NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Білоцерківський військовий шпиталь

Білоцерківський військовий шпиталь — установа охорони здоров'я Міністерства оборони України у Білій Церкві, є вагомим структурним підрозділом військової медицини, одним з найважливіших військово-медичних закладів України в загальнодержавній системі військових шпиталів-госпіталів. Є багатопрофільним клінічним, лікувально-діагностичним та науковим центром в якому лікуються військовослужбовці, ветерани Збройних Сил України, та всі охочі цивільні пацієнти. У шпиталі служать та працюють 102 медичних працівників, в тому числі 37 лікарів (вищої категорії — 9, першої категорії — 18, другої категорії — 4). Історія 762-й військовий шпиталь сформовано 20 липня 1941 року на базі трьох військових санаторіїв: Святошинського, Моршинського, Ворохтинського. У період Другої світової війни шпиталь перебував як «терапевтичний», «хірургічний» евакошпиталь у складі Південно-Західного, 1 Білоруського фронтів. З 1945 року передислокований в м. Біла Церква і розгорнутий як «гарнізонний шпиталь». В різні періоди утримувався за штатами 300, 200, 100 ліжок. 762-й військовий шпиталь на 100 ліжок з серпня 2007 року увійшов до складу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону. Структура військового шпиталю На базі Білоцерківського військового шпиталю надають медичну допомогу наступні відділення: приймальне відділення; хірургічне відділення (з палатами гнійної хірургії) на 35 ліжок; відділення анестезіології, реанімації та інтенсивної терапії; терапевтичне відділення (з палатами для неврологічних та дерматовенерологічних хвороб) на 45 ліжок; інфекційне відділення на 20 ліжок; лабораторне відділення; відділення променевої діагностики; фізіотерапевтичний кабінет; поліклініка. Діяльність в умовах воєнного стану Під час надзвичайного чи воєнного стану в державі шпиталь працює в спеціальному режимі діяльності, передбаченому чинним законодавством України. В разі реальних військових дій з задіянням військовослужбовців Міністерства оборони України, шпиталь вповноважений на розгортання необхідної кількості польових військових шпиталів, спільно з органами з питань надзвичайних ситуацій та Збройними силами України в районах бойових дій. Військово-лікарська комісія При військовому шпиталі діє військово-лікарська комісія, на яку покладено повноваження експертного визначення медичної та психологічної придатності особи до проходження військової служби в мирних та військових умовах, а також експертне визначення втрати здоров'я внаслідок бойових дій або проходження військової служби в мирний час і встановленні відповідної групи інвалідності учаснику бойових дій, експертне визначення зв'язку смерті/загибелі військовослужбовця з вогнестрільним пораненням при захисті Батьківщини. Рішення військово-лікарських комісій є підставою для отримання статусу члена родини загиблого військовослужбовця. Див. також Воєнно-медична доктрина України Примітки Джерела М. П. Бойчак. 70 років у бойовому строю [Архівовано 25 вересня 2012 у Wayback Machine.] // Журнал «КАМУФЛЯЖ» № 9 (101). — Київ, 2011 Посилання Офіційний сайт Білоцерківського військового шпиталю [Архівовано 30 травня 2022 у Wayback Machine.] Офіційний сайт Міністерства оборони України
Біогрупа вікових буків

«Біогрупа вікових буків» — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення. Пам'ятка природи розташована на території Збаразького району Тернопільської області, с. Зарубинці, Збаразьке лісництво, кв. 29 в. 20, лісове урочище «Залужжя». Площа — 0,20 га, статус отриманий у 1994 році. Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Природно-заповідний фонд Тернопільської області. Архів оригіналу за 30 жовтня 2014.
Великий Камінь (пам'ятка природи)

Вели́кий Ка́мінь — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Золочівського району Львівської області, на південь від села Трудовач. Площа 0,03 га. Створена рішенням Львівського облвиконкому від 09.10.1984 року № 495 з метою збереження рідкісної скелі льодовикового походження. Перебуває у віданні Золочівського ДЛГ, Словітського лісництва (кв. 4, вид. 8). Скеля розташована серед мальовничих ландшафтів, у буковому лісі, що розкинувся на пагорбах низькогірного пасма Гологори. Входить до складу Національного природного парку «Північне Поділля». Джерела Геологічна пам'ятка природи Скеля «Великий Камінь» [Архівовано 8 травня 2014 у Wayback Machine.]
Вербківський парк

