Дружківка

Дружкі́вка — місто на півночі Донецької області. Входить до Краматорсько-Костянтинівської агломерації Краматорського району. Адміністративний центр Дружківської міської громади. Розташоване на берегах річок Казений та Кривий Торець. Від 1 жовтня 2025 року — Місто-Герой України. Загальна інформація Місто Дружківка знаходиться на північно-східних схилах Донецького кряжа біля злиття приток річок Кривого Торця та Казенного Торця, які є правими притоками Сіверського Донця. За однією з легенд, на злитті цих річок стояла козацька вежа, що дала початок заселенню цих земель. Перша згадка про Дружківку датується 1768 роком. Історія Примітка: Інформація може містити історичні неточності, бо збиралась з різних джерел і опрацьовувалась людиною, яка не є істориком, чи експертом. Найдавніша історія Територія сучасної Дружківки була заселена людьми ще в доісторичні часи. Поблизу сучасної Білокузьминівки археологи виявили сліди перебування первісних людей, зокрема неандертальців, які жили тут приблизно 100 тисяч років тому. Основними заняттями населення були полювання та збиральництво. У IV–II тисячоліттях до н.е. територію сучасного Дружківського краю заселяли племена доби бронзи. Поблизу сучасної Дружківки, Олексієво-Дружківки та Білокузьминівки були виявлені кургани та поховання ямної, катакомбної і зрубної археологічних культур. Ці народи займалися скотарством, землеробством та ремеслами. У І тисячолітті до н.е. степова зона Донеччини стала місцем проживання та пересування кочових народів. У різні часи тут перебували кіммерійці, скіфи та сармати. Пізніше через ці землі проходили гуни, готи, авари, хазари, печеніги, торки та половці. Саме з торками деякі дослідники пов’язують походження назв річок Казенний Торець і Кривий Торець. У добу Київської Русі територія сучасної Дружківки знаходилася в степовому прикордонні між руськими князівствами та половецькими землями. Після монгольської навали XIII століття край потрапив під владу Золотої Орди, а пізніше — Кримського ханства. Упродовж кількох століть місцеві степи залишалися малозаселеними через постійну небезпеку татарських нападів. Через територію сучасної Донеччини проходили важливі татарські сакми — степові шляхи, якими кримські та ногайські татари здійснювали набіги на українські землі й території Московської держави. Поблизу сучасної Дружківки проходили Ізюмський та Кальміуський шляхи, що відігравали важливу роль у військовій історії регіону. Козацька доба Активне освоєння території сучасної Дружківки розпочалося наприкінці XVII століття в період запорозької колонізації степів. Землі сучасного міста лежали на прикордонні володінь Запорозької Січі та Слобідської України. Неподалік проходили Ізюмська й Торська оборонні лінії, створені для захисту від татарських набігів. Освоюючи степові території, запорозькі козаки засновували зимівники — невеликі хутори та господарства, де проживали сімейні козаки. Вони займалися скотарством, землеробством, рибальством, мисливством та бджільництвом. У долинах річок Кривий Торець і Казенний Торець поступово виникали перші постійні поселення. За свідченням історика Дмитра Яворницького, вже у 1696 році неподалік сучасної Дружківки існували козацькі зимівники біля балки Залізної на Кривому Торці. У пізніших джерелах згадується, що в XVII столітті на території сучасної Дружківки діяв сторожовий пікет запорозьких козаків. Одними з найдавніших поселень у місцевості були Паршаківка та Дружківка. У документах XVIII століття вони згадуються як старожитні запорозькі поселення, де існували сторожові редути та козацькі застави. Їхнє розташування було стратегічним, адже поруч проходили татарські шляхи, якими здійснювалися набіги на українські землі. Для спостереження за степом запорожці створювали систему сторожових постів і редутів. На високих пагорбах встановлювали сигнальні “фігури” — піраміди з просмолених бочок із соломою, які підпалювали у разі появи татарських загонів. Такі сигнали попереджали населення про небезпеку та дозволяли швидко організувати оборону. У 1768–1769 роках під час російсько-турецької війни територія краю зазнала чергового татарського нападу. За свідченнями місцевих історичних джерел, запорожці, які жили на землях Дружківки, змогли захистити свої зимівники та поселення від розорення. У другій половині XVIII століття населення козацьких поселень поступово збільшувалося. До місцевих запорожців переселялися українські селяни з Полтавщини та Чернігівщини, які тікали від кріпацтва на вільні землі Запорожжя. Таким чином формувалося постійне українське населення краю. Після завершення російсько-турецької війни 1768–1774 років Російська імперія розпочала остаточну ліквідацію автономії Запорозької Січі. У 1775 році за наказом Катерини II Січ була зруйнована, а запорозькі землі передані під контроль імперської адміністрації. Значна частина козаків переселилася за Дунай або вступила на російську службу, а колишні зимівники поступово перетворилися на поміщицькі села. Поміщицьке заселення та формування сіл (1775 — середина ХІХ століття) Після ліквідації Запорозької Січі у 1775 році землі колишніх запорозьких вольностей перейшли під контроль Російської імперії. Величезні території степового Донбасу почали роздавати російським офіцерам, дворянам, чиновникам та наближеним до царського уряду особам. Колишні козацькі зимівники й хутори поступово перетворювалися на поміщицькі маєтки та села. У 1778 році значні землі вздовж річки Кривий Торець отримав командир Астраханського драгунського полку Микола Аршеневський. До його володінь увійшли території колишніх козацьких поселень Паршаківка та Дружківка. Для виконання умов царського дарування новий власник мав заселити ці землі протягом кількох років. Аршеневський переселив сюди селян із Сумської провінції Харківської губернії. Саме тоді на місці колишнього козацького хутора почало формуватися село Дружківка. Поселення виникло на схилах балки Вершок Безіменний поблизу Кривого Торця, на території сучасної Олексієво-Дружківки. На місці запорозького поселення Паршаківка утворилося село Паршиковка, яке певний час також називали Миколаївкою — ймовірно, на честь Аршеневського. Назва «Паршиковка» тривалий час зберігалася в офіційних документах і місцевій традиції. У цей самий період виникали й інші поселення сучасної Дружківської громади. У 1778 році в документах Азовської губернії згадується поселення Райське, яке належало прем’єр-майору Григорію Шидловському. У 1781 році в Райському була закладена церква святої Великомучениці Варвари. Навколо храму поступово формувалося сільське життя, а саме поселення з часом стало одним із найбільших у місцевості. Наприкінці XVIII століття в документах також згадується село Олексіївка, розташоване на лівому березі Кривого Торця. Пізніше воно стало частиною Олексієво-Дружківки. Землі навколо села належали представникам російського дворянства — родині Анненкових. Після остаточного переходу краю під владу Російської імперії на території колишніх запорозьких земель було запроваджено кріпосне право. Для місцевого населення це означало втрату особистої свободи та перехід під владу поміщиків. Краєзнавці відзначали, що після козацької доби в регіоні почався тривалий період важкого селянського життя. Попри це, населення Дружківки, Паршиковки та навколишніх сіл швидко зростало. Основу мешканців становили українські переселенці зі Слобожанщини. Разом із собою вони принесли українську мову, побут, традиції та культуру. Упродовж тривалого часу саме українська мова залишалася основною мовою спілкування місцевого населення. Наприкінці XVIII — на початку ХІХ століття в Дружківці була побудована дерев’яна церква Архангела Михаїла та панський будинок Аршеневського. Церква стала важливим духовним центром поселення. На початку ХІХ століття села Дружківка та Паршиковка вже були досить великими поселеннями. За даними генерального межування Бахмутського повіту, тут проживало понад 700 мешканців. Основою господарства залишалися землеробство та