NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vuhledar

Vuhledar (em ucraniano: Вугледар, em russo: Угледар) é uma cidade da Ucrânia, situada no Oblast de Donetsk. Tem 5,3 km² de área e sua população em 2020 foi estimada em 14.616 habitantes. Desde outubro de 2024, a cidade está ocupada militarmente pelas Forças Armadas Russas. O vice-prefeito da cidade, Maksym Verbovsky, declarou em fevereiro de 2023 que Vuhledar estava destruída e "100% das construções danificadas" em decorrência da batalha de Vuhledar - parte da invasão da Ucrânia pela Rússia em 2022. Cerca de 300 civis, nenhuma criança, habitavam a cidade no começo de 2023. Referências
Угледар

Угледар (укр. Вугледар; рус. Угледар) градић је у Украјини, у Доњецкој области. Према процени из 2019. у граду је живело 14.822 становника. Географија Угледар се налази на узвишеној равници која је убедљиво највиша тачка у том подручју. Налази се близу административне границе где се завршава Доњецка област. Угледар се налази 57 km (35 mi) од града Доњецка, административног центра Доњецке области, и 20 km (12 mi) јужно од Маринке. Историја Основан је 1964. године у вези са почетком развоја региона јужног Донбаса богатог угљем, од 1969. године је насеље урбаног типа. Планиран је као велики индустријски град са популацијом до сто хиљада становника и више од десет рудника. Али седамдесетих година 20. века, развој лежишта угља у јужном Донбасу је препознат као мање обећавајући од развоја у Кузбасу. Од 1964. године село се звало Јужни и припадало је Петровском округу града Доњецка, а затим је преименовано у Угледар. Од 1983. године у месту је живело скоро девет хиљада становника, ту су радили рудник угља, била је средња школа, болнички комплекс, биоскоп и две библиотеке. Године 1991. добија статус града. Током рата на истоку Украјине 2014. године, био је поприште сукоба украјинских и проруских снага. Страдања града су се поновила током Руске инвазије на Украјину 2022. године. Становништво Према процени, у граду је 2019. живело 14.822 становника. Референце Спољашње везе Інформаційний портал Донеччини (језик: украјински) Пам'ятки Донецької області (језик: украјински)
Vuhledar

Vuhledar (ukrainska: Вугледар [wʊɦɫeˈdɑr] , ryska: Угледар) är en stad i Donetsk oblast i sydöstra Ukraina. Det är en gruvstad, belägen cirka 48 kilometer sydväst om staden Donetsk. Vuhledar beräknades ha 14 144 invånare i januari 2022. Staden grundades 1964 som Pivdennyj Donetsk i närheten av kolgruvan Pivdennodonbaska 1. Den skulle ha blivit en stor industristad med hundratusentals invånare, men utbyggnaden avbröts när andra kolreserver i Sovjetunionen visade sig mer lönsamma. År 1969 fick staden sitt nuvarande namn. Under Rysslands invasion av Ukraina 2022 utsattes Vuhledar för intensiv beskjutning. I september 2024 var ukrainska soldater helt omringade av ryska trupper, och staden höll på att falla. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Vuhledar.
Verchnij Koropec

Verchnij Koropec (ukrajinsky Верхній Коропець, maďarsky Felsőkerepec, česky Koropic nebo Vyšní Koropec) je obec v okrese Mukačevo v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2025 zde žilo 1362 obyvatel. Obec je centrem Verchnokoropecké vesnické územní hromady. Části obce: Bukovynka Jurkovo Kučava Kuštanovycja Historie Obec byla poprvé zmíněna v písemných pramenech ze 14. století. Ve 14. století patřila obec k Mukačevskému hradu. Moderní vesnice byla postavena Erwinem Schönbornem (s osadníky z Německa) v roce 1730. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté (pod názvem Koropic a později Vyšní Koropec) byla součástí Československa. V roce1921 zde stálo 69 domů a žilo zde 502 obyvatel, z toho 3 Čechoslováci, 129 Rusínů, 22 Maďarů, 10 Židů a 334 Němců. Za první republiky zde byl obecní notariát a četnická stanice. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla jednou ze svazových republik Sovětského svazu, nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Rodáci Josef Kleibl (1931–2022), rozhlasový redaktor, autor, publicista, popularizátor vědy, zakladatel pořadu Meteor Valerij Heletej (* 1967), ukrajinský generálplukovník, v roce 2014 ministr obrany Ukrajiny v první vládě Arsenije Jaceňuka Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Верхній Коропець na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Verchnij Koropec na Wikimedia Commons
Werchnij Koropez