Ве́рбківський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у селі Вербка Ярмолинецького району Хмельницької області. Площа парку 4,8 гектарів. Статус надано відповідно до розпорядження голови виконкому обласної Ради депутатів трудящих від 22.10.1969 року № 358-р. Перебуває у віданні: Вербецька сільська рада. Історія Село Вербка перебувало у власності польських поміщиків. У 18 столітті власником цих земель був польський пан Дульський. Після нього землями володів магнат Напорожний, шляхтич Малуї та француз Дайжек. Останнім власником цих територій був відставний генерал Григорій Миткевич. Він працював у Думі, а за фахом був лікарем-офтальмологом. В першій половині 19 століття у центральній частині сучасного парку був побудований палац — одноповерховий будинок. Під правою частиною будинку збережені підвали, які розділені на окремі приміщення. Біля палацу була розташована криниця з вакуумним насосом, сад, пасіка та теплиці. Розміщувались декілька ставків, які мали різне призначення. Одні використовувались для ловлі риби, інші — в купальних цілях. Після 1917 року території, які раніше належали поміщикам, поділили на окремі частини між місцевими жителями. Будинок використовувався як колгоспна контора. Потім у ньому був створений дитячий садок, зараз розташовується сільський клуб та бібліотека. До середини 1950-х років на початку липової алеї розміщувалась дерев'яна арка. До початку 1960-х років на парковій території функціонували залізні ворота. Опис Природоохоронна територія розташовується на пагорбі, який має значні перепади висот. Південна межа парку проходить поблизу дороги, що має внутрішньогосподарське призначення. Зі східної сторони до парку прилягає сад, а з західної сторони — ставок. З північної сторони територія парку оточена садибами місцевих жителів. Сільський парк та центральна вулиця з'єднанні алеєю лип та бузиною. У північній частині розміщується ділянка грабово-кленового лісу. На центральній ділянці зростає дуб, діаметр стовбура якого — півтора метра. В південній частині парку розташовуються два дерева модрини європейської, софора японська, гледичія три-колючкова, два дерева сосни чорної. Ялина європейська якір-подібної форми має діаметр стовбура, який дорівнює 68,8 сантиметра. У біогрупи ялин діаметр стовбура від 52,5 до 68,8 сантиметра. На території парку у селі Вербки загалом зростає близько п'яти десятків таксонів дерев та кущів. Біля підніжжя паркового пагорба знаходиться ставок, над яким зростає ялина звичайна. Примітки Посилання Вербка Дерев'яна//Замки та храми України [Архівовано 18 травня 2015 у Wayback Machine.] Ярмолинеччина запрошує Вас: туристичний путівник /відділ культури і туризму, Ярмолинецька централізована бібліотечна система. — Ярмолинці, 2010. — 22 с. [Архівовано 18 травня 2015 у Wayback Machine.]
Виноградівська міська рада

Виногра́дівська міська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Виноградівському районі Закарпатської області. Адміністративний центр — місто Виноградів. Загальні відомості Територія ради: 32,09 км² Населення ради: 25 481 особа (станом на 1 січня 2011 року) Територією ради протікає річка Тиса Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Виноградів Склад ради Рада складається з 38 депутатів та голови. Голова ради: Бочкай Степан Золтанович Секретар ради: Чейпеш Марія Іванівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Виноградівська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Володимирська міська рада

Володи́мирська міська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Волинській області. Адміністративний центр — місто Володимир. Загальні відомості Територія ради: 17 км² Населення ради: 38 995 осіб (станом на 1 серпня 2015 року) Територією ради протікає річка Луга. Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Володимир Склад ради Рада складається з 34 депутатів та голови. Голова ради: Пальонка Ігор Анатолійович Секретар ради: Юхимюк Іван Михайлович Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Володимирська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Воронівський заказник

Вороні́вський — ландшафтний заказник місцевого значення. До заказника належить долина річки Вороної (ліва притока Вовчої) та декілька її балок-приток. Заказник зі сходу межує з Донецькою областю. У річковій долині збереглися цінні ділянки цілинних степів. Площа заказника — 664,4 га, створений у 2010 році. Галерея Література Вад. В. Манюк, Вол. В. Манюк. Заповідні куточки на Дніпропетровщині: заказники. — Дніпропетровськ : ТОВ «Роял Принт», 2011. — 120 с. Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Ворочівська сільська рада

Ворочівська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у колишньому Перечинському районі Закарпатської області з адміністративним центром у с. Ворочово. Сільській раді було підпорядковано лише село Ворочово. Рада складалася з 16 депутатів та голови. Керівний склад сільської ради Примітка: таблиця складена за даними джерела Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення сільської ради становила 842 особи, з яких 408 чоловіків та 434 жінки. За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкали 804 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України
Воскресенська церква (Ічня)

