NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Довжик (Золочівська селищна громада)

До́вжик — село в Україні, у Золочівській селищній громаді Богодухівського району Харківської області України. Населення становить 2180 осіб. Географія Село Довжик лежить на річці Уди (переважно на лівому березі), вище за течією примикає селище Першотравневе, нижче за течією на відстані 2 км розташоване село Маяк. Нижче за течією на річці починається Рогозянське водосховище. Через село проходить залізниця, станції Чорноглазівка ​​і платформа 205 км. На південно-західній стороні від села Яр Нетязиш впадає в річку Уду. Історія За даними на 1864 рік у власницькому селі Харківського повіту мешкало 1688 осіб (796 чоловічої статі та 892 — жіночої), налічувалось 2129 дворових господарства, існували православна церква, винокурний та цегельний заводи. Станом на 1914 рік село було центром Довжицької волості, кількість мешканців зросла до 2300 осіб. Село постраждало внаслідок геноциду українського народу, вчиненого урядом СССР у 1932—1933 роках, кількість встановлених жертв — 94 людини. 12 червня 2020 року, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 725-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області», увійшло до складу Золочівської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Золочівського району, село увійшло до складу Богодухівського району. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Пам'ятки Братська могила радянських воїнів і пам'ятний знак воїнам-односельчанам. Поховано 193 воїни. Пам'ятник Стрижаку П. Г., Герою Радянського Союзу, 1943 р. Відомі люди Уродженцем села є Стрижак Павло Григорович (1922—1944) — Герой Радянського Союзу. Також тут народився футболіст Іван Калюжний. Також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932-1933, Харківська область Джерела Історія міст та сіл УРСР (рос.) Погода в селі Довжик [Архівовано 23 березня 2016 у Wayback Machine.] Примітки
Dolyna (Ternopil)

Dolyna (ukrainisch ; russisch Долина Dolina, polnisch Janów) ist ein Dorf im Rajon Ternopil der Oblast Ternopil im Westen der Ukraine etwa 10 Kilometer südlich der ehemaligen Rajonshauptstadt Terebowlja und 38 Kilometer südlich der Oblasthauptstadt Ternopil auf einer durch eine Schleife des Flusses Seret gebildeten Halbinsel gelegen. Am 29. Juli 2015 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Stadtgemeinde Terebowlja (Теребовлянська міська громада Terebowljanska miska hromada), bis dahin bildete es mit dem südwestlich gelegenen Dorf Slobidka (Слобідка) die gleichnamige Landratsgemeinde. Am 17. Juli 2020 wurde der Ort Teil des Rajons Ternopil. Der Ort wurde Ende des 15. Jahrhunderts zum ersten Mal schriftlich erwähnt. Im 16. Jahrhundert wurde er von Türken und Tataren vollständig zerstört. 1675 und 1685 wurde er wiederum von den Türken geplündert und niedergebrannt. Ein Feuer 1710 zerstörte die Stadt abermals. 1644 erhielt er das Magdeburger Stadtrecht und gehörte zunächst zur Adelsrepublik Polen-Litauen (in der Woiwodschaft Ruthenien). Von 1774 bis 1918 kam er, mit Unterbrechung zwischen 1810 und 1815, als er als Teil des Tarnopoler Kreises an Russland abgetreten werden musste, unter seinem polnischen Namen Janów zum österreichischen Kronland Königreich Galizien und Lodomerien (bis 1918 im Bezirk Trembowla). Nach dem Ende des Ersten Weltkrieges kam der Ort zu Polen (als Janów in die Woiwodschaft Tarnopol, Powiat Trembowla, Gmina Janów), wurde im Zweiten Weltkrieg 1939 bis 1941 von der Sowjetunion und dann bis 1944 von Deutschland besetzt und hier in den Distrikt Galizien eingegliedert. In dieser Zeit wurde die gesamte jüdische Bevölkerung ermordet. Die um 1700 erbaute hölzerne Synagoge wurde völlig zerstört. Nach dem Ende des Krieges wurde der Ort der Sowjetunion zugeschlagen. Dort kam das nunmehr zum Dorf herabgestufte Janiw zur Ukrainischen SSR und ist seit 1991 ein Teil der unabhängigen Ukraine. Bis 1960 trug der Ort dann noch den Namen Janiw (Янів) und wurde dann auf den Namen Dolyna („Tal“) umbenannt. Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Janów. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 3: Haag–Kępy. Sulimierskiego und Walewskiego, Warschau 1882, S. 425 (polnisch, edu.pl). Einzelnachweise
Dolyna, Ternopil Raion, Ternopil Oblast