тваринництво. Місцеві жителі вирощували жито, пшеницю, ячмінь, овес і просо, розводили худобу та займалися садівництвом. Побут населення зберігав виразні українські риси. Селянські хати будувалися з дерева та глини, вкривалися соломою або очеретом. У святковому одязі переважали традиційні українські елементи — вишиті сорочки, жупани, плахти та чоботи. Важливе місце в житті мешканців займали православні свята, народні пісні й звичаї. У першій половині ХІХ століття кріпосницькі порядки продовжували залишатися основою суспільного життя. Селяни виконували панщину, сплачували повинності та неодноразово виступали проти поміщицького свавілля. Після скасування кріпацтва у 1861 році більшість селян отримала малі й малородючі земельні наділи, що не дозволяло забезпечити нормальне життя. Незадоволення реформою викликало селянські виступи. Один із таких випадків стався у Дружківці, де місцеві жителі намагалися звільнити заарештованого селянина С. Харківського, який закликав до непокори владі. Виступ був розігнаний військовими. Попри складні умови життя, у другій половині ХІХ століття Дружківський край поступово вступав у новий етап розвитку. Вирішальне значення для майбутнього регіону мало будівництво залізниці та початок промислового освоєння Донбасу. Пореформений період та початок промислового розвитку Після скасування кріпосного права у 1861 році Дружківка залишалася волосним селом Бахмутського повіту Катеринославської губернії. Основу населення становили українські селяни, які займалися землеробством, тваринництвом і ремеслами. Проте вже у другій половині XIX століття господарське життя краю почало швидко змінюватися під впливом розвитку транспорту та промисловості. Вирішальне значення для подальшого розвитку місцевості мало будівництво Курсько-Харківсько-Азовської залізниці. У 1869 році через територію поблизу Дружківки було прокладено залізничну лінію, а неподалік села виникла станція Дружківка. Саме поява залізниці створила передумови для майбутнього промислового розвитку краю. Наприкінці XIX століття поблизу станції почали виникати перші промислові підприємства та торговельні заклади. Важливу роль у господарському розвитку місцевості відігравали брати Борисовські. Вони володіли у Дружківці цегельним заводом, печами для випалу вапна та паровим млином. Про розвиток місцевої промисловості згадується у словнику Брокгауза — Єфрона видання 1893 року, де зазначалося: «Біля Дружківки цукровий завод (виробництво на 3 млн карбованців), цегельний завод, паровий млин».У цьому ж 1893 році Донецьке товариство залізоробного і ливарного виробництва, засноване французькими акціонерами, розпочало будівництво чавуноливарного й сталеливарного заводів на лівому березі Кривого Торця — на території сучасної північної частини машинобудівного заводу. Першу домну було задуто в травні 1894 року. Уже наступного року завод виробив понад 2 млн пудів чавуну. А в 1901—1904 pp. середньорічна продуктивність його досягнула 6,5 млн пудів. В 1895 році тут працювало 1419 осіб, а 1904 року — 2908. Саме з появою цих підприємств розпочався великий промисловий розвиток Дружківки. У зв’язку з будівництвом заводу залізничну станцію було перенесено на нове місце, де вона знаходиться й сьогодні. Поблизу підприємств французькі промисловці розпочали будівництво робітничого селища, житла та соціальних об’єктів. Нове поселення отримало назву Дружківка — за назвою залізничної станції. У 1898 році бельгійські підприємці створили Торецьке сталеливарне та механічне акціонерне товариство. Вони придбали у Борисовських цукровий завод та побудували підприємство з виробництва металу, шахтних механізмів і залізничного обладнання. Завод став одним із найбільших промислових підприємств місцевості та відіграв важливу роль у розвитку промислового Донбасу. У цей період поступово змінювалася структура місцевих поселень. Одне з найстаріших поселень — Володимирівка, яке знаходилося на місці колишнього села Миколаївка-Паршиковка, з часом втратило свою окрему назву та увійшло до складу промислової Дружківки. Наприкінці XIX — на початку XX століття Дружківка швидко перетворювалася з аграрного поселення на великий промисловий осередок. Поряд із традиційними селами виникали робітничі квартали, заводські поселення та нова міська інфраструктура. До місцевості прибували робітники, інженери та спеціалісти з різних регіонів Російської імперії та Європи. Саме наприкінці XIX століття були закладені основи індустріального розвитку Дружківки, який визначив подальшу історію міста у XX столітті. Початок XX століття та роки революційних подій (1900–1920) Промислове будівництво сприяло швидкому зростанню населення. Поруч із заводами формувалися робітничі селища, розвивалася залізнична інфраструктура, з’являлися нові житлові будинки, школи, торговельні заклади та лікарські пункти. Робітниче селище, створене поблизу нової станції, отримало назву Дружківка. На початку XX століття Дружківка залишалася центром Дружківської волості, до якої входили села Миколаївка (Паршаківка), Білокузьминівка, Білогір’я та Миколаївка-Грузька. Станція Дружківка в цей час стала однією з найбільших зернових станцій регіону. Наприкінці XIX — на початку XX століття в місцевості розвивалася й соціальна сфера. Земства почали опікуватися освітою та медициною. У Дружківці та Олексіївці відкривалися земські школи, діяли церковно-парафіяльні навчальні заклади. Революційні події 1905–1907 років охопили і промислові райони Донбасу. На підприємствах Дружківки відбувалися страйки та робітничі виступи, пов’язані з важкими умовами праці, низькою заробітною платою та політичною нестабільністю в Російській імперії. Серед робітників поширювалися соціал-демократичні та революційні ідеї. Після Лютневої революції 1917 року та повалення царської влади в Дружківці почали створюватися нові органи самоврядування. Було організовано громадський комітет, одним із помітних членів якого став купець Гераскін. 8 березня 1917 року в Дружківці меншовики створили Раду, до складу якої входили 132 особи. При Раді діяли спеціальні комісії — міліційна, продовольча, культурницька, залізнична та інші. До їхньої роботи залучали не лише членів Ради, а й представників місцевої громади. Зокрема, священик Гонтаревський працював у культурній комісії та брав участь у будівництві нової школи. 19 вересня 1917 року в Дружківці відбулося об’єднання місцевих соціал-демократичних організацій — меншовиків-оборонців, інтернаціоналістів, Бунду та латиських соціал-демократів. Об’єднана організація налічувала близько 1200 членів і планувала брати участь у виборах до органів місцевого самоврядування. Після Жовтневого перевороту 1917 року ситуація на Донбасі різко загострилася. У регіоні розпочалася боротьба між більшовиками, прихильниками Української Народної Республіки, білогвардійськими силами та різними політичними угрупованнями. На Донбасі швидко поширювався вплив більшовиків, хоча значна частина населення негативно ставилася до розгону Установчих зборів та політики радянської влади. У ході радянсько-української війни в грудні 1918 року Дружківка опинилася під контролем більшовицьких загонів. 31 травня 1919 року населений пункт на короткий час зайняли війська генерала Антона Денікіна, однак уже 27 грудня 1919 року Дружківка знову перейшла під контроль більшовиків. Бойові дії, зміна влади та економічна криза завдали значних збитків місцевим підприємствам і господарству. Частина заводів тимчасово припинила роботу, порушилося залізничне сполучення, зросли нестача продовольства та безробіття. Водночас саме в цей період остаточно завершувалося формування Дружківки як великого промислового центру Донбасу. 