NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Памятник погибшим воинам-афганцам (Киевский район Донецка)

Памятник погибшим воинам-афганцам (памятник воинам-интернационалистам) — скульптурная композиция в честь погибших воинов-афганцев Донецкой области. На территории Донецкой области похоронено 302 человека, убитых на афганской войне (1979—1989) и более 300 человек вернулись инвалидами с этой войны. Описание Памятник был открыт 7 мая 1996 года в парке имени Ленинского комсомола. Авторы памятника — скульптор Порожнюк А.Н. и архитектор Темкин Е.М. Памятник находится рядом с монументом «Освободителям Донбасса» что символизирует связь поколений воинов Великой Отечественной войны и афганской войне (1979—1989). Памятник представляет собой скульптуру бойца на глыбе камня, которая символизирует скалы Афганистана. Вокруг глыбы расположено 36 мемориальных досок с 254 фамилиями погибших и выделена зона тишины, которая образована парком. По словам скульптора памятника Александра Порожнюка, им был создан более удачный проект, чем установленный. По проекту памятник должен был выглядеть как большая скала, в которую входит строй солдат — один уже почти зашёл и из камня виден лишь затылок, второй зашёл лишь немного. Скала символизировала непробиваемость и невозможность завоевать Афганистан и солдаты уходили в неё как в то, что ничего не даёт. Но этот проект не был реализован. В 2009 году, в связи со строительством стадиона «Донбасс-Арена» памятник должны перенести на новое место. Его должны установить у монумента «Освободителям Донбасса» так, чтобы оба памятника составили единый ансамбль. См. также 6 сентября 2006 года в Петровском районе Донецка был открыт ещё один памятник воинам-интернационалистам, погибшим в Афганистане. Примечания Библиография Памятники и памятные знаки // Всё о Донецке.: Справочное пособие. — Донецк: Донбасс, 2003. — С. 156—162. — ISBN 5-7740-0782-0. А. К. Скибенко. 6 донецких экскурсий. — Донецк: Норд Компьютер, 2009. — С. 28. — 145 с. Памятник погибшим воинам-афганцам // Телегид. Специальный выпуск. Донецк туристический. 150 лучших мест для семейного отдыха. — Донецк, август 2010. — № 2. — С. 9. Ссылки Памятник погибшим воинам-афганцам . Дата обращения: 21 мая 2007. Архивировано из оригинала 28 сентября 2007 года. Памятник погибшим воинам-афганцам Донецкой области . Дата обращения: 11 июня 2007. Архивировано из оригинала 27 ноября 2012 года. Жизнь по-донецки → Странный афганец… Дата обращения: 16 сентября 2010. Архивировано из оригинала 27 ноября 2012 года.
Пам'ятник загиблим воїнам-афганцям (Київський район Донецька)

Па́м'ятник заги́блим во́їнам-афга́нцям (пам'ятник воїнам-інтернаціоналістам) — скульптурна композиція на честь загиблих воїнів-афганців Донецької області. Опис На території Донецької області поховано 302 осіб, убитих в афганській війні (1979—1989) і понад 300 чоловік повернулися інвалідами із цієї війни. Пам'ятник відкритий 7 травня 1996 року в Міському парку культури і відпочинку. Автори пам'ятника — скульптор Порожнюк О.Н. і архітектор Темкин Е.М. Пам'ятник розташований поруч із монументом «Визволителям Донбасу», що символізує зв'язок поколінь воїнів Німецько-радянської війни і Афганської війни (1979—1989). Пам'ятник являє собою скульптуру бійця на брилі каменю, що символізує скелі Афганістану. Навколо брили розташовано 36 меморіальних дощок з 254 прізвищами загиблих і виділена зона тиші, що утворена парком. За словами скульптора пам'ятника Олександра Порожнюка, ним було створено вдаліший проєкт, аніж встановлений. Згідно з проєктом пам'ятник повинен був виглядати як велика скеля, в яку входить ряд солдатів — один уже майже зайшов і з каменю видна лише потилиця, другий зайшов лише трошки. Скеля символізувала непробивність і неможливість завоювати Афганістан і солдати йшли в неї як у те, що нічого не дає. Але цей проєкт не був реалізований. У 2009 році, у зв'язку з будівництвом стадіону «Донбас-Арена» пам'ятник повинні перенести на нове місце. Його повинні встановити біля монументу «Визволителям Донбасу» так, щоб обидва пам'ятники склали єдиний ансамбль. Див. також 6 вересня 2006 року в Петровському районі Донецька відкритий ще один Пам'ятник воїнам-інтернаціоналістам, які загинули в Афганістані. Примітки Бібліографія Пам'ятники й пам'ятні знаки // Усе про Донецьк.: Довідковий посібник. — Донецьк : Донбас, 2003. — С. 156-162. — ISBN 5-7740-0782-0. А. К. Скибенко. 6 донецьких екскурсій. — Донецьк : Норд Комп'ютер, 2009. — С. 28. Пам'ятник загиблим воїнам-афганцам // Донецьк туристичний. 150 найкращих місць для сімейного відпочинку. — серпень 2010. — № 2. — С. 9. Посилання Пам'ятник загиблим воїнам-афганцям Пам'ятник загиблим воїнам-афганцям Донецької області Життя по-донецки > Дивний афганець…
Panasivka, Zaliztsi settlement hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast

Panasivka (Ukrainian: Панасівка) is a village in Zaliztsi settlement hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1770. After the liquidation of the Zboriv Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Saints Cosmas and Demian church (1899, brick). References Sources (in Ukrainian) Уніят В., Панасівка // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 22. — ISBN 978-966-528-279-2. "Panasówka (1), pow. brodzki". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 7. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1886. p. 837.
Panasówka (hromada Załoźce)

Panasówka (ukr. Панасівка) – wieś na Ukrainie w rejonie tarnopolskim należącym do obwodu tarnopolskiego. W II Rzeczypospolitej miejscowość w powiecie zborowskim województwa tarnopolskiego. 15 października 1945 r nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA, którzy dotarli tu z Wołynia, zamordowali 30 Polaków. Do 2020 w rejonie zborowskim. Przypisy Linki zewnętrzne Panasówka (pow. brodzki), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 837 .
Panasivka, Zboriv

Panasivka (în ucraineană Панасівка) este localitatea de reședință a comunei Panasivka din raionul Zboriv, regiunea Ternopil, Ucraina. Satul este situat în nord-estul regiunii istorice Galiția. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Panasivka era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Панасовка (Залозецкая поселковая община)

Панасовка (укр. Панасівка) — село в Залозецкой поселковой общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. Основано в 1785 году. До 2020 года входило в Зборовский район. Код КОАТУУ — 6122687601. Географическое положение Село Панасовка находится на левом берегу реки Серет Левый, выше по течению на расстоянии в 1,5 км расположено село Чёрный Лес, ниже по течению на расстоянии в 1 км и на противоположном берегу расположено село Загорье. Население Население по переписи 2001 года составляло 426 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I ст. Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания
Panovychi

Panovychi (Ukrainian: Пановичі) is a village in Pidhaitsi urban hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History In the 18th century, Polish colonists settled on the territory of the present village. After the liquidation of the Pidhaitsi Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Saint Peter and Paul church (1935, reconstructed from a Roman Catholic church in 1991). References Sources (in Ukrainian) Гуцал П., Уніят В., Пановичі // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 23. — ISBN 978-966-528-279-2. "Hnilcze (z Sieniawką i Panowicami)". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 81. }
Panowice (Ukraina)

Panowice (ukr. Пановичі) – wieś na Ukrainie, w obwodzie tarnopolskim, w rejonie tarnopolskim, przejściowo zwana Sieniawką. W II Rzeczypospolitej wieś o zdecydowanej przewadze ludności polskiej. W 1921 r. na prawie 400 mieszkańców tylko 21 było Rusinami. W latach 1941–1944 z rąk członków Ukraińskiej Policji Pomocniczej i UPA zginęło 36 Polaków. Wierni obrządku rzymskokatolickiego należeli do parafii w Hnilcze. Na ich potrzeby w 1936 r. został wzniesiony w Panowicach kościół filialny, murowany, zaprojektowany w stylu neoromańskim. Obecnie jest to cerkiew greckokatolicka. Do 2020 w rejonie podhajeckim. Przypisy Bibliografia Panowice, wś, pow. podhajecki, ob. Hnilcze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 844 . Hnilcze z Sieniawką i Panowicami, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 81 . Sieniawka, część Hnilcza, pow. podhajecki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 559 .
Пановичи

Пановичи (укр. Пановичі) — село в Подгаецкой городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Подгаецкий район. Население по переписи 2001 года составляло 132 человека. Почтовый индекс — 48034. Ссылки Пановичи на сайте Верховной рады Украины
Panivtsi, Ternopil Oblast