Dolyna (Ukrainian: Долина; until 1960, Yaniv) is a village in Terebovlia urban hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1497. After the liquidation of the Terebovlia Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion St. Michael church (1724, brick, UGCC), Holy Trinity church (1661, converted from a Roman Catholic church in 1989, OCU). Monuments Yaniv Castle References Sources (in Ukrainian) Михайлюк М., Уніят В., Долина // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 517. — ISBN 966-528-197-6. "Janów (3), pow. Trembowelski". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 425.
Dolîna, Terebovlea

Dolîna (în ucraineană Долина) este localitatea de reședință a comunei Dolîna din raionul Terebovlea, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Dolîna era vorbitoare de ucraineană (99,43%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Долина (Тернопольский район)

Долина (укр. Долина) — село в Теребовлянской городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 881 человек. Почтовый индекс — 48163. История В 1946 г. Указом ПВС УССР село Яновская Долина переименовано в Долина. До 2020 года входило в Теребовлянский район. Достопримечательности Замок и Троицкий костел. В 1685 году были захвачены войсками гетмана Сулименко. Примечания Ссылки Долина на сайте Верховной рады Украины
Dołynśke (obwód chersoński)

Dołynśke (ukr. Долинське) – wieś na Ukrainie, w obwodzie chersońskim, w rejonie kachowskim, w hromadzie Chrestiwka. W 2001 liczyła 1039 mieszkańców, spośród których 980 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 45 rosyjski, 10 mołdawski, 2 białoruski, 1 ormiański, a 1 gagauski. Przypisy
Dolînske, Ceaplînka

Dolînske (în ucraineană Долинське) este o comună în raionul Ceaplînka, regiunea Herson, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Dolînske era vorbitoare de ucraineană (94,32%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (4,33%). Note
Долинское (Херсонская область)

Долинское (укр. Долинське) — село в Крестовской сельской общине Каховского района Херсонской области Украины. В 2022 году, во время вторжения России на Украину, село было захвачено. На данный момент находится под оккупацией ВС РФ. Население по переписи 2001 года составляло 1039 человек. Почтовый индекс — 75224. Телефонный код — 5538. Код КОАТУУ — 6525481101. Местный совет 75224, Херсонская обл., Каховский р-н, с. Долинское, ул. Мира, 4/4 Ссылки Долинское на сайте Верховной рады Украины
Долинське (Каховський район)

Доли́нське — село в Україні, у Хрестівській сільській громаді Каховського району Херсонської області. Населення становить 1039 осіб. 24 лютого 2022 року село тимчасово окуповане російськими військами під час російсько-української війни. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1076 осіб, з яких 521 чоловік та 555 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкала 1031 особа. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Постаті Загодиренко Павло Петрович — тракторист-машиніст, кавалер ордена «За заслуги» II ступеня Шахов Едуард Олександрович (1994—2019) — молодший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Примітки Посилання Погода в селі Долинське [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] Джерела Сайт територіальної громади [Архівовано 30 серпня 2021 у Wayback Machine.]
Tschechow-Museum Sumy