1920-х роки та початок сталінської індустріалізації Після завершення громадянської війни та остаточного встановлення радянської влади Дружківка увійшла до складу Української Соціалістичної Радянської Республіки. На початку 1920-х років місцевість перебувала у складному становищі: промислові підприємства частково зруйновані, транспорт працював нестабільно, а населення потерпало від наслідків війни та господарської кризи. У період непу радянська влада розпочала відновлення промисловості Донбасу. У Дружківці поступово відновлювали роботу заводи, залізнична інфраструктура та виробничі майстерні. Поряд із цим тривало зростання робітничих селищ, які поступово об’єднувалися в єдиний промисловий населений пункт. Наприкінці 1920-х років у СРСР розпочалася політика форсованої індустріалізації. Для Дружківки цей період став часом стрімких змін. Протягом одного десятиліття кілька робітничих селищ фактично перетворилися на індустріальне місто з розвиненою соціальною інфраструктурою. Розширювалися заводи, будувалися нові житлові квартали, школи, клуби та лікарні. Робітники великих підприємств отримували значно кращі умови та соціальне забезпечення, ніж сільське населення. У роки перших п’ятирічок у Дружківці активно розбудовувалася важка промисловість. У 1929 році було збудовано метизний завод — один із найбільших у СРСР. Одночасно споруджувалися електростанція, нові цехи металургійного заводу та інші промислові об’єкти. Після реконструкції великим підприємством вугільного машинобудування став Торецький завод імені Ворошилова. До 1941 року на підприємстві працювало понад 5600 осіб. Одночасно радянська влада розпочала суцільну колективізацію села. Для мешканців навколишніх сіл — Дружківки, Олексіївки, Райського та інших поселень — це означало втрату приватного господарства та примусове створення колгоспів. Значна частина селян негативно сприймала нову політику влади. У 1930 році розпочалася кампанія «розкуркулення». За рішеннями радянських органів десятки селянських родин із Дружківки та навколишніх сіл були виселені як «куркулі» або «противники колективізації». У документах Артемівського окружного виконавчого комітету згадуються мешканці Дружківки, Олексіївки та інших сіл, яких звинувачували у «приховуванні хліба», «антирадянській агітації» або спротиві колективізації. Репресії супроводжувалися жорстким адміністративним тиском, арештами та примусовими виселеннями. Багатьох селян позбавляли виборчих прав, майна та права проживати у рідних селах. Ці події стали початком масштабних змін у соціальному й національному житті Дружківського краю. У 1930-х роках радянська влада одночасно проводила політику індустріалізації та централізації управління. Разом із розвитком промисловості посилювався політичний контроль, а репресії торкнулися значної частини населення. Масові переслідування української інтелігенції, селянства та згортання українізації поступово призводили до русифікації міста й навколишніх сіл. Голодомор 1932–1933 років Наслідком колективізації та хлібозаготівельної політики радянської влади став Голодомор 1932–1933 років, який тяжко вразив Дружківку та навколишні села. Найбільше постраждали Олексіївка, Райське, Новогригорівка, Миколаївка та інші сільські поселення Дружківського району, де після створення колгоспів у населення вилучали зерно, худобу та продовольчі запаси. У 1932 році радянська влада продовжила виконання завищених планів хлібозаготівель, попри неврожай і виснаження селянських господарств. За невиконання норм застосовувалися штрафи, арешти, обшуки та занесення сіл на так звані «чорні дошки». Спеціальні бригади проводили суцільні вилучення продуктів у населення. Упродовж 1932–1933 років у Дружківському краї різко зросла смертність від голоду. За різними оцінками та архівними даними, лише у навколишніх селах загинули сотні людей. Точну кількість жертв встановити складно через неповноту радянських документів та приховування інформації владою. Особливо тяжким становище було у сільській місцевості, де люди залишалися без запасів їжі та можливості вільно виїхати за межі району. Частина населення намагалася врятуватися у промисловій Дружківці, де працівники заводів отримували продовольчі пайки. Водночас навіть у місті відчувався гострий дефіцит продуктів і погіршення умов життя. Голод супроводжувався подальшими репресіями та посиленням контролю з боку радянської влади. Багато селянських родин були виснажені, втратили господарства або були змушені залишити свої домівки. Події Голодомору завдали важкого удару по українському селянству Дружківського краю та суттєво вплинули на демографічний і суспільний розвиток регіону. Репресії та Великий терор У другій половині 1930-х років Дружківка, як і весь Донбас, пережила хвилю масових політичних репресій, що увійшли в історію як Великий терор. Після колективізації та форсованої індустріалізації радянська влада остаточно встановлювала контроль над суспільством, а будь-які прояви незгоди або навіть підозри в нелояльності оголошувалися «контрреволюційною діяльністю». Наймасовішими репресії стали у 1937–1938 роках — у період так званої «єжовщини». За даними досліджень і архівних матеріалів, у Дружківці та навколишніх селах у 1930–1940-х роках було репресовано 231 особу, а з урахуванням членів сімей репресії торкнулися понад тисячі мешканців краю. Серед репресованих переважали українці — 181 особа, або близько 78 % від загальної кількості. Також репресій зазнали німці, росіяни, поляки, білоруси та представники інших національностей. Особливо жорстокими репресії були щодо українського населення, що було пов’язано із боротьбою радянської влади проти української національної ідентичності. Найстрашнішим став 1937 рік. Лише протягом цього року у Дружківці та її окрузі було репресовано 115 осіб. Якщо на початку року арешти були поодинокими, то наприкінці 1937 року їх кількість різко зросла: у листопаді репресували 30 осіб, а в грудні — вже 47. Людей звинувачували в «антирадянській агітації», «шкідництві», «шпигунстві», участі у «контрреволюційних організаціях» та підготовці «повстань». Репресії торкнулися робітників, селян, інженерів, учителів, службовців і колишніх діячів місцевого самоврядування. Значна частина арештованих була засуджена без повноцінного судового розгляду. Багатьох відправляли до таборів ГУЛАГу або розстрілювали. У цей же період репресивна політика зачепила й національні громади Донбасу. Радянська влада підозрювала німецьке населення навколишніх колоній у «шпигунстві» та «антирадянській діяльності». Атмосфера страху й постійного контролю стала характерною рисою життя Дружківки наприкінці 1930-х років. Згортання українізації та русифікація До 1917 року в Дружківці та навколишніх селах фактично не існувало українського культурного й освітнього середовища. У місті не було жодної української школи, українських книг у єдиній на всі поселення бібліотеці чи україномовних газет. Ситуація почала змінюватися під час революційних подій 1917 року. У ході російської демократичної та української національної революцій у Дружківці почало діяти товариство «Просвіта», виникли осередки українських соціалістичних партій, а місцеве населення збирало кошти на підтримку Центральної Ради. Після встановлення радянської влади більшовики, які проголосили Українську Соціалістичну Радянську Республіку, у 1923 році офіційно оголосили курс на українізацію зросійщеної за часів Російської імперії України. У результаті політики українізації в Дружківці та навколишніх селах почали відкриватися україномовні школи. Українською мовою навчали у Дружківці, Олексіївці, Райському, Суровому, Яковлівці та Торецькому. Навіть новозбудована у 1933 році школа імені Ворошилова в Гаврилівці була україномовною. Українською мовою виходили й заводські багатотиражні газети — «Ворошиловець» машинобудівного заводу та «Червоний прес» болтового заводу. У клубах діяли українські театральні гуртки, а серед населення популярними залишалися елементи українського національного одягу, зокрема вишиванки. Проте у 1933 році політика радянської влади різко змінилася. Після заяв Йосипа Сталіна про «небезпеку місцевого націоналізму» розпочалося згортання українізації та поступова русифікація Донбасу. У Дружківці почала зростати кількість російськомовних класів, нові школи ставали двомовними або повністю російськомовними. Відкрита у 1940 році міська газета «Дружковский