Panivtsi (Ukrainian: Панівці) is a village in Melnytsia-Podilska settlement hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention is from 1447. After the liquidation of the Borshchiv Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion Saint James church (1853, brick). References Sources (in Ukrainian) Уніят В., Панівці // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 23. — ISBN 978-966-528-279-2. "Paniowce Zielone, wś, pow. borszczowski". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 7. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1886. p. 841.
Paniowce (obwód tarnopolski)

Paniowce (Paniowce Zielone) – wieś na Ukrainie w rejonie czortkowskim należącym do obwodu tarnopolskiego, położona nad rzeką Zbrucz. Przypisy Linki zewnętrzne Paniowce ''Zielone'', wś, pow. borszczowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 841 . Paniowce na stronie Rady Najwyższej Ukrainy. (ukr.)
Panivți, Borșciv

Panivți (în ucraineană Панівці) este o comună în raionul Borșciv, regiunea Ternopil, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Panivți era vorbitoare de ucraineană (99,7%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Пановцы (Тернопольская область)

Пановцы (укр. Панівці) — село в Мельнице-Подольской поселковой общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Первое упоминание о селе датируется 1447 годом. До 2020 года входило в Борщёвский район. Код КОАТУУ — 6120885901. Географическое положение Село Пановцы находится между реками Збруч и Дзвина (2-3 км), на расстоянии в 2 км от села Завалье. Население Население по переписи 2001 года составляло 1354 человека. По состоянию на 2016 год население Пановцев составляло 1168 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания
Панівці (Чортківський район)

Панівці́ — село в Україні, у Мельнице-Подільській селищній громаді Чортківського району Тернопільської області. Розташоване на річці Збруч, на південному сході району. Раніше називалося Панівці́ Зеле́ні. Населення — близько тисячі осіб (2022). Село межує з національним природним парком «Подільські Товтри». Географія Село розташоване на відстані 368 км від Києва, 120 км — від обласного центру міста Тернополя та 31 км від міста Борщів. Історія Перша писемна згадка від 1447 року як Панівці Зелені. Назва вказує на те, що поселення звели у лісі для тих, хто працював на поміщицькому фільварку. Діяла «Просвіта», «Сільський господар» та інші українські товариства. До 2020 центр Панівецької сільської ради, якій було підпорядковано село Завалля. Відтак увійшло до Мельнице-Подільської селищної громади. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Мельнице-Подільської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Борщівського району, село увійшло до складу Тернопільського району. Населення За даними перепису населення 2001 року мовний склад населення села був таким: Пам'ятки Є церква святого апостола Якова (1853, кам'яна), капличка (2001). Споруджено пам'ятник воїнам-односельцям, полеглим у німецько-радянській війні (1969), встановлено пам'ятні хрести на честь скасування панщини, на пам'ять про людей, які вимерли на вул. Помірки, на честь незалежності України (1996), від місцевої діаспори та до 1000-ліття прийняття на Русі християнства, насипано символічну могилу УСС (1992). Соціальна сфера Працюють загальноосвітня школа I—II ступенів, клуб, бібліотека, ФАП, відділення зв'язку, торгові заклади. Відомі люди Народилися письменник, мандрівник С. Вісньовський, редактор, письменник, мистецтвознавець Микола Колянківський. О. та С. Момотюки, К. та Ф. Сігнатовичі, В. та Є. Скоцень — одні з праведників народів світу військовик, учасник АТО на Сході України Михайло Григоришин (1990—2015) Сержант Михайло Русланович (2002—2023) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Світлини Див. також Поділля Подоляни Подільський говір Примітки Література Мельничук Б., Мизак Н., Петраш, Б. Панівці // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 1 : А — Й. — С. 549—548. — ISBN 978-966-457-228-3. Уніят В. Панівці // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 23. — ISBN 978-966-528-279-2. Paniowce Zielone, wś, pow. borszczowski // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1886. — Т. VII. — S. 841. (пол.) Посилання
Pankova, Ukraine

Pankova (Ukrainian: Панькова) is a village (selo) in Zolochiv Raion, Lviv Oblast, in western Ukraine. It belongs to Brody urban hromada, one of the hromadas of Ukraine. From 1918 to 1939 the village was in Tarnopol Voivodeship in Poland. Until 18 July 2020, Pankova belonged to Brody Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Lviv Oblast to seven. The area of Brody Raion was merged into Zolochiv Raion. References External links weather.in.ua
Панькова (Львовская область)