Werchnij Koropez (ukrainisch Верхній Коропець; ruthenisch Вирьхньый Коропиць; russisch Верхний Коропец Werchni Koropez, slowakisch Vyšný Koropec oder älter Koropic, ungarisch Felsőkerepec oder älter Felsőschönborn; deutsch Oberschönborn) ist ein Dorf im Westen der ukrainischen Oblast Transkarpatien mit etwa 1300 Einwohnern (2004). Das 1300 erstmals schriftlich befindet sich im Südosten des Rajon Mukatschewo und liegt an der Fernstraße N 09 48 km südöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod und grenzt an den östlichen Stadtrand von Mukatschewo. Der Ort im 14. Jahrhundert zum ersten Mal schriftlich erwähnt, zwischen 1730 und 1748 kam es zur Besiedlung durch deutschsprachige Kolonisten aus Mainfranken in die Besitzungen des Fürsten Friedrich Karl von Schönborn-Buchheim, diese nannten das Dorf Oberschönborn. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf zusammen mit 11 umliegenden Dörfern zum Zentrum der neu gegründeten Landgemeinde Werchnij Koropez (Верхньокоропецька сільська громада/Werchnjokoropezka silska hromada) im Rajon Mukatschewo, bis dahin bildete es zusammen mit den Dörfern Bukowynka, Kutschawa und Kuschtanowyzja die Landratsgemeinde Werchnij Koropez (Верхньокоропецька сільська рада/Werchnjokoropezka silska rada) im Zentrum des Rajons Mukatschewo. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Werchnij Koropez Teil der Gemeinde: Persönlichkeiten Walerij Heletej (* 1967), ukrainischer General und Verteidigungsminister (2014) Einzelnachweise
Felsőkerepec

Felsőkerepec (ukránul: Верхній Коропець, átírva: Verhnyij Koropec) település Ukrajnában, Kárpátalján, a Munkácsi járásban. Fekvése Munkács egyik közvetlen keleti szomszédja, a város és Nyírhalom közt fekvő település. Története A település a 14. században települt a Kerepec-patak felső folyásán. Ekkortájt „Oláh Kerepecz” néven említik, és a Munkácsi várhoz tartozott. Neve a rajta átfolyó patakra és oláh (román) alapítóira utal. 1466-ban már csak „Kerepecz”, majd 1542-ben „Kerepeczke” formában írják a nevét. Innentől kezdve ez utóbbi névalak különböző írásmódjaiban fordul elő egészen a 17. század végéig, amikor is Munkács ostroma során elpusztult. A Rákóczi-birtokok elkobzása után az elnéptelenedett falu a gróf Schönborn család tulajdonába került. A család Ervin nevű tagja telepítette be Németországból származó telepesekkel 1730-ban. 1746-ban „Superior Schönborn” néven említik. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „SÖNBORN. Alsó, ’s Felső Sönborn. Német faluk Bereg Várm. földes Urok Gr. Sönborn Uraság, lakosai katolikusok, fekszenek Munkátshoz 1/2 mértföldnyire; 2 nyomásbéli határjok egyenes, és jó búzát terem, erdejek nintsen, piatzok Munkátson.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Schönborn (Felső), Koropec, német falu, Beregh vmegyében, Munkácshoz 3/4 mfnyire: 332 r., 21 gör. kath., 9 zsidó lak. Romai kath., parochia. Földe szorgalmatos javitást kiván. Itt lovas katonaság szokott tanyázni. F. u. gr. Schönborn.” A falut a tulajdonosai nevére keresztelték át, de vele párhuzamosan magyar neve is használatban van: 1888-ban „Felső-Schönborn” és „Felső-Kerepecz” alakban egyaránt írják a nevét. Magyar neve, a „Felsőkerepec” megnevezés 1904-ben, az országos helységnévrendezés során vált hivatalossá. A trianoni béke előtt Bereg vármegye Munkácsi járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. Jelenlegi „Верхній Коропець” neve 1946-tól hivatalos, a magyar név részfordítása. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége 1910-ben 436 lakosából 22 magyar, 347 német, 66 ruszin volt; ebből 350 római katolikus, 65 görögkatolikus, 15 izraelita volt. Nevezetessége Római katolikus templomát 1788-ban Nagyboldogasszony tiszteletére építették. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X Sebestyén Zsolt: Kárpátalja helységnevei Jegyzetek
Verhnii Koropeț, Muncaci