рабочий» вже виходила російською мовою. Згодом російськомовними стали й заводські видання. Згортання українізації та репресії проти української інтелігенції поступово призвели до русифікації міста й навколишніх сіл, що суттєво вплинуло на культурне та мовне середовище Дружківського краю у наступні десятиліття. Напередодні та в роки Другої світової війни Упродовж 1930-х років Дружківка перетворилася на один із важливих промислових центрів Донбасу. У процесі індустріалізації невелике робітниче селище швидко зростало та змінювало свій вигляд. У 1938 році Дружківка офіційно отримала статус міста, а у 1939–1940 роках стала містом обласного підпорядкування. За переписом 1939 року населення Дружківки становило близько 32 тисяч осіб. Порівняно з 1913 роком житловий фонд міста збільшився більш ніж утричі. З 1929 року поблизу Торецького заводу розгорнулося будівництво кооперативного селища на 2620 квартир і першого робітничого клубу. Центральна вулиця забудовувалася двоповерховими будинками. Лише у роки другої п’ятирічки на житлове й комунальне будівництво у місті було витрачено близько 3 мільйонів карбованців. У місті активно розвивалася соціальна інфраструктура. Було споруджено стадіон на 6 тисяч місць, закладено парк імені КІМу та два фруктові сади. Медичну допомогу населенню надавали лікарня та чотири фельдшерсько-приймальні пункти, де працювали 20 лікарів і 35 медичних працівників середньої ланки. До 1940 року в Дружківці діяли вісім загальноосвітніх шкіл, серед яких одна середня, де навчалося понад 5,5 тисяч учнів. Із 1930 року працював робітничий факультет, який щороку готував близько 130 осіб до вступу у вищі навчальні заклади. З 1931 року діяло вечірнє відділення машинобудівного технікуму. У місті працювали кінотеатр, заводські та селищні бібліотеки, два робітничі клуби. Напередодні війни Дружківка залишалася великим промисловим центром. На початку 1941 року лише на Торецькому заводі працювало 5602 робітники, а на заводі металевих виробів — понад 1500 осіб. Значну роль у житті міста відігравали партійні, комсомольські та профспілкові організації. У 1941 році міська партійна організація налічувала близько 1150 комуністів, комсомольська — майже 2 тисячі юнаків і дівчат, а профспілки об’єднували близько 8 тисяч працівників. Після початку німецько-радянської війни багато мешканців Дружківки були мобілізовані до армії. Серед них — понад тисяча працівників Торецького заводу. Уже 3 липня 1941 року на зборах комуністів міста було ухвалено рішення про мобілізацію всіх членів партії для оборони держави та виконання військових замовлень. З наближенням фронту в Дружківці створили загони народного ополчення та винищувальний батальйон. Одночасно розпочалася евакуація промислових підприємств. Торецький машинобудівний завод перевезли на Урал, до міста Олександрівськ, а метизний завод — до Кузбасу, де підприємства продовжили випуск продукції для фронту. 22 жовтня 1941 року Дружківку окупували німецькі війська. У період окупації місто зазнало значних втрат. За даними джерел, окупанти закатували 1130 мешканців міста, ще 1214 осіб були примусово вивезені на роботи до Німеччини. Під час окупації частина промислових підприємств була зруйнована або пошкоджена, погіршилися умови життя населення, діяли репресії проти місцевих жителів та військовополонених. У навколишніх районах діяли підпільні групи та окремі осередки спротиву. 6 лютого 1943 року Дружківку звільнили війська Південно-Західного фронту в ході Ворошиловградської операції. Після звільнення розпочалося поступове відновлення промисловості, транспорту та житлового господарства міста. Післявоєнний період (1945–1991) Після завершення Другої світової війни Дружківка почала поступово відновлюватися від наслідків окупації та бойових дій. Значна частина промислових підприємств була пошкоджена, житловий фонд — зруйнований, а міське господарство перебувало у складному стані. Уже в перші повоєнні роки основні сили були спрямовані на відбудову заводів, електромереж, транспорту та житла. Відновлення промисловості відбувалося швидкими темпами. До міста поверталося евакуйоване обладнання, відновлювали роботу підприємства, що визначали економіку Дружківки ще до війни. Торецький машинобудівний завод знову став одним із головних виробників обладнання для вугільної промисловості Донбасу, а метизний завод забезпечував металевими виробами шахти, залізницю та промислові підприємства Радянського Союзу. У післявоєнні десятиліття Дружківка остаточно сформувалася як типове індустріальне місто Донбасу. Навколо великих підприємств розросталися робітничі селища, забудовувалися нові квартали багатоповерхових будинків, гуртожитків і адміністративних споруд. Особливо активно місто змінювалося у 1950–1970-х роках, коли промисловість Донбасу переживала період найбільшого розвитку. Разом із заводами розбудовувалася й міська інфраструктура. У Дружківці відкривалися нові школи, дитячі садки, лікарні, їдальні, бібліотеки та будинки культури. Важливу роль у житті міста відігравали заводські клуби й палаци культури, де працювали театральні гуртки, музичні колективи та спортивні секції. Для багатьох мешканців саме підприємства визначали не лише роботу, а й усе соціальне життя. У цей період населення міста продовжувало швидко зростати. До Дружківки приїздили робітники та спеціалісти з різних регіонів Радянського Союзу. Це поступово змінювало національний і мовний склад міста. Русифікація, що активно посилилася ще у 1930-х роках, залишалася характерною рисою радянської політики. Більшість шкіл, офіційних установ і друкованих видань функціонували російською мовою, хоча значна частина населення мала українське походження. У 1960–1970-х роках у Дружківці з’явилися нові підприємства та виробництва. Одним із найвідоміших став Дружківський порцеляновий завод, який почав роботу у 1971 році. Його продукція — сервізи, статуетки та інший посуд — була відома далеко за межами Донбасу. Водночас основу економіки міста й надалі становили машинобудування, металообробка та підприємства, пов’язані з вугільною промисловістю.[1] За радянських часів Дружківка мала образ «міста робітників». Заводи працювали у кілька змін, а життя більшості мешканців було тісно пов’язане з виробництвом. Місто активно забудовувалося: з’являлися нові мікрорайони, асфальтовані дороги, громадський транспорт, стадіони та парки. Одночасно залишалися типовими й проблеми радянської промислової системи — забруднення довкілля, дефіцит товарів і залежність міста від великих підприємств. Наприкінці 1980-х років, у період перебудови, економічні труднощі в СРСР почали дедалі сильніше позначатися й на Дружківці. Погіршувалося становище промислових підприємств, виникали перебої з постачанням продукції та товарів, зростало невдоволення населення. У місті, як і в інших частинах України, почали з’являтися перші демократичні та національно-культурні ініціативи.[2] Розпад Радянського Союзу та проголошення незалежності України у 1991 році стали початком нового етапу історії Дружківки. Місто увійшло у період економічних змін, кризи великих промислових підприємств і поступового переосмислення власної історії та культурної спадщини. Відновлення Незалежності 1 грудня 1991 року мешканці Дружківки взяли участь у всеукраїнському референдумі щодо підтвердження Акта проголошення незалежності України. Попри переважно промисловий і русифікований характер міста, більшість жителів підтримала незалежність України. Результати голосування в Дружківці загалом відповідали настроям більшості міст Донеччини, де населення, навіть за умов тривалого впливу радянської ідентичності, підтримало створення незалежної української держави. Для багатьох мешканців це було пов’язано з очікуваннями економічних змін, завершенням кризи радянської системи та прагненням до політичної стабільності. 