Das Tschechow-Museum Sumy (russisch Дом-музей Чехова (Сумы), Dom-musei Tschechowa (Sumy)) ist das Haus Tschechow-Straße 79 in Sumy, Ortsteil Luka in der nordöstlichen Ukraine. Anton Tschechow hielt sich zwischen dem 6. Mai 1888 und August 1894 zeitweise in dem Hause auf. Das Museum wurde zum 100. Geburtstag des Schriftstellers – am 29. Januar 1960 – eröffnet. Als Sommerfrische für die Jahre 1888, 1889 und 1894 mietete Anton Tschechow ein Nebengebäude im Anwesen seines Petersburger Bekannten, des russischen adligen Pianisten und späteren Duma-Abgeordneten Georgi Michailowitsch Lintwarjow (1865–1943). Der Schriftsteller verbrachte die Sommer mit seiner Familie dort. Der Musiker Lintwarjow war in Tschechows jüngere Schwester Marija Pawlowna Tschechowa (1863–1957) verliebt. Zu Tschechows zahlreichen Gästen in dem Hause zählten unter anderen sein Freund, der Verleger Alexei Suworin, die Schriftsteller Kasimir Baranzewitsch und Ignati Potapenko sowie der Dichter Alexei Pleschtschejew. Eindrücke aus der näheren Umgebung Sumys verarbeitete Anton Tschechow in den Erzählungen Der Namenstag und Eine langweilige Geschichte, in der Komödie Der Waldschrat sowie in den Dramen Die Möwe und Onkel Wanja. Weblinks Eintrag bei doroga.ua (russisch) Eintrag bei anton-chehov.info (russisch) Einzelnachweise
Musée Tchekhov de Soumy

La maison-musée de Tchékhov est un musée littéraire consacré à l'écrivain et dramaturge russe Anton Tchekhov. Il se trouve à Louka, village dépendant de la ville de Soumy (aujourd'hui au nord-est de l'Ukraine ; à l'époque dans le gouvernement de Kharkov) dans une ancienne petite datcha d'architecture néoclassique à colonnes ioniques que l'écrivain a loué en 1888 et 1889, pour un long séjour, puis pour des vacances. Le musée a été inauguré le 29 janvier 1960, année du centenaire de la naissance de Tchekhov. Historique La petite datcha qui abrite le musée était une dépendance du domaine des Lintvariov, famille amie des enfants Tchekhov. Tchekhov y passa avec sa famille une grande partie de l'année 1888 et l'année 1889 (endeuillée par la mort de son frère Nikolaï qui est enterré au domaine) et de courts séjours ensuite. Il y vint pour la première fois avec sa mère et sa sœur Macha, le 6 mai 1888 et y vint pour la dernière fois en août 1894. Il soignait les malades des environs - comme Mikhaïl Astrov dans Oncle Vania - et découvrait la région. Il écrivit aux Lintvariov : « Abbazia et la mer Adriatique sont splendides, mais Louka et Psel sont bien mieux. » Tchekhov aimait à y inviter entre autres l'éditeur Souvorine, les écrivains Casimir Barantsevitch et Ignati Potapenko (1856-1929), ainsi que le poète Alexeï Plechtcheïev (1825-1893). Il y avait quatre pièces principales: le salon, la salle à manger, la chambre d'amis et sa propre chambre qui servait aussi de cabinet de travail. Il s'est servi de ses impressions campagnardes du domaine dans quelques œuvres, comme dans Jour de fête (Именины), Une banale histoire (Скучная история), Le Sauvage (Леший) et La Mouette (Чайка). Au début de la Grande Guerre patriotique, c'est dans cette maison que s'installa l'état-major de la 293e division de tirailleurs formée à Soumy le 29 juin 1941. La maison de maîtres (maison domaniale des Lintvariov, dite aile Est) datant du XVIIIe siècle et remaniée au XIXe siècle qui inspira Tchekhov pour la rédaction de ses pièces Le Sauvage et Oncle Vania et où l'écrivain installa sa famille en 1890 alors qu'il faisait son voyage à Sakhaline tombe malheureusement aujourd'hui en ruines. Adresse et horaires Samedi, dimanche, lundi, mardi et mercredi : de 10 heures à 17 heures Jeudi : de 10 heures à 16 heures Vendredi : fermeture Adresse : musée Tchekhov, 79 rue Tchekhov, Soumy, Ukraine Téléphone : 38 (0542) 25-11-96 Notes et références Liste de musées en Ukraine. Liens externes (ru) Musées consacrés à Tchekhov Portail de la culture russe Portail des musées Portail de l’Ukraine
Дом Горелика