Воскресенська церква — культова споруда у місті Ічня (Чернігівська область). Пам'ятка архітектури XIX ст. По своїй архітектурі вона належить до класичного стилю, про це свідчить наявність колонади і чітких ліній геометричних фігур та відсутність пишного оздоблення. Має хрестоподібну форму з трьома заокругленнями східної стіни, з широким середнім куполом, вкритим залізом і пофарбованим в сірий колір. Історія Вперше церква була споруджена ще в 1649 році і мала статус соборного храму, і розташовувалась на території Ічнянського замку на базарній площі. Після обрання гетьманом Івана Брюховецького, сталася пожежа, і церква згоріла. Кам'яна церква, яка стоїть нині, була закладена 22 травня 1806 року , 9 жовтня 1810 року вона була освяченою Оеофаном Чернявським. В радянську добу приміщення церкви використовувалось як кінотеатр. Література Историко-статистическое описаніе Черниговской Епархіи. книга 6 — Чернигов: Земская Типография., 1874 г.
Відслонення силуру в Скалі-Подільській

Відслонення силуру в Скалі-Подільській — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована на території Чортківського району Тернопільської області, в селищі Скала-Подільська, правий берег річки Збруч, біля Скала-Подільського замку. Площа — 0,1 га, статус отриманий у 1996 році. Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Природно-заповідний фонд Тернопільської області. Архів оригіналу за 30 жовтня 2014. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Борщівського району[недоступне посилання з квітня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Halychyna Oil Refinery Complex

The Halychyna Oil Refinery Complex (formerly Drohobych Oil Refinery) was the oldest oil refinery in Ukraine, built in 1863. As of 2005, its capacity is about 3.5 million tons of crude oil per year. The refinery is located in the city of Drohobych, Lviv Oblast. It was originally established as Altman and Gottlieb in 1863, before being renamed a century later under the Soviet authorities to Drohobych Oil Refinery. Following the collapse of the Soviet Union, it became Halychyna Oil Refinery Complex. The refinery stopped production in the mid-2010s following its failure to modernise, and in 2023 bankruptcy proceedings were sought against the refinery, with the total amount of claims reaching 19.3 billion hryvnias. History The plant was founded in 1863, after a large refinery named Altman and Gottlieb was founded in the city as a joint-stock company, which was named after its owners. This was the basis of the plant, and in 1963 it was subsequently renamed by the Soviet authorities as the Drohobych Oil Refinery. It was later renamed to PJSC Oil Refining Complex Halychyna following the collapse of the Soviet Union. Closure and legal issues The refinery ceased production at some point in the mid-2010s due to outdated equipment and the shareholders not investing in modernisation to compete with more modern plants. Subsequently, the Privat Group gained control of the plant and repurposed it as a fuel storage facility. It has also been used as an intermediary for oil supplies to the Kremenchuk Oil Refinery, which was still operating before the Russian invasion of Ukraine. In December 2023, Ukrnafta announced they were initiating bankruptcy proceedings for the Halychyna Oil Refinery Complex for unpaid debts. In subsequent court documents, it was revealed that there was over 828 million hryvnias worth of debt. On 28 December 2023, all buildings belonging to the complex were put under arrest, although movable property wasn't. In January 2024, a series of claims were made against the complex by people associated with Ihor Kolomoisky, with the total exceeding 7 billion hryvnias. These included the three Cyprus-registered offshore companies that had previously owned 42% of Ukrnafta shares prior to 2022. Further claims were also made by a variety of companies, including Swiss ones, Eastern European ones, and British Virgin Islands companies. In total, the debts with these claims reached 19.3 billion hryvnias. On 25 September 2025 the Economic Court of Lviv Oblast dismissed the entire board of the complex, as Ukrnafta claimed the board was not taking effective measures to recover significant accounts receivable and that the board chairman himself, Bohdan Baradny, had not been present in Ukraine for over two years. Awards Order of the Red Banner of Labour References See also Privat Group Petro Dyminskyi Ihor Kolomoyskyi
Георгіївська церква (Попівка)