1991–2014 роки Після проголошення незалежності України у 1991 році Дружківка, як і більшість промислових міст Донбасу, зіткнулася з глибокою економічною кризою. Розпад радянської господарської системи, втрата централізованих ринків збуту та загальне падіння промислового виробництва особливо болісно вдарили по місту, економіка якого десятиліттями залежала від великих заводів.[3] У 1990-х роках частина підприємств працювала нестабільно або скорочувала виробництво. Особливо складним став період масової приватизації державних заводів. Багато підприємств опинилися у важкому фінансовому становищі, зростало безробіття, затримувалися зарплати. Для Дружківки, де життя більшості населення було пов’язане з промисловістю, ці процеси стали серйозним соціальним ударом. Попри кризу, окремі підприємства міста змогли зберегти виробництво та поступово адаптуватися до нових економічних умов. У Дружківці продовжували працювати машинобудівні, металообробні та інші промислові підприємства, хоча масштаби виробництва вже не відповідали радянському періоду. У 1990–2000-х роках у місті відбувалися й помітні зміни у міському середовищі. Частина радянської інфраструктури занепадала, однак водночас зберігалася історична забудова кінця XIX — початку XX століття, пов’язана з бельгійськими та французькими промисловцями. У Дружківці залишалися будинки бельгійського періоду, старі промислові споруди та робітничі квартали, які нагадували про часи становлення міста як індустріального центру Донбасу. Однією з особливостей міста залишався ландшафтний парк та рідкісні дерева, висаджені ще наприкінці XIX — на початку XX століття біля підприємств і робітничих селищ. Ці елементи історичного середовища поступово почали сприйматися як частина місцевої культурної спадщини. У 2000-х роках Дружківка залишалася типовим промисловим містом Донбасу, де значний вплив зберігали великі підприємства та промислові традиції. Водночас місто дедалі сильніше залежало від загальної економічної ситуації в регіоні. Частина молоді виїжджала до більших міст України або за кордон у пошуках роботи. На початку 2010-х років у Дружківці, як і в інших містах Донеччини, зберігався сильний вплив радянської історичної пам’яті та російського інформаційного простору. Попри це, місто залишалося частиною українського політичного та економічного життя. Події Революції гідності 2013–2014 років і початок російської агресії проти України стали переломним моментом для Дружківки. Навесні 2014 року місто, як і значна частина Донбасу, опинилося в центрі політичної та військової кризи, що відкрила новий етап його історії. Події 2014–2015 років та АТО Події Революції гідності та початок російської агресії проти України стали переломним моментом у сучасній історії Дружківки. Навесні 2014 року ситуація на Донбасі швидко загострювалася. Після захоплення адміністративних будівель у Донецьку, Слов’янську та інших містах проросійські сили почали встановлювати контроль і над частиною півночі Донеччини.[4] 12 квітня 2014 року в Дружківці проросійські сепаратисти захопили будівлю районної державної адміністрації. У місті почали діяти озброєні формування угруповання «ДНР», з’явилися блокпости та патрулі бойовиків. Частина місцевих органів влади та правоохоронців фактично втратили контроль над ситуацією. Дружківка мала важливе стратегічне значення через розташування між Слов’янськом, Краматорськом і Костянтинівкою. Через місто проходили важливі транспортні шляхи, а промислові підприємства й інфраструктура могли використовуватися для забезпечення діяльності бойовиків. У цей період у місті панувала атмосфера невизначеності та страху. 10 травня 2014 року на одному з блокпостів на виїзді з Дружківки бойовики застрелили священника храму Святого Дмитра Донського Павла Жученка. За повідомленнями, у нього випустили вісім куль. Це вбивство стало одним із трагічних епізодів перших місяців війни на Донбасі. На відміну від сусідніх Слов’янська та Краматорська, Дружківка уникла масштабних бойових дій та значних руйнувань. Важливу роль у цьому відіграли місцеві активісти та мешканці міста, які намагалися не допустити перетворення Дружківки на зону активних боїв.[5] Улітку 2014 року українські війська перейшли у наступ у межах АТО. Після звільнення Святогірська та наступу на Слов’янськ становище проросійських сил у північній частині Донеччини різко погіршилося. У ніч із 4 на 5 липня 2014 року бойовики почали відступ зі Слов’янська, Краматорська та інших міст у напрямку Донецька. Разом із ними вони залишали й Дружківку. За спогадами мешканців, у місті всю ніч було чути рух техніки та колони озброєних формувань.[6] 5 липня 2014 року Дружківку звільнили сили Національної гвардії України та підрозділи Збройних сил України. Над адміністративними будівлями знову підняли українські прапори, а в місті поступово почали відновлювати роботу органи державної влади та правоохоронні структури. Звільнення Дружківки стало частиною масштабної операції зі звільнення півночі Донеччини — Слов’янська, Краматорська, Костянтинівки та інших міст. Ці події стали одним із перших великих успіхів українських сил у війні на Донбасі. Після деокупації Дружківка стала прифронтовим містом. Із пізньої осені 2014 року в місті дислокувалася 81-ша окрема аеромобільна бригада, яка брала участь у бойових діях на сході України. Через близькість до лінії фронту місто мало важливе військове та логістичне значення. У 2014–2015 роках Дружківка стала одним із центрів допомоги військовим і внутрішньо переміщеним особам. У місті активно діяли волонтерські ініціативи, організації підтримки армії та гуманітарні штаби. Водночас події війни суттєво вплинули на громадське життя та процес переосмислення місцевої ідентичності.[7] 2016–2022 роки Після активної фази бойових дій 2014–2015 років Дружківка поступово переходила до відновлення мирного життя. Місто залишалося важливим тиловим і логістичним центром півночі Донеччини, а перед громадою постали нові виклики — модернізація інфраструктури, підтримка переселенців та адаптація економіки до умов тривалої війни.[8] У другій половині 2010-х років у Дружківці почали активніше реалізовувати проєкти оновлення міського середовища. У 2016 році було реконструйовано будівлю під сучасний Центр надання адміністративних послуг (ЦНАП), а згодом місто почало впроваджувати елементи концепції «Smart City». Одним із перших напрямів стала система енергомоніторингу комунальних установ для контролю використання енергоресурсів.[9] У цей період активізувався громадський сектор. У місті з’являлися молодіжні, екологічні та культурні ініціативи, спрямовані на розвиток громади й формування нового міського середовища. Громадські організації проводили освітні заходи, екологічні акції та проєкти з благоустрою. У 2017–2021 роках у Дружківці розроблялися нові стратегії розвитку громади, орієнтовані на модернізацію інфраструктури, енергоефективність, підтримку підприємництва та цифровізацію міських сервісів. Попри складну економічну ситуацію, окремі підприємства міста продовжували роботу, хоча масштаби виробництва залишалися значно меншими, ніж у радянський період.[10] Поступово зростала увага до історичної та культурної спадщини міста. Дружківка дедалі частіше сприймалася не лише як промисловий центр, а і як місто з унікальною бельгійською та індустріальною історією. Зберігалися будинки кінця XIX — початку XX століття, старі промислові споруди та елементи історичної забудови. Напередодні повномасштабного вторгнення Росії у 2022 році Дружківка залишалася прифронтовим містом, яке жило в умовах постійної безпекової загрози, але водночас продовжувало розвивати міську інфраструктуру та громадське життя. Російсько-українська війна 24 лютого 2022 року, після початку повномасштабного вторгнення Росії в Україну, Дружківка опинилася у прифронтовій зоні. Через близькість до лінії фронту місто стало важливим логістичним, гуманітарним і військовим центром півночі Донеччини. У Дружківці розміщувалися гуманітарні штаби, пункти допомоги переселенцям, медичні та військові об’єкти. У перші місяці вторгнення місто прийняло значну кількість внутрішньо переміщених осіб із районів активних бойових дій Донеччини та Луганщини. Водночас почалася й поступова евакуація населення самої Дружківки через постійні обстріли та наближення фронту.