Дом Горелика (ул. Октябрьская, 82) — памятник архитектуры и градостроительства в Донецке. Описание Построен между 1901—1905 годами для купца Горелика. Решение фасадной части здания выполнено в стиле модерн. Угол здания подчеркнут гранёной башней с заостренным куполом. В башне раньше размещалась молельня. Здание выделяется среди других донецких построек причудливыми очертаниями балконов, динамичным обрамлением окон, сдержанным декором фасадов и вставками облицовки из керамической плитки. В здании до октябрьской революции 1917 года находилась подпольная типография большевиков. В первые годы советской власти в доме Горелика располагался клуб Тудоровских с большим танцевальным залом, популярный в то время. Затем в здании размещался радиоцентр. С 1946 года в здании располагается областное управление местной промышленности. Есть версия, что с балкона дома Горелика для пятитысячной аудитории свои стихи читал Владимир Маяковский. В 1977 году архитектором А. Мищенко из института «Донбассгражданпроект» был разработан проект пристройки к западному торцу особняка. Пристройка не нарушила общего стиля здания. До 2014 года в доме Горелика располагались объединение «Спецшахтобурение» и региональное управление «ПриватБанка». Примечания Литература Памятники архитектуры // Всё о Донецке.: Справочное пособие. — Донецк: Донбасс, 2003. — С. 162-163. — ISBN 5-7740-0782-0. Ссылки Дом Горелика на wikimapia . Архивировано 25 августа 2011 года. Старый дом мой давно ссутулился… Архивировано 27 сентября 2007 года. Горелик . Горелик: Купец и помощник РСДРП . Архивировано 29 ноября 2012 года.
Будинок Горелика

Будинок Горелика (вул. Жовтнева, 82) — пам'ятка архітектури та містобудування в Донецьку. Побудований між 1901—1905 роками для купця Горелика. Рішення фасадної частини будівлі виконане в стилі модерн. Кут будівлі підкреслений гранованою баштою із загостреним куполом. У вежі раніше розміщувалася моленна. Будівля виділяється серед інших донецьких споруд химерними контурами балконів, динамічним обрамленням вікон, стриманим декором фасадів та вставками облицювання з керамічної плитки. У будівлі до жовтневого перевороту 1917 року знаходилася підпільна друкарня більшовиків. У перші роки радянської влади в будинку Горелика розташовувався клуб Тудоровськіх з великою танцювальною залою, популярною в той час. Потім в будівлі розміщувався радіоцентр. З 1946 року в будівлі розташовується обласне управління місцевої промисловості. Є версія, що з балкона будинку Горелика для п'ятитисячної аудиторії свої вірші читав Маяковський Володимир Володимирович. 1977 року архітектором А. Міщенко з інституту «Донбасгромадпроект» був розроблений проект прибудови до західного торця особняка. Прибудова не порушила загального стилю будівлі. Останнім часом в будинку Горелика розташовуються об'єднання «Спецшахтобуріння» та регіональне управління «ПриватБанку». Примітки Література Пам'ятники архітектури // Все про Донецьк.: Довідковий посібник. — Донецьк : Донбас, 2003. — С. 162-163. — ISBN 5-7740-0782-0. Посилання Будинок Горелика на wikimapia [Архівовано 18 серпня 2020 у Wayback Machine.] Старий будинок мій давно зсутулився... Горелик [Архівовано 19 травня 2014 у Wayback Machine.] Горелик: Купець та помічник РСДРП
Дом Кроля