Verhnii Koropeț (în ucraineană Верхній Коропець) este localitatea de reședință a comunei Verhnii Koropeț din raionul Muncaci, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Verhnii Koropeț era vorbitoare de ucraineană (95,15%), existând în minoritate și vorbitori de germană (3,38%). Note
Верхний Коропец

Ве́рхний Ко́ропец (укр. Ве́рхній Ко́ропець) — село в Мукачевском районе Закарпатской области Украины. Административный центр Верхнекоропецкой сельской общины. Население по переписи 2001 года составляло 1362 человека. Почтовый индекс — 89660. Телефонный код — 3131. Занимает площадь 2,01 км². Код КОАТУУ — 2122781601. Ссылки Верхний Коропец на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Верхній Коропець

Ве́рхній Коропе́ць — село в Україні, у Закарпатській області, Мукачівському районі. Назва Верхній Коропець часто змінювалася: перша назва, Oláhkerepec, потім Felsőschönborn, і нарешті — Felsőkerepec. Вперше село Верхній Коропець згадується в писемних джерелах XIV століття. У 14 столітті село належало Мукачівському замку. Сучасне село було збудовано Ервіном Шенборном, з поселенцями з Німеччини в 1730 році. Храми На місці старого дерев'яного споруджено сучасний мурований костел у 1788. Священика попа Михайла і церкву згадують ще перед 1670 роком. У 1704 р. парохії вже не було, село знелюдніло внаслідок воєн, а пізніше було заселене німецькими колоністами. У кінці XIX ст. налічувалося 65 греко-католиків. Нині у селі — римо-католицька церква. Філіальна римо-католицька церква в сусідній Кучаві служить також греко-католицькій громаді. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1380 осіб, з яких 677 чоловіків та 703 жінки. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 1348 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Туристичні місця - мурований храм у 1788 - два штучні озера - дендропарк Березинка - місця масового цвітіння шафрана Гейфеля Відомі люди Гелетей Валерій Вікторович — український військовик, міністр оборони України. Примітки Посилання Погода в селі
Státní pohraniční služba Ukrajiny

Státní pohraniční služba Ukrajiny (ukrajinsky Державна Прикордонна Служба України – Deržavna Prykordonna Služba Ukrajiny) je organizace provádějící ostrahu hranic na Ukrajině. V době míru spadá coby policejní orgán pod ukrajinské ministerstvo vnitra, v době války se stává součástí ukrajinských ozbrojených sil. Její velitelství sídlí v Kyjevě. Vznikla v roce 1991 po rozpadu Sovětského svazu, v rámci kterého působila Pohraniční vojska SSSR, která měla na Ukrajině v té době zhruba sedmnáct tisíc příslušníků. První roky po vzniku samostatné Ukrajiny, přinejmenším do roku 1993, střežila pouze bývalé hranice Sovětského svazu, tedy nehlídala hranici s Běloruskem, s Moldávií ani s Ruskem. Ty začala hlídat až po roce 1993, kdy byla posílena o 9000 příslušníků vyčleněných z ukrajinských ozbrojených sil. V roce 1999 byla změněna pravidla, aby mohla mít až padesát tisíc příslušníků. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Państwowa Służba Graniczna Ukrainy na polské Wikipedii a State Border Guard Service of Ukraine na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Státní pohraniční služba Ukrajiny na Wikimedia Commons
Staatlicher Grenzschutzdienst der Ukraine