[11] Протягом 2022 року російські війська неодноразово завдавали ракетних ударів по місту та цивільній інфраструктурі. Одним із перших масштабних обстрілів став удар 9 липня 2022 року, коли по Дружківці було випущено п’ять ракет. Унаслідок атаки були пошкоджені будівля торгового центру та приміщення коледжу. 17 серпня 2022 року російські війська здійснили новий обстріл міста, внаслідок якого були пошкоджені щонайменше десять житлових будинків. 30 серпня 2022 року Дружківка зазнала чергового ракетного удару. Російські війська обстріляли пожежно-рятувальну частину, дві школи, палац спорту та палац культури. Обстріли дедалі частіше були спрямовані по цивільних об’єктах міста. Надвечір 2 січня 2023 року російські війська завдали двох ракетних ударів по Дружківці та Яковлівці. Однією з головних цілей стала льодова арена «Альтаїр», яка була повністю зруйнована.(Надвечір 2 січня 2023 року російські загарбники завдали кількох ракетних ударів по місту та поцілили у будівлю арени ракетою Х-55.) На той час арена служила як склад гуманітарної допомоги.) [12] Також пошкоджень зазнали будівлі Малої академії наук, автовокзал, церква, житлові будинки та господарські споруди. Відомо щонайменше про двох поранених. Удар по льодовій арені потрапив у прямий ефір французького телеканалу, журналісти якого в той момент перебували у місті. 5 лютого 2023 року російські війська вкотре обстріляли Дружківку ракетами комплексу С-300. Ракети влучили у багатоповерховий житловий будинок. Один із під’їздів був частково зруйнований, пошкоджено дах та вибито вікна. Поранення отримали п’ятеро мирних жителів. Упродовж 2023–2025 років місто регулярно зазнавало ударів ракетами, артилерією, авіабомбами та безпілотниками. Через близькість фронту Дружківка стала одним із головних прифронтових міст півночі Донеччини. Значна частина житлової забудови, доріг, адміністративних будівель та об’єктів інфраструктури була пошкоджена або зруйнована.[13] Попри постійну небезпеку, у місті продовжували працювати лікарні, комунальні служби, гуманітарні центри та окремі підприємства. Дружківка залишалася важливим пунктом для евакуації цивільного населення, роботи волонтерів та забезпечення українських військових. Станом на 21 квітня 2026 року, за офіційними даними, із початку року Дружківську громаду залишили понад 14 800 осіб, які евакуювалися до безпечніших регіонів України. Серед них — 9698 жінок, 4870 чоловіків та 290 дітей. Водночас у громаді залишалося понад 6900 мешканців, хоча до повномасштабної війни населення міста становило близько 67 тисяч осіб. У 2025–2026 роках Дружківка фактично залишалася прифронтовим містом. Російські війська щоденно здійснювали обстріли артилерією, керованими авіабомбами та FPV-дронами. Частина районів міста зазнала значних руйнувань, а пересування дорогами стало небезпечним через постійні атаки безпілотників.[14] Попри складну безпекову ситуацію, Дружківка продовжує залишатися під контролем України та відіграє важливу роль у житті прифронтової Донеччини. Проте все частіше місто почало з'являтись у новинах і відео підрозділів, які стоять на захисті міста, на жаль, з інформацією про руйнування і постраждалих. Для багатьох мешканців місто стало символом стійкості, взаємодопомоги та збереження українського життя поблизу фронту.[15] Відео про Дружківку і околиці відомого волонтера Дениса Христова, який проводить евакуацію з прифронтових міст: https://youtu.be/-zrcKEatiJg?si=_ZFDiWTKUsHkkFp8 Згідно з даними поліції, за травень 2026р. у Дружківці загинули, щонайменше, 16 осіб, 64 зазнали поранень. У квітні показник склав 11 загиблих та 44 поранених. Окупанти обстрілювали громаду «КАБами», дронами, РСЗВ. Адміністративний поділ Дружківській міській раді підпорядковані такі населені пункти: м.Дружківка с.Дружківське селище Олексієво-Дружківка селище Райське селище Новогригорівка селище Новомиколаївка с.Красний Кут с-ще Старорайське Населення Населення Дружківки на 1 червня 2017 року — 67 772 осіб. За даними перепису 2001 року населення міста становило 64641 особу, із них 28,36 % зазначили рідною мову українську, 70,27 % — російську, 0,46 % — вірменську та грецьку, 0,10 % — білоруську, 0,03 % — румунську, 0,01 % — німецьку, гагаузьку та циганську, а також болгарську, польську, єврейську та грецьку мови Національний склад Національний склад населення за переписом 2001 року Мовний склад Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Транспорт Електротранспорт Трамвай Дружківський трамвай відкрили 5 грудня 1945 року. Він став одним із перших післявоєнних трамваїв Донбасу та головним міським транспортом для робітничих районів і промислових підприємств. У період найбільшого розвитку мережа охоплювала основні частини міста. Станом на 2019 рік діяли три регулярні маршрути — №1, №2 та №4. Загальна довжина колій становила понад 26 км.Після 2015 року трамвайний парк почали оновлювати. До Дружківки передали 9 вагонів Tatra T3SU та Tatra T3SUCS із Чехії та Харкова. Перед введенням в експлуатацію всі вагони пройшли капітальний ремонт. Електротранспорт у місті обслуговувало комунальне підприємство «Дружківка АвтоЕлектроТранс». Щоденно на маршрути виходило від 4 до 8 вагонів. Також у місті працював «нічний» маршрут. Після 2014 року Дружківський трамвай залишався останньою діючою трамвайною системою Донбасу на підконтрольній Україні території. Під час повномасштабної війни інфраструктура неодноразово зазнавала пошкоджень через російські обстріли, однак рух певний час продовжувався навіть у прифронтових умовах. Автобуси Міські та приміські У Дружківці курсує 21 міський, 14 приміських та 3 міжміських (крім маршрутів, що проходять через місто по трасі, не заїжджаючи в нього) автобусних маршрутів. На маршрутах працюють автобуси типу БАЗ і РУТА. Середній інтервал руху всіх автобусів становить 15-20 хвилин, а у деяких — менше 5 хвилин. Очікування на зупинці може досягати 20-30 хвилин, якщо маршрут не дуже популярний. Автовокзал та дві центральні площі зв'язані маршрутом із найменшим часом очікування. Міжміські До Дружківки курсують маршрути з Краматорська, Костянтинівки, Слов'янська та Добропілля. Дружківський перевізник контролює лише маршрут до Костянтинівки. Автовокзал Дружківський автовокзал було оновлено в 2007 році. Він не має абсолютно ніякого значення. Рейси з міста до автовокзалу не їздять, а автобуси далекого спрямування зупиняються біля «ГО МАН». Залізниця Залізничну станцію «Дружківка» побудовано у 1870 році під час прокладання Курсько—Харківсько—Азовської залізниці. Саме поява станції стала поштовхом до промислового розвитку майбутнього міста. Наприкінці XIX століття, після будівництва металургійних підприємств, станцію перенесли ближче до заводів, а навколо неї почало формуватися робітниче селище Дружківка.