Панькова (укр. Панькова) — село в Бродовской городской общине Золочевского района Львовской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 68 человек. Занимает площадь 0,2 км². Почтовый индекс — 80622. Телефонный код — 3266. Ссылки Панькова на сайте Верховной рады Украины
Панькова

Панькова — село в Україні, у Бродівській міській територіальній громаді Золочівського району Львівської області. Населення становить 26 осіб. Орган місцевого самоврядування — Бродівська міська рада. Назва За роки радянської влади село в документах називали «Панькові». 1989 р. селу надали сучасну назву. Історія 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області», село увійшло до складу Бродівської міської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Бродівського району, село увійшло до складу новоствореного Золочівського району. Постаті Загинули Жоломій Володимир Степанович — бойовик референта СБ Лопатинського районного проводу ОУН, лицар Бронзового Хреста бойової заслуги Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Джерела Історія міст і сіл Української РСР: У 26 т. Львівська область / Тронько П. Т. (голова) та ін. — Київ : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1968. — Т. 3. — С. 170. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР: (Иллюстрированный справочник-каталог) / Жариков Н., Артеменко И. и др. — Киев : Будівельник, 1985. — Т. 3. — 339 с. (рос.) Посилання Погода в селі Панькова
Паньковщина

Паньковщина (укр. Паньківщина) — историческая местность в долине реки Лыбеди, позже — часть Нового Строения. Ныне относится к Голосеевскому району города Киева. Границы района старой Паньковщины проходят примерно между улицами Льва Толстого и Тарасовской, по склону от Ботанического сада имени академика А. Фомина до реки Лыбедь. Название местности происходит от фамилии наместников киевских митрополитов Паньковичей (Панькевичей), управлявших этими землями в 1516—1577 годах. До 1786 года Паньковщина принадлежала Софийскому монастырю. Современные планировка и названия улиц существуют с 1836 года, когда после основания Киевского университета Св. Владимира, были проложены улицы Тарасовская, Паньковская и Никольская. Примечания Литература Вулиці Києва : довідник : [укр.] / За ред. А. В. Кудрицького. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 278. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0. Киев : энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого. — Киев : Главная редакция Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 417.
Паньківщина

Паньківщина — поселення у долині річки Либеді, пізніше — частина Нової Забудови. Межі району старої Паньківщини проходять приблизно між вулицями Гетьмана Павла Скоропадського та Тарасівською, по схилу від Ботанічного саду імені академіка О. Фоміна до річки Либідь. Назва — від власників цих земель у 1516—1570 роках Паньковичів або Панькевичів (відомі, зокрема, намісник київського митрополита Василь Панькович і його син Максим). Імовірно, Паньковичі мали володіння і на лівому березі Дніпра, де в 1-й пол. XVII століття також існувала Паньківщина (див. Позняки). Згодом Паньківщина до 1786 року належала Софійському монастирю. Оскільки митрополичі володіння поширювалися і на протилежний, правий берег Либеді, там з часом виник хутір Паньківщина (позначений на картах 1830-х, 1842 та 1865 років). З 1873 року хутір Паньківщина мав назву Кучмин Яр. Проте аж до кінця ХІХ століття на сучасній Батиєвій горі були вишневі сади, що належали церкві. Сучасне планування і назви вулиць — з 1836 року, тоді ж прокладено вул. Паньківську. Інтенсивна забудова Паньківщини почалася у другій половині XIX століття. Тут селилася переважно київська інтелігенція: професори та студенти Університету святого Володимира, лікарі, журналісти, адвокати, діячі мистецтв. Через те у XIX — напочатку XX сторіччя район також був відомий як київський Латинський квартал. Збереглося багато споруд XIX — поч. XX ст. На розі Паньківської та Микільсько-Ботанічної вулиць знаходився будинок Михайла Грушевського, зруйнований артилерійським обстрілом з бронепоїзда під час наступу більшовиків на Київ. Зберігся флігель, у якому зараз розташований його музей. Примітки Джерела Веб-енциклопедія Києва. Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0.
Панютинська селищна рада