Георгіївська церква — дерев'яна церква у селі Попівка Зіньківського району Полтавської області. Історичні відомості Час будівництва дерев'яної церкви в ім'я св. Георгія Переможця у с. Попівка Зіньківського пов. (тепер Зіньківського р-ну) не встановлений. Перша згадка про неї, як існуючу, датується 1763, що засвідчується срібною позолоченою гробницею, яка була виготовлена на кошти ієрея Пантеймона Івановича та його сина Гната. У 1790 церква була розібрана. Новий, дерев'яний храм збудували 1797 з дозволу Чернігівського архієпископа Віктора. 1870 до церкви прибудували дерев'яну дзвіницю, 1880 поставили на мурований цоколь, 18.10.1880 наново освятили. У 1902 володіла 31 дес. 1600 кв. саж., у 1912 — 33 дес. ружної землі. Мала 2 будинки для квартир причта. Діяли бібліотека, церковнопарафіяльна школа (містилася у спеціально побудованому будинку). До парафії входив хут. «по Голтві». 1902 парафіян — 1109 душ чоловічої, 1107 душ жіночої статі; 1912 парафіян привілейованих станів — 10, міщан — 22, козаків — 1032, селян — 28. Георгіївська церква закрита 1930 і перетворена на зерносклад. Відновила діяльність 1942. Громада зареєстрована 09.09.1944. Сучасність У новітній час громада зареєстрована 30.06.1992 за № 106. Богослужіння проводяться у культовій споруді. Напередодні Великодня, 22 квітня 2011 року, згоріла дотла дерев'яна будівля церкви. Відомі служителі церкви із священиків: Григорій Пилипович Гонтаровський (1902, 1912, у сані з 1884, нагороджений скуфією 1896), Бондаревський (кін. 1920-х), Андрій Звягольський (1940-і), протоієрей Павло Ігорович Лапоногов (з 26.09.1964); із псаломщиків: Олексій Іоаннович Полушкін (1902, на посаді з 1900), Тит Никифорович Здоров (1912), із паламарів: Никифір Павлович Здоров (позаштатний 1902); із церковних старост: козак Терентій Андрійович Пругло (1902), міщанин Микола Мойсеєвич Хмелик (1912), Уляна Федорівна Бровко (2008). Джерела Науково-видавничий проект «ПОЛТАВІКА. Полтавська Енциклопедія» [Архівовано 12 серпня 2020 у Wayback Machine.] Примітки
Гонорівський палац

Палац пана Кошарського — палац у селі Гонорівка Піщанського району Вінницької області. Садиба - палац і парк - була закладена у другій половині XIX століття власником маєтку Г. Кошарським. Наприкінці ХІХ століття власниками маєтку стають Ліпковські, коли Станіслава Кошарська у 1863 р. виходить заміж за Петра Ліпковського (1824 - 1905) і принесла село у посаг. Після смерті Петра маєтком володів його син Генрик (народився у 1866 р.). Садиба залишається у власності останнього до 1917 року. З писемних джерел (зокрема, з опису Гонорівської садиби, який залишив А. Урбанський) відомо, що в палаці знаходилась колекція творів мистецтва, зокрема картини пензля Я. Матейки, Ю. Коссака, В. Чахурського, Ю. Брандта, Е. Доманівського. З інших предметів мистецтва на увагу заслуговувала позолочена статуетка коня часів Людовіка XIV. Серед бібліотечних зібрань палацу знаходилось Радзівілівське Євангеліє, а також рукописи польських авторів, в т. ч. часів повстань. У 1916 р. садибу відвідав Я. Івашкевич. У 1918 році палац пошкоджено. Після ремонту у 1934 році в палаці розташувалась школа. Під час румунської окупації в 1941-1943 роках у палаці знаходився шпиталь. З 1943 і до 2008 року в палаці знову розміщувалася школа. На сьогодні зберігся лише палац і парк, інші споруди садиби втрачені. Частково територія садиби віддана під приватну забудову, а у 1980-х роках тут було збудовано дитячий садок, куди останнім часом була перенесена і школа з міркувань економії. Палац розташований у центральній частині села, в оточенні пейзажного парку, де проростають унікальні дерева. Побудований у стилі необароко. Будинок мурований, потинькований, прямокутний у плані, з трьома ризалітами, одноповерховий, покритий чотирисхилим дахом, покритий шифером. Фасади розчленовані пілястрами, вінчає стіни профільований карниз. Галерея Примітки Посилання Туристичні об'єкти Піщанського району
Європейський (готель, Херсон)