Дом Кроля (ул. Постышева, 55) — памятник истории и архитектуры. Построен в Донецке в 1903 году для купца Давида Лазаревича Кроля. Особняк выполнен в стиле модерн, новом для времени его постройки. Дом Кроля — одно из немногих в Донецке зданий в стиле модерн. В здании два этажа. Давид Кроль торговал облицовочной плиткой, которую производило предприятие в Бобруйске. Этой плиткой инкрустирован фасад дома. Во дворе находилась печь, на которой Кроль обжигал кирпич, а в подвале хранились бутылки с соляной и серной кислотой на продажу. Во времена СССР это был жилой дом, который сгорел в годы перестройки, 13 июня 1991 года, и несколько лет стоял в руинах. В дальнейшем особняк был реконструирован. Восстановление дома за свой счёт выполнила предприниматель Лариса Захарова. В 1980-е годы планировалось включить дом и другие старинные дома этого района в мемориальную часть «Старая Юзовка», но из-за недостатка средств этот проект не был осуществлён. При строительстве станции «Политехнический институт» донецкого метрополитена дом мог быть разрушен. Напротив дома Кроля находился двухэтажный купеческий особняк конца XIX — начала XX века, который также планировалось включить в мемориальную часть «Старая Юзовка», но он был разрушен в апреле 2007 года при строительстве торгового центра. Примечания Ссылки Старый дом мой давно ссутулился… Архивировано 27 сентября 2007 года. Под прицелом — памятник архитектуры . Архивировано 27 сентября 2007 года. Евгений Ясенов. Дом Кроля . Дом Кроля . Архивировано 28 апреля 2013 года.
Будинок Кроля

Будинок Кроля (вул. Постишева, 55) — пам'ятка історії та архітектури. Побудований в Донецьку 1903 року для купця Давида Лазаревича Кроля. Особняк виконаний в стилі модерн, новому для часу його спорудження. Будинок Кроля — одна з небагатьох в Донецьку будівель в стилі модерн. Будівля має два поверхи. Давид Кроль торгував оздоблювальною плиткою, яку виробляло підприємство в Бобруйську. Цією плиткою інкрустований фасад будинку. У дворі знаходилася піч на якій Кроль обпалював цеглу, а в підвалі зберігалися пляшки з соляною та сірчаною кислотою на продаж. За часів СРСР це був житловий будинок, який згорів в роки перебудови, 13 червня 1991 року, і кілька років стояв у руїнах. Надалі особняк був реконструйований. Відновлення будинку за свій рахунок виконала підприємець Лариса Захарова. В 1980-і роки планувалося включити будинок й інші старовинні будинки цього району в меморіальну частину «Стара Юзівка», але через нестачу коштів цей проект не був здійснений. При будівництві станції «Політехнічний інститут» донецького метрополітену будинок міг бути зруйнований. Навпроти будинку Кроля перебував двоповерховий купецький особняк кінця XIX — початку XX століття, який також планувалося включити в меморіальну частину «Стара Юзівка ​​», але він був зруйнований в квітні 2007 року при будівництві торгового центру. Примітки Посилання Старий будинок мій давно зсутулився... Під прицілом — пам'ятник архітектури
Haus Nasarija Suchoty

Das Haus Nasarija Suchoty (ukrainisch Будинок Назарія Сухоти) ist ein denkmalgeschütztes Gebäude auf dem Kontraktowa-Platz Nr. 12 im historischen Stadtteil Podil der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Das Gebäude wurde 1804 für den Kiewer Geschäftsmann Nasarija Suchoty erbaut. Nach dem Großbrand in Podil von 1811 wurde das Haus ein Amtsgebäude. Infolge des Verlustes des Magdeburger Stadtrechts zogen 1838 der Kiewer Stadtrat und die Stadtverwaltung in das Gebäude ein. So wurde das Gebäude das Wahrzeichen der Stadt. Nachdem der Stadtrat ein neues Gebäude auf dem Chreschtschatyk bezogen hatte, wurde dem Haus zwischen 1876 und 1878 durch den Architekten A. N. Kasanskyj (А. Н. Казанський) eine dritte Etage aufgesetzt und fortan, mit einer Unterbrechung während des Russischen Bürgerkriegs, als es 1920 als Hauptquartier der Bolschewiki diente, als Schulgebäude genutzt. Seit 1979 ist das Haus ein Architekturdenkmal. Weblinks Bilder und Denkmalschutzstatus des Gebäudes auf Pslava.info (ukrainisch) Einzelnachweise
Дом Назария Сухоты