Der Staatliche Grenzschutzdienst der Ukraine (ukrainisch Державна Прикордонна Служба України, ДПСУ) ist der Grenzschutz der Ukraine. Er ist eine unabhängige Strafverfolgungsbehörde, die gemäß der ukrainischen Verfassung als militärische Formation organisiert ist. Die Behörde ist dem Innenministerium unterstellt und die Behördenleitung dem Präsidenten. Zum staatlichen Grenzschutzdienst gehört die ukrainische Küstenwache. Im Kriegsfall unterstehen die Verbände des Grenzschutzdienstes den Streitkräften. Er ist außerdem für den Betrieb von temporären Haftzentren zuständig, in denen Flüchtlinge untergebracht sind. Geschichte Basis für den ukrainischen Grenzschutz waren um die 17.000 Soldaten und Beamte der Grenztruppen der UdSSR, die sich nach dem Zerfall der Sowjetunion in der Ukraine befanden. Verantwortlich für die Aufstellung war das Staatliche Komitees für den Schutz der Staatsgrenze. Von 1991 bis mindestens 1993 wurden die neuen Grenzen zu Russland, Belarus und Moldau nicht bewacht. Die Grenztruppen waren lediglich entlang der Westgrenzen und am Schwarzen Meer stationiert. Den Grenztruppen erhielten weitere 9.000 Mann von den Streitkräften. Bis Ende 1993 wurden Grenzposten entlang der russischen und belarussischen Grenzen errichtet. 1999 wurde die Sollstärke der Truppe auf 50.000 Mann erhöht. Der Grenzschutzdienst heutige wurde dann am 31. Juli 2003 nach der Reorganisation des Staatlichen Komitees für den Schutz der Staatsgrenze gegründet. In diesem Jahr wurde ein Gesetz verabschiedet, das den Rechtsstatus der Behörde teilweise änderte. Ihr Status wurde von „militärischer Formation“ zu „besonderer Strafverfolgungsbehörde“ geändert. Zudem wurden die 50.000 Beamten, darunter 8.000 zivile Angestellte, rechtlich festgelegt. Siehe auch Nationalgarde (Ukraine) Weblinks Literatur Leonid Polyakov: Paramilitary Structures in Ukraine. Hrsg.: Geneva Centre for Security Sector Governance. 2010, S. 143–144 (englisch, Almanac.pdf). Einzelnachweise
Guardia Fronteriza de Ucrania

La Guardia Fronteriza de Ucrania (en ucraniano: Державна Прикордонна Служба України, TR: Derzhavna Prykordonna Sluzhba Ukrayiny, abreviado ДПСУ, DPSU) es una organización gubernamental de Ucrania con la finalidad de patrullar y proteger las fronteras de Ucrania y sus puestos fronterizos. El servicio fue creado el 31 de julio de 2003 tras la reorganización del comité estatal en asuntos para la Protección de la Frontera del Estado. Durante la guerra, las unidades del Servicio Estatal de Guardia de Fronteras de Ucrania están bajo el mando de las Fuerzas Armadas de Ucrania. El Servicio Estatal de Guardia de Fronteras de Ucrania incluye la Guardia Marítima de Ucrania. También es responsable de administrar "Centros de Detención Temporal", en los que se retiene a los refugiados.
Service national des gardes-frontières d'Ukraine