Готе́ль «Європе́йський» — найбільший у першій половині ХХ століття готель у Херсоні. Збудований у 1915 році на розі вулиць Катериненської (нині вулиця Соборна) та Ришельєвської. Архітектура Проєкт будівлі в стилі романтичного модерну належить херсонському архітектору Давиду Бунцельману. Це одна з найрозкішніших будівель міста з величними та плавними лініями, яка повертає з однієї вулиці на іншу. Головний фасад будівлі виходить на перехрестя й урочисто завершується куполом, по обидва боки якого грайливо причаїлись амури. Широкі лоджії на другому та третьому поверсі над головним входом додають масивності будівлі. Протягом 50 років готель «Європейський» знаходився поза конкуренцією за своїми розмірами та рівнем комфорту проживання. Історія Під час Першої світової війни в готелі «Європейський» розташовувались евакуйовані представники румунської влади: 13 серпня 1917 року до Херсона прибув склад суду і канцелярія на чолі з міністром-сенатором Жатаржи, сюди ж приїхав віцепрезидент Румунії Кочіас. Під час окупації міста фашистами в середині вересня 1941 року Херсонський партизанський загін на чолі з Є. Є. Гірек здійснив напад на ресторан готелю (пізніше — ресторан «Херсон»): зняв охорону, партизани знищили гранатами 15 ворожих офіцерів. Про цей епізод партизанської боротьби за часів німецько-радянської війни нагадує меморіальна дошка. Ресторан «Європейський» Назва готелю асоціювалась з однойменним ресторанчиком, який знаходився на початку XX століття в районі провулка Портовий — поряд із тим місцем, де наразі розташований готель «Затеряный Мир». Сюди часто приходили клієнти готелю «Європейський» та просто заможні херсонські гурмани. Ресторанчик мав непогану кухню, високоякісним було й обслуговування, але у херсонських кавалерів він мав шалений успіх не через це. Річ у тому, що утримувач ресторану заохочував одну хитрість. Молодій парі (це було раніше домовлено кавалером із метрдотелем) офіціант надавав дві різних карти (меню): молодий чоловік отримував карту з реальними цінами на страви та напої (він же мав і розплачуватись), а його чарівна супутниця — з завищеними у 2 — 3 рази. Тому, вислуховуючи його замовлення офіціанту, вона була в захваті від щедрості свого кавалера. Джерела 1. https://web.archive.org/web/20140531204920/http://kherson-hotel.com.ua/kherson3.php
Григорівська гора

Григо́рівська гора́ — ботанічний заказник місцевого значення. Розташований у селі Григорівка Могилів-Подільського району Вінницької області. Ділянка природної степової рослинності на схилах річки Котлубаївка. Площа — 53,7 га. Утворений у 1999 р. (Рішення Вінницької обласної ради від 17.12.1999 р.). Перебуває у віданні Бронницької сільської ради. У 2010 р. увійшов до складу Регіональний ландшафтний парк «Дністер». Заказник розташований на схилі крутизною 20°, ґрунти світло-сірі, опідзолені, деградовані, сильно змиті з виходом кам'яних утворень на поверхню та сильно розгалуженою яружно-балковою мережею. Використовується як пасовище. Зафіксовано місце зростання видів рослин, занесених до Червоної книги України та списку рідкісних рослин Вінницької області: сон чорніючий, фіалка запашна, горицвіт весняний, проліска дволиста тощо. Галерея Джерела Заповідні об'єкти Вінниччини. — Вінниця: Велес, 2005. — 104 с.+ 28 с. іл.
Губин (заказник)

Гу́бин — ботанічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Локачинського району Волинської області, на північний схід від села Губин. Площа 418 га. Статус надано згідно з Указом Президента України від 10 грудня 1994 року, № 750/94. Перебуває у віданні ДП «Володимир-Волинське ЛМГ» (Губинського л-во, кв. 12, 13, 18, 20). Охороняється масив мішаних лісів віком близько 170 років, у якому домінують дуб звичайний, граб звичайний з домішкою сосни звичайної, берези повислої і черешні. У кв. 13 є насадження модрини європейської. У підліску зростають ліщина звичайна, крушина ламка, дерен-свидина. У трав'яному покриві трапляються зірочник лісовий, яглиця звичайна, підмаренник запашний, а також лілія лісова та плаун колючий, занесені до Червоної книги України. Території ПЗФ у складі заказника «Губин» Нерідко, оголошенню заказника передує створення одного або кількох об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення. В результаті, великий заказник фактично поглинає раніше створені ПЗФ. Проте їхній статус зазвичай зберігають. До складу території ботанічного заказника «Губин» входять такі об'єкти ПЗФ України: Ботанічна пам'ятка природи місцевого значення «Модриновий ліс». Галерея Джерела Губин Ботанічний заказник «Губин» [Архівовано 12 травня 2014 у Wayback Machine.] Природно-заповідний фонд Волинської області [Архівовано 25 лютого 2020 у Wayback Machine.]