У радянський період станція стала важливим транспортним вузлом Донбасу для перевезення промислової продукції та пасажирів. Після 2014 року вона також відіграє важливу роль у сполученні прифронтової Донеччини з іншими регіонами України. Напрямок потягів: Слов'янськ, Лозова, Харків, Полтава, Суми, Конотоп, Київ, Коростень, Козятин, Жмеринка, Хмельницький. Економіка Промисловість та підприємства Дружківка є одним із найбільших промислових центрів півночі Донеччини. У місті працюють понад 500 підприємств малого та середнього бізнесу, а основу промисловості складають машинобудування, металургія, виробництво металевих виробів, газової апаратури, вогнетривкої сировини та харчова промисловість. Важливу роль у розвитку міста відіграли поклади унікальних вогнетривких глин, що залягають поблизу Дружківки та використовуються у металургійній і керамічній галузях. ВАТ «Дружківський машинобудівний завод» — одне з найбільших підприємств міста та один із найбільших у Європі виробників гірничошахтного обладнання. Завод спеціалізувався на виробництві прохідницьких комбайнів, шахтних вагонеток, конвеєрів та іншої техніки для вугільної промисловості. Підприємство тривалий час залишалося головним роботодавцем Дружківки та одним із символів міста. ВАТ «Дружківський завод металевих виробів» — найбільший в Україні виробник металевих виробів для машинобудування та залізничного кріплення. Завод виготовляв болти, гайки, кріплення для рейкових шляхів та продукцію для важкої промисловості й залізниці. УР ВАТ «Дружківський завод газової апаратури» («Greta») — одне з найвідоміших підприємств міста. Завод виробляє побутові газові плити, балони для скрапленого газу, комплектуючі та запасні частини до газового обладнання. З 2007 року продукція випускається під торговою маркою «Greta». Підприємство постачало продукцію не лише в Україну, а й до Молдови, Азербайджану та інших країн. ТОВ «Дружківський порцеляновий завод» спеціалізувався на виробництві порцелянового посуду, чайних, кавових і столових сервізів. Продукція заводу була відомою далеко за межами Донбасу та вважалася однією з візитівок міста у другій половині XX століття. ВАТ «Дружківське рудоуправління» займалося видобутком вогнетривких глин і формувальних пісків, необхідних для металургійної та керамічної промисловості. ПАТ «VESCO» є одним із найбільших підприємств України у сфері видобутку вогнетривкої сировини. Глини, які видобуваються поблизу Дружківки, використовуються підприємствами металургійної, вогнетривкої та керамічної галузей в Україні та за кордоном. ВАТ «Кіндратівський вогнетривкий завод» спеціалізувався на виробництві вогнетривких матеріалів для металургійної промисловості. ЗАТ «Ремсчетмаш» займалося виробництвом техніки та стало відомим завдяки випуску надлегких літаків РСМ-15 Robust. У місті також працювали підприємства харчової промисловості, зокрема ТОВ «Кондитерська фабрика “Дружківська”» та ВАТ «Дружківський хлібозавод». За перші шість місяців 2009 року обсяг реалізованої промислової продукції в Дружківці становив 597 млн грн. Найбільшу частку забезпечував машинобудівний завод — 40 %, завод металевих виробів — 18 %, а підприємство «Greta» — 12 %. Частка Дружківки в загальному обсязі промислового виробництва Донецької області становила 1,1 %. Фінанси У 2008 році бюджет Дружківки становив близько 48 млн грн. Найбільші видатки спрямовувалися на освіту — 32 млн грн, охорону здоров’я — 26,4 млн грн, соціальний захист — 35,7 млн грн, культуру — 3,07 млн грн та житлово-комунальне господарство — 2,37 млн грн. Основним джерелом надходжень був податок на доходи фізичних осіб, який формував понад 80 % міського бюджету. У наступні роки бюджет міста поступово зростав. У 2020 році бюджет Дружківської громади вже становив 402,7 млн грн. Основу доходів складали податкові надходження — 58,7 % бюджету, з яких 76,48 % припадало саме на податок на доходи фізичних осіб. Водночас громада залишалася залежною від роботи великих промислових підприємств та рівня зайнятості населення. Станом на 2020 рік у громаді проживало близько 60 % працездатного населення. Офіційно зайнятими були 23 973 особи, що становило 59,6 % працездатних мешканців. Понад половина всіх працюючих — 56,3 % — були зайняті у промисловості. Найбільшими підприємствами залишалися машинобудівний завод «Корум Дружківський машинобудівний завод», завод металевих виробів, завод газової апаратури «Грета», а також глиновидобувне підприємство «Веско». Важливу роль у місцевій економіці також відігравало підприємництво — у цій сфері працювало майже 20 % зайнятого населення громади. Однак економіка Дружківки залишалася залежною від промислового сектору, що створювало ризики в умовах економічної нестабільності та війни на Донбасі. Середня заробітна плата у Дружківці в 2020 році становила 10 437 грн, що було нижче середнього рівня по Донецькій області. Водночас рівень офіційного безробіття залишався помірним — близько 5,4 % працездатного населення громади. Соціальна сфера З 2014-го року в місті почала виникати низка соціальних ініціатив. Серед них: «Халва хаб», ГО «Нова Дружківка», ГО «Україна можливостей», ініціативний рух «Громадський патруль». У 2016 році було реконструйовано будівлю під сучасний Центр надання адміністративних послуг (ЦНАП), а згодом місто почало впроваджувати елементи концепції «Smart City». 2 червня 2019 року в Дружківці відкрився соціальний офіс. Тут можна отримати довідки комунальних організацій, субсидію і путівку на оздоровлення. Освіта 10 садочків (садок №1, садок №2, садок №3, садок №4, садок №5, садок №6, садок №7, садок №23, садок №34, садок №35). 14 шкіл: 12 загальноосвітніх шкіл (школа №1, школа №3, школа №4, школа №6, школа №7, школа №8, школа №9, школа №10, школа №11, школа №12, школа №14 та школа №17), гімназія «Інтелект» та Дружківський проф. ліцей №36. Дружківський технікум ДДМА. На даний момент – структурний підрозділ Донбаської державної машинобудівної академії. Житлово-комунальний коледж Донбаської національної академії будівництва та архітектури. Центр дитячої та юнацької творчості. Станція юних техніків Метизного заводу. У місті функціонує Дружківська школа-інтернат для дітей з особливими потребами. На початку березня 2015 року частина дітей переїхала в Петриківський обласний комунальний дитячий будинок-інтернат, що розташований у с. Петриків біля Тернополя. Засоби масової інформації Газети: "Дружківський робітник", "Дружківка на долонях+", "Дружківський машинобудівник", "Наша Дружківка", "Дружківка сіті". 1994—2004 років виходила перша в місті незалежна газета «ВІКНО». 1997 року на Всеукраїнському фестивалі журналістики у Києві газету було визнано найкращим регіональним виданням України. Культура Міський Палац культури «Етюд» Центр дитячої та юнацької творчості Центральна міська бібліотека імені Лесі Українки Центральна дитяча бібліотека Бібліотека-філія №1 імені Чехова Бібліотека-філія №2 для дітей Бібліотека-філія №3, селище Сурове Бібліотека-філія № 4, селище Олексієво-Дружківка Бібліотека-філія № 5, селище Ново-Григорівка Бібліотека-філія № 6, селище Райське Бібліотека-філія № 7 Кінотеатр «Космос» (нині не працює) Школа мистецтв Спорт Льодова арена «Альтаїр» Центр дитячої та юнацької творчості Палац спорту Стадіон «Машинобудівник» Дитячо-юнацька спортивна школа Басейн у будівлі Центру дитячої та юнацької творчості У 1999-2002 роках у другій лізі виступав футбольний клуб «Машинобудівник» (Дружківка) Охорона здоров'я 3 міські лікарні Стоматологічна поліклініка Станція швидкої допомоги Амбулаторії сел. Олексієво — Дружківка та сел. Райське Наркологічний диспансер Релігія Церква християн Адвентистів сьомого дня Зала Царства Свідків Єгови Церква євангельських християн баптистів Церква Світло Євангелія Церква євангельських християн баптистів «Добра Вість» Свято-Миколаївська церква Свято-Варварівська церква Свято-Вознесенська церква Дмитра Донського храм Святого мученика Іоанна Воїна храм Церква Переможців, протестанти та харизмати; Цвинтарі Кладовище Олексієво-Дружківське Кладовище «Райське» Кладовище «Старорайське» Кладовище старе «Французьке» Кладовище старе «Яковлівське» Кладовище «Сурівське» Цвинтар на ДЩ Кладовище «Татарське» Кладовище «Торецьке» Кладовище «Донське» Кладовище старе «Донське» Місцевості міста Багатоповерхова забудова Мікрорайон № 13 (Центр міста) Собачовка (ВЖСК) «Блоки» Мікрорайон Сонячний (9-мікрорайон) — розташований у південно-східній частині міста, на півночі межує з полем, на заході з мікрорайонами Індустріальним та Піонерським, на півдні з мікрорайоном Південним та селищем Двістіпланами. Тут розташована кінцева зупинках трамвая № 2. Мікрорайон Індустріальний (8-мікрорайон) — розташований у південно-східній частині міста, на півночі межує з Дружківським машинобудівним заводом, на заході з селищем Гаврилівка, на сході з мікрорайоном Сонячним, на півдні з мікрорайонами Піонерським та Південним. Мікрорайон Південний (7-мікрорайон) — найпівденніший мікрорайон міста, на півночі межує з мікрорайоном Індустріальним, на заході — з мікрорайоном Піонерським, на сході — з мікрорайоном Сонячним, на півдні — зі степом. Мікрорайон Піонерський (10-мікрорайон) — розташований у південній частині міста; на півночі та заході межує з селищем Гаврилівка, на сході — з Індустріальним та Сонячним, на півдні з мікрорайоном Південним. Тут розташоване трамвайне депо. Приватна забудова Район залізничної станції, Гаврилівка, Північна Гаврилівка Південна Гаврилівка Яковлівка, Двістіплани (Машинобудівників), Донський, Кирпичний, НЖСК, Молоково, Нахалівка, Карлівка, Суворе, Торецький. Головні вулиці Вулиця Богдана Хмельницького, Вулиця Олекси Тихого, Вулиця Соборна, Вулиця Східна, Вулиця Машинобудівників, Вулиця Олега Кошевського, Вулиця Свободи, Вулиця Козацька, Вулиця Миколи Міхновського, Вулиця Дружби, Вулиця Педагогічна, Вулиця Лісова, Вулиця Депутатська, Вулиця Космонавтів, Вулиця Новосадова, Вулиця Джерельна, Вулиця Віталія Пилипенка, Вулиця Сонячна, Вулиця Курчатова. Визначні місця Скам'янілі дерева — одна з найвідоміших природних пам’яток Донеччини. Їх було виявлено у 1973 році неподалік Олексієво-Дружківки під час розробки піщаного кар’єру. На поверхню вийшли великі скам'янілі стовбури давніх дерев, які зберегли свою форму протягом мільйонів років.