Паню́тинська се́лищна ра́да — орган місцевого самоврядування у складі Лозівської міської ради Харківської області. Адміністративний центр — селище міського типу Панютине. Загальні відомості Панютинська селищна рада утворена в 1917 році. Територія ради: 10,54 км² Населення ради: 7 698 осіб (станом на 2001 рік) Населені пункти Селищній раді підпорядковані населені пункти: смт Панютине с. Хлібне Склад ради Рада складається з 30 депутатів та голови. Голова ради: Корпан Олекій Петрович Секретар ради: Удовіченко Інна Олександрівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Панютинська селищна рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Paranîne, Iemilciîne

Paranîne (în ucraineană Паранине) este un sat în comuna Mala Hlumcea din raionul Iemilciîne, regiunea Jîtomîr, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Paranîne era vorbitoare de ucraineană (98,81%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,19%). Note
Паранино

Паранино (укр. Паранине) — село в Емильчинской поселковой общине Звягельского района Житомирской области Украины. Основано в 1721 году. До 2020 года входило в Емильчинский район. Код КОАТУУ — 1821783602. Население по переписи 2001 года составляет 337 человек. Почтовый индекс — 11224. Телефонный код — 4149. Занимает площадь 0,853 км². Ссылки Паранино на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Паранине

Пара́нине — село в Україні, у Звягельському районі Житомирської області. Населення становить 337 осіб. Входить до складу Ємільчинської селищної громади. Історія У 1906 році — слобода Емільчинської волості Новоград-Волинського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 54 версти, від волості 13. Дворів 56, мешканців 278. Створена 21 жовтня 1925 року в складі слободи Паранине та урочища Жужель Янче-Рудненської сільської ради Емільчинського (згодом — Ємільчинський) району Коростенської округи. 13 липня 1927 року реорганізована у польську національну сільську раду. Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Ємільчинського району Житомирської області, на обліку в раді перебували с. Паранине та х. Жужель. Ліквідована 11 серпня 1954 року, відповідно до указу Президії Верховної ради Української РСР «Про укрупнення сільських рад по Житомирській області», територію та населені пункти ради приєднано до складу Малоглумчанської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області. Примітки Посилання Погода в селі Паранине
Park of Eternal Glory

The Park of Eternal Glory (Ukrainian: Парк Вічної Слави, romanized: Park Vichnoyi Slavy) is a park in Kyiv, Ukraine. It is located between Lavrska Street and the Dnipro Descent, and is surrounded by the Old Kyiv-Pecherska fortress, and the Glory Square. Areas Alley of Heroes Memorial of Eternal Glory Tomb of the Unknown Soldier National Museum "Memorial to Holodomor victims" History In 1894, the commandant of the Kyiv fortress, Lieutenant General Alexei Anosov began work on streamlining and improvement of this site. In 1957, the Memorial of Eternal Glory was opened inside the park. In honor of the 30th anniversary of the Victory over Nazi Germany in 1945, the Alley of hero cities, which leads from Lavra street to the Tomb of the Unknown Soldier, was formed. In 1984, on the occasion of the 40th anniversary of the liberation of Ukraine from the Nazi invaders, the park was reconstructed. The National Museum "Memorial to Holodomor victims" welcomed its first visitors on 22 November 2008. Gallery References
Parc de la Gloire éternelle

Le parc de la Gloire éternelle (en ukrainien : Парк Вічної Слави) est un parc à Kiev, en Ukraine. Il est situé près de la rive du Dniepr. Le Mémorial de la Gloire éternelle s'y trouve. Notes et références Liens externes Portail des espaces verts Portail de l’Ukraine
Парк Вічної Слави (Київ)

Парк Ві́чної Сла́ви (попередні назви — Ано́совський сад, Кі́ровський парк, Коменда́нтський сад) — заповідний парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення (з 1972 року) у місті Києві. Загальна характеристика Парк розташований на верхній та середній наддніпровських терасах між Лаврською вулицею та Дніпровським узвозом. З півдня обмежений валами Старої Києво-Печерської фортеці (цитаделі), нижня частина парку межує з історичною місцевістю Аскольдова могила. Головний вхід з площі Слави. До складу парку входять Меморіал Вічної Слави з обеліском на могилі невідомого солдата (архітектор Лев Новиков, 1957), Алея Воїнської Слави, створена 2013 року за ініціативи Дмитра Табачника, та Меморіал жертв Голодомору. Загальна площа — 18,37 га. На розташованому у парку дитячому майданчику, що неподалік Меморіалу жертв Голодомору, знаходиться «сонячний годинник». Галерея Примітки Джерела Парк Вічної Слави // Киев: энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого — К. : Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 89. (рос.)