ucraina sia costata tra i 7 e i 10 milioni di vite e che fu una tragedia nazionale per il popolo ucraino. Nel 2008 venne considerato all'unanimità dal Parlamento europeo un crimine contro l'umanità. Descrizione La moderna struttura, progettata da Anatoliy Haydamaka e Yuriy Kovalyov, si trova in posizione dominante sopra la città di Kiev ed è raggiungibile dal trasporto urbano. Risulta costituita dal memoriale esterno e dalla sala sotterranea dedicata alla memoria con mostre permanenti e reperti del periodo delle carestie. Esterni Il viale di accesso inizia con le due statue che raffigurano gli Angeli del Dolore. Seguono le 24 macine che simboleggiano anche la fonte del cibo e poi la statua di una giovane ragazza magra che stringe poche spighe di grano. Interni La Sala della Memoria sotterranea conserva reperti del periodo delle carestie e moltissime immagini oltre che postazioni dove approfondire le varie tematiche proposte. Nella cultura di massa Al tema dell'Holodomor è stato dedicato un film del 2017: Raccolto amaro, con la regia di George Mendeluk. Note Bibliografia (UK) Енциклопедія Голодомору, Drohobych: "Kolo", Коло, 2018, ISBN 9786176423881, OCLC 1140074753. Voci correlate Museo della storia dell'Ucraina nella seconda guerra mondiale Memoriale della Gloria Eterna Holodomor Carestia sovietica del 1932-1933 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Museo nazionale del Genocidio dell'Holodomor Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su memorialholodomor.org.ua. (RU) Sito ufficiale, su holodomormuseum.org.ua. The Holodomor Museum \ Музей Голодомору (canale), su YouTube. (EN) Holodomor Remembrance Day, su holodomormuseum.org.ua. URL consultato il 18 marzo 2022.
Nationaal Holodomormuseum

Het Nationaal Holodomormuseum of Nationaal Museum van de Holodomor-genocide (Oekraïens: Національний музей Голодомору-геноциду, Natsionalnyi muzei Holodomoru-henotsydu) is een museum in Kiev. Het is gewijd aan de Holodomor-genocide. Het museum ontstond in 2008 en ligt op een heuvel boven de Dnjepr, naast het Holenklooster van Kiev. Externe link Officiële website
Narodowe Muzeum Hołodomoru-Ludobójstwa