Le Service national des garde-frontières d'Ukraine (en ukrainien : Державна Прикордонна Служба України, Derzhavna Prykordonna Sluzhba Ukrayiny, abrégé en ДПСУ, DPSU) est le service des garde-frontières de l'Ukraine. C'est une agence gouvernementale indépendante, dont le chef est subordonné au ministre de l'Intérieur d'Ukraine. Historique Ce service a été créé le 31 juillet 2003 après la réorganisation du comité national de la protection des frontières nationales. Les garde-côtes en font partie. La formation ayant lieu à l'Académie nationale du service des garde-frontières d'Ukraine de Khmelnytskyï, au Centre éducatif nommé d'après Igor Momota, au Centre de formation de la Garde maritime et dans le Centre de formation cynologique. L'unité est engagée lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022. Structure Le service est organisé en quatre administrations (ouest, sud, est et maritimes) en plus des unités de subordination centrale. Détachement frontaliers (terre) Unités d'interventions mobiles Subordination centrale : 3e détachement frontalier mobile "Pomsta" (Lyssytchansk) - unité militaire 9938 10e détachement frontalier mobile "Dozor" (Kiev) - unité militaire 1496 15e détachement frontalier mobile "Stalevy Kordon" Brigade Hart Garde maritime ukrainienne (mer) Bureau régionale de la Garde maritime (Odessa) : 1re unité de la garde maritime (Odessa) - unité militaire 1496 18e unité de la garde maritime (Izmaïl) - unité militaire 1560 23e unité de la garde maritime (Marioupol) - unité militaire 1472 Centre de formation de Garde maritime Aviation Administration régionale du Sud (Odessa): 24e escadron d'aviation (Odessa) - unité militaire 9997 Administration régionale de l'Est (Kharkiv): 26e escadron d'aviation (Kharkiv) - unité militaire 1467 Volontaires Bataillon Noman Çelebicihan Directeurs 2019–en cours : Serhiy Deyneko 2017-2019 : Petro Tsyhykal 2014-2017 : Viktor Nazarenko 2001-2014 : Mykola Lytvyn 1999-2001 : Borys Oleksiyenko 1994-1999 : Viktor Bannykh 1991-1994 : Valeriy Hubenko Médailles Matériels Véhicules terrestres Avions Hélicoptères Articles connexes Forces armées ukrainiennes. Service de sécurité d'Ukraine. Garde maritime ukrainienne. Notes et références Lien externe (en + ru + uk) Site officiel Portail de l’histoire militaire Portail de l’Ukraine Portail des relations internationales Portail des frontières Portail de la guerre russo-ukrainienne
Gasoducte Urengoi-Pomari-Újhorod

El gasoducte Urengoi-Pomari-Újhorod és un gasoducte construït per la Unió Soviètica (URSS) el 1983 per subministrar gas natural de jaciments del nord de la Sibèria occidental (República Socialista Federativa Soviètica de Rússia) a consumidors de l'oest de l'URSS i exportar-lo a països de l'Europa occidental, seguint la ruta Urengoi-Pomari-Újhorod. És un dels principals projectes de la indústria petroliera de Tiumén. Té una capacitat nominal de 32.000 milions de metres cúbics de gas natural a l'any. En la pràctica, el 2015 en transportà 28.000 milions de metres cúbics. La conducció té un diàmetre de 1.420 mm. Fou finançat amb crèdits de bancs de l'Europa occidental (Alemanya de l'Oest) i japonesos, garantits pels beneficis dels posteriors lliuraments de gas («gas per tubs»). La cerimònia oficial d'inauguració del gasoducte tingué lloc a França. El gas començà a fluir per la conducció el gener del 1984. El gasoducte travessa els Urals i més de sis-cents rius, incloent-hi l'Ob, el Volga, el Don i el Dniéper. Té una llargada total de 4.451 km, dels quals 1.160 es troben en territori ucraïnès. Hi ha 42 estacions de compressió al traçat del gasoducte. Actualment, travessa la frontera entre Rússia i Ucraïna a l'estació de mesura de gas de Sudja (óblast de Kursk). A la part ucraïnesa hi ha nou estacions de compressió (a Romní, Hrebinka, Sofíivka, Stavisxensk, Il·lintsí, Bar, Hussiatin, Bohorodtxani i Holiatin). El gas arriba majoritàriament a l'estació de compressió d'Újhorod, a la frontera entre Eslovàquia i Ucraïna. La resta es reparteix entre estacions de compressió a les fronteres amb Hongria (Bèrehove) i Romania (Tèkovo). Després de quatre dècades, el gas deixà de fluir pel sector ucraïnès del gasoducte a conseqüència de la decisió d'Ucraïna de no renovar el contracte corresponent amb Rússia. Referències
Gazoduc Ourengoï–Pomary–Oujhorod