Дом Назария Сухоты — памятник архитектуры XIX века в Киеве. Адрес: Украина, Киев, Контрактовая площадь, 12. История Сооружён в 1804 году для киевского предпринимателя и торговца Назария Сухоты, который приобрёл тут магазин и австерию (ресторан), а при усадьбе — конную почту. В 1838 году сюда были переведены службы Магистрата и Городской думы (тогда на здании появился городской герб). В 1878 году, после переезда Городской думы в новое помещение на Крещатике, у здания был достроен третий этаж и сюда перевели 3-ю гимназию. С 1920 года в этих помещениях находилась трудовая школа № 20, которая со временем стала средней школой. В 1981 году средняя школа № 20 переехала в новое помещение на Оболони, а тут разместился Дворец пионеров Подольского района г. Киева — ныне Дом детского творчества Подольского района. Примечания
Будинок Назарія Сухоти

Буди́нок Назарія Сухоти — пам'ятка архітектури в Києві за адресою Покровська вул., 8/12. Споруджений у 1804 році для київського підприємця і купця Назарія Сухоти, який тримав тут крамницю і австерію (ресторан), а при садибі — кінну пошту. У 1838 році сюди були переведені служби Магістрату і Міської думи (тоді на будинку з'явився міський герб). У 1878 році, після від'їзду Міської думи до нового приміщення на Хрещатику, був добудований третій поверх і сюди переведено 3-тю гімназію. З 1920 року в цьому приміщенні була трудова школа № 20, яка згодом стала середньою школою. У 1981 році середня школа № 20 переїхала у нове приміщення на Оболоні, а тут розмістився Палац піонерів Подільського району м. Києва — нині Будинок дитячої творчості Подільського району. Будинок має статус пам'ятки архітектури національного значення та пам'ятки історії місцевого значення. Примітки Джерела Сухоти Назарія будинок // Веб-енциклопедія Києва. Будинок житловий (Будинок житловий Назарія Сухоти, будинок міської управи) // Звід пам'яток історії та культури.
Дом Нестерова

Дом Нестерова (ул. Потийская 57) — одно из старейших зданий Донецка. Построено в 1889 году. Также встречается под ошибочным названием «Дом Бальфура». Географические координаты: . Дом находится в Ленинском районе Донецка и представляет собой двухэтажное здание с примыкающей к нему трёхэтажной башней. Вершина башни обрамлена зубцами. В башню поднимается крутая закрытая деревянная лестница. На каждом этаже, где проходит лестница есть небольшие смотровые окошки. Со второго этажа по этой лестнице можно добраться до чердака. Первоначально по этой лестнице также можно было попасть в нижние ярусы здания. На второй этаж ведёт каменная лестница. Стены здания выложены из известнякового кирпича. Их толщина составляет 70 сантиметров. Потолки высотой 3 метра. В декоре дома использовалась плитка, изготовленная на предприятии харьковского предпринимателя Эдуарда Эдуардовича Бергенгейма. Подвальные помещения были засыпаны после революции. Это нарушило вентиляцию здания. Одна из башен была разрушена. Предположительно она была похожа внешним видом на церковь святого Георгия в Лондоне. В советское время в особняке располагался вытрезвитель и спецприёмник. На втором этаже были оборудованы камеры с двойными решётками. В 2006 году там размещалась областная дирекция СМЭУ «Ресурсы-светофор». Конюшни, бывшие при усадьбе используются как жилые дома частного сектора. По состоянию на 2017 год здание необитаемо и руинируется. На 2024 год здание все так же пустует и разрушается[6] Примечания Ссылки Фотографии интерьера «Старый дом мой давно ссутулился…» Архивировано 27 сентября 2007 года., газета «Донбасс» № 72 (21171), 18 апреля 2006 года Дом Нестерова . Тайны юзовского лорда . Архивировано 30 ноября 2012 года. Арчибальд Бальфур. Тайны юзовского лорда .