Narodowe Muzeum Hołodomoru-Ludobójstwa (ukr. Національний музей Голодомору-геноциду) – ukraińskie muzeum narodowe, poświęcone ofiarom Hołodomoru z lat 1932–1933, sztucznie wywołanego głodu uznanego za akt ludobójstwa wobec narodu ukraińskiego. Placówka znajduje się w Kijowie, na Wzgórzach Peczerskich, w bezpośrednim sąsiedztwie Ławry Peczerskiej, na prawym brzegu Dniepru. Historia Idea utworzenia pomnika oraz Muzeum Hołodomoru jako „narodowego miejsca pamięci” pojawiła się w 2002 roku, pod koniec drugiej kadencji prezydenckiej Łeonida Kuczmy (1994–2005). Inicjatywa ta nabrała realnych kształtów dopiero po objęciu urzędu przez prezydenta Wiktora Juszczenkę (2005–2010). 28 listopada 2006 Rada Najwyższa Ukrainy uchwaliła ustawę uznającą Hołodomor — klęskę głodu, która miała miejsce na początku lat 30. XX wieku na terytorium ówczesnej Ukraińskiej Socjalistycznej Republiki Radzieckiej — za celowy akt ludobójstwa wobec narodu ukraińskiego. Ustawę podpisał prezydent Wiktor Juszczenko. Dokument przewidywał realizację działań upamiętniających i badawczych oraz budowę pomników mających na celu uczczenie ofiar i zachowanie pamięci o tragedii Hołodomoru dla przyszłych pokoleń. Akt gotowości do użytkowania budynku Memoriału został podpisany 24 grudnia 2009. 18 lutego 2010 placówce nadano status muzeum narodowego, natomiast przekazanie obiektu do użytku miało miejsce 12 lipca 2010. Od lutego 2010 roku muzeum zostało włączone do oficjalnego programu wizyt zagranicznych delegacji, przedstawicieli rządów oraz głów państw odwiedzających Ukrainę. 31 lipca 2015 roku Ministerstwo Kultury Ukrainy zmieniło nazwę muzeum, nadając mu obecną formę: Narodowe Muzeum Hołodomoru-Ludobójstwa. Zmiana miała na celu podkreślenie wyjątkowego charakteru Hołodomoru z lat 1932–1933 jako jednego, konkretnego aktu ludobójstwa wobec narodu ukraińskiego. Wcześniej muzeum odnosiło się do trzech wielkich klęsk głodu, które dotknęły Ukrainę w XX wieku: z lat 1921–1923, 1932–1933 oraz 1946–1947. Termin „Hołodomory” (liczba mnoga) używany był w odniesieniu do wszystkich tych tragedii. Wprowadzenie liczby pojedynczej miało na celu jednoznaczne zaakcentowanie faktu, że to właśnie głód z lat 1932–1933 został uznany za mający charakter ludobójstwa. Autorami projektu rozbudowy muzeum rozpoczętej po 2020 jest m.in. polska firma Nizio Design, którą prowadzi polski architekt Mirosława Nizio. 12 lipca 2023, zgodnie z informacją opublikowaną na oficjalnym portalu Rady Najwyższej Ukrainy, zapowiedziano przeznaczenie dodatkowych środków finansowych na ukończenie budowy i uruchomienie kompleksu Narodowego Muzeum Hołodomoru-Ludobójstwa. Z budżetu państwa planowano przeznaczyć na ten cel 573,9 miliona hrywien. Jednak ustawę określającą realizację tego celu zawetował prezydent Wołodymyr Zełenski, co było związane z brakiem środków w związku z prowadzeniem działań obronnych po rosyjskiej inwazji na Ukrainę w 2022. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna stron muzeum (ukr. • ang. • ros.)
Национальный музей Голодомора-геноцида

Национальный музей Голодомора-геноцида (укр. Національний музей Голодомору-геноциду) — мемориальный комплекс в городе Киеве (на Печерске, улица Лаврская 3), посвящённый трагедии Голодомора, голода 1932—1933 годов на Украине. Подчинён Министерству культуры Украины. Мемориал работает ежедневно с 10 до 18 часов. Важной задачей Мемориала жертв Голодомора является напоминание об украинской идентичности, которую пытались заменить советской. Мемориал играет роль посредника в процессе передачи воспоминаний и информации о Голодоморе, демонстрируя связь поколений украинской нации и сохраняя память о попытке её уничтожения. Структура музея Мемориальный комплекс включает: Часовня-памятник «Свеча памяти» (художника Анатолия Гайдамака) сделан из бетона высотой 32 метра. «Свеча» была открыта 22 ноября 2008 года. Внутри есть музей, который был открыт в августе 2009 года. В музее экспонируются много фильмов посвященных Голодомору. Скульптура девочки из бронзы расположена в центре площади Скульптурная композиция ангелов на входе в мемориал Аллея «Чёрных табличек» Примечания Ссылки Музей голодомора Мемориал жертв Голодомора
Centrale thermique de Starobecheve

La centrale thermique de Starobechivska est une centrale thermique dans l'oblast de Donetsk en Ukraine. Localisation Elle se situe à Starobecheve et Novyï Svit de la région de Donetsk. Historique Elle a ouvert sous le nom de Lénine en 1958. Avec la guerre en Ukraine, l'exploitant Donbassenergo la centrale a commencé à être pillée. Installations Le combustible principal est le charbon et le gaz naturel, le combustible secondaire est le fioul. Production Notes et références Portail de l'industrie Portail des énergies fossiles Portail de l’Ukraine