Le gazoduc Ourengoï–Pomary–Oujhorod ou gazoduc Brotherhood est un gazoduc qui relie Ourengoï, Sibérie, en Russie, à Oujhorod, oblast de Transcarpatie, en Ukraine. Long de 4 500 km, il a été mis en service en 1984[réf. nécessaire]. Histoire En décembre 2024, le contrat d'approvisionnement de transit en Ukraine du gaz passant par le gazoduc Brotherhood prend fin et n'est pas renouvelé. Le dernier renouvellement a eu lieu en décembre 2019 pour un contrat couvrant la période 2020-2024. Ce contrat représentait près du tiers des exportations russes de gaz dans l'Union européenne, en approvisionnant notamment la Slovaquie, l'Autriche et dans une moindre mesure la République tchèque, la Hongrie, l’Italie et la Slovénie. En mars 2025, le gazoduc est utilisé comme vecteur d'infiltration au cours d'une opération spéciale : l'Opération Flux. Références Voir aussi Articles connexes Énergie en Ukraine Économie de l'Ukraine Portail de l’Ukraine Portail de la Russie Portail des énergies fossiles
Ильинская церковь (Перегоновка)

Ильи́нская церковь (укр. Іллі́нська церква) — деревянная церковь находится в селе Перегоновка Кобеляцкого района Полтавской области. История В конце XIX века церковь начали строить российские солдаты, которые жили в селе на поселении. Деньги на землю под строительство выделили богатые граждане Анистрат и Федосий Каблучки. Оба основателя похоронены возле храма, могилы находятся со стороны нового помещения школы. Осенью 1934 года церковь была закрыта. Были сняты и уничтожены церковные колокола. Разрушение проходило по инициативе местных комсомольцев, которые в церкви организовали клуб, а позже — колхозную кладовую. Во время немецкой оккупации 1942 года церковная община возобновила деятельность. Отступая, немцы хотели сжечь храм, для чего нанесли в здание солому, однако жители вынесли её за село, благодаря чему сохранив церковь. В 1945 году здание отремонтировали. Во второй половине 1940-х годов религиозная община Ильинской церкви была зарегистрирована органами советской власти, а в 1959 году снята с государственной регистрации, после чего помещение храма до 1979 года использовалось в качестве кладовой местного колхоза имени Чкалова. Описание Деревянная (построена без единого гвоздя), на каменном цоколе, с пристроенной колокольней. Здание имело форму креста, но внешний вид сейчас несколько изменён. Купола были очень высокие, намного выше, чем нынешние. Колокольня находилась позади, где сейчас крест. Всего было 7 колоколов, все вылитые из меди. Центральный весил 63 пуда 17 фунтов (ок. 1050 кг), внутри была вылита надпись «Джевела Пантелеймон». Современность В 1990 году силами односельчан и жителей окрестных деревень храм был отремонтирован. Средства на ремонт выделил колхоз «Советская Армия». В новейшее время церковная община зарегистрирована 30.06.1992 № 106. Богослужения проводятся в культовом сооружении. Литература Науково-видавничий проект «ПОЛТАВІКА. Полтавська Енциклопедія» (укр.)