За оцінками науковців, вік скам'янілостей становить приблизно 160–250 мільйонів років. Вони належать до періоду, коли на території сучасного Донбасу існували прадавні ліси та інший кліматичний ландшафт. Дружківські скам'янілі дерева є унікальним геологічним об’єктом не лише для України, а й для Європи. Подібні скупчення скам'янілих дерев на поверхні землі відомі лише в кількох місцях світу — зокрема у штатах Аризона та Вашингтон у США, а також на острові Лесбос у Греції. Першим дослідником дружківських скам'янілостей став відомий краєзнавець і почесний громадянин Дружківки Микола Янко. Саме завдяки його роботі пам’ятка отримала широку відомість серед науковців і краєзнавців. Сьогодні Дружківські скам'янілі дерева мають статус геологічної пам’ятки природи загальнодержавного значення та є однією з природних візитівок міста й усього Донбасу. Меморіальний Курган — зведений бійцями 3-ї штурмової бригади на честь воїнів, які боронили Бахмут та інші українські міста. Алея Пам’яті — меморіальний простір на честь загиблих захисників України та мешканців Дружківської громади, які загинули під час російсько-української війни.На Алеї встановлено пам’ятні стели з портретами військовослужбовців. Окремо розміщені фотографії українських воїнів та портрети полеглих захисників саме Дружківської громади. Загалом меморіал передбачає розміщення понад 50 портретів героїв. Територію Алеї вимощено плиткою, поруч висаджено декоративні рослини та встановлено лавки. У центральній частині розташований пам’ятний знак у вигляді книги зі згадкою про Дружківку. Також на меморіалі розміщено текст «Молитви українського націоналіста». Свято-Варварівська церква (селище Райське) — найстаріша будівля в місті. Побудована в 1780 р. В 80-х роках XX століття її було обкладено білою цеглою. «Корабель» — найстаріша промислова будівля міста, раніше тут був цукровий завод графів Борисовських. Його було побудовано у 1881 р. Розташований на території Дружківського машинобудівного заводу й досі використовується для виробничих потреб. Свято-Миколаївська (Іванівська) церква — збудована у 1898–1900 роках. Храм споруджено у стилі візантійської та давньоукраїнської архітектури, а його будівництво пов’язане з розвитком промислової Дружківки наприкінці XIX століття.Церква є пам’яткою архітектури національного значення та однією з найстаріших споруд міста, що збереглися донині. За свою історію храм двічі закривали — у радянський період будівлю використовували не за релігійним призначенням. Під час відступу німецьких військ у 1943 році церква зазнала часткових руйнувань. Попри це, споруда пережила Другу світову війну, радянський період та зберегла свій історичний вигляд. У 2026 році Свято-Миколаївський храм був пошкоджений унаслідок російського обстрілу Дружківки. У місцевих та українських медіа храм називали символом міста, який «вистояв у Другу світову і пережив радянські часи». Попри пошкодження, церква продовжує залишатися однією з головних духовних та історичних пам’яток Дружківки.[16] Курган Слави — у Дружківці розташований наприкінці вулиці Космонавтів і є одним із головних меморіалів міста, присвячених подіям Другої світової війни. Меморіал споруджено на честь визволення Дружківки від німецьких військ у ході Донбаської операції військами Південно-Західного фронту. У радянський період датою визволення міста вважалося 6 вересня 1943 року, і саме цей день тривалий час відзначався як День міста.Курган Слави було відкрито у 1985 році до 40-річчя перемоги у Другій світовій війні. Меморіал розташований на штучному пагорбі, що є традиційним елементом подібних пам’ятників. Центральною частиною композиції стала висока арка з дзвоном усередині, а перед нею встановлено скульптуру скорботної постаті з лавровим вінком — символом пам’яті, військової доблесті та перемоги. Меморіал став одним із символів пам’яті про загиблих мешканців Дружківки та воїнів, які брали участь у боях за Донбас. У різні роки біля Кургану Слави проводилися міські пам’ятні заходи, покладання квітів та вшанування ветеранів Парк «Святогір». Зелена зона на території 6-го мікрорайону з великою кількістю скульптур із пісковику, які зроблені дружківськими майстрами та присвячені історичним особам Русі, України. Парк виник з ініціативи благодійного фонду «Святогір», який очолює Юрій Артемов. «Лелеки» — металеві птахи декілька метрів заввишки (зроблені на Машзаводі). Встановлені в зеленому закутку, що біля заправки, як виїжджати з Дружківки в бік Краматорська. Вони є майже обов'язковим місцем для відвідання, фотографування та відеозйомок усіма весіллями зі Дружківки та Краматорська. Також поруч знаходиться джерельце, випити з котрого вважається обов'язковим для всіх молодят (попри те, що вода біжить з пагорба, де знаходиться цвинтар). Музей-катівня — Музей-катівня у Дружківці розташований у будівлі колишньої царської жандармерії, зведеній у 1892 році неподалік сучасного виконкому. Споруда є однією з найстаріших адміністративних будівель міста та пов’язана з трагічними сторінками історії Дружківки.У підвалах будівлі впродовж понад ста років утримували, допитували, катували та страчували людей різні режими й окупаційні сили. У різні періоди тут діяли царська жандармерія, каральні органи НКВС, німецька окупаційна влада під час Другої світової війни, а у 2014 році будівлю використовували бойовики угруповання «ДНР». Під час радянських репресій у підвалах утримували людей, звинувачених у «контрреволюційній діяльності», а в роки німецької окупації тут проводилися допити та страти місцевих жителів і військовополонених. У 2014 році, під час окупації Дружківки проросійськими бойовиками, будівля знову використовувалася як місце незаконного утримання та катувань. Пам’ятник козаку Дружку — один із сучасних символів Дружківки, відкритий 12 вересня 2008 року напередодні Дня міста. Монумент встановлено у центрі міста біля будівлі міської ради та Дошки пошани.Пам’ятник присвячений легендарному козаку Дружку, з яким пов’язують одну з версій походження назви міста. За місцевою легендою, запорозький козак Дружко заснував сторожовий пост на березі Кривого Торця для захисту степових територій від татарських набігів. Хоча ця версія не має точного історичного підтвердження, вона стала важливою частиною місцевої історичної традиції та символіки Дружківки. Ескізний проєкт пам’ятника розробив дружківський художник Віктор Федоренко, а скульптуру створив Юрій Тотуз. Монумент швидко став одним із найвідоміших пам’ятних об’єктів міста та символом його козацького минулого. Пам’ятник танку Т-34 — було встановлено у 1977 році в сквері «Ювілейний». Меморіал присвячений воїнам 3-ї Гвардійської армії Південно-Західного фронту, які брали участь у визволенні міста під час Другої світової війни.На постаменті встановлено радянський середній танк Т-34 — один із найвідоміших символів Другої світової війни. Пам’ятник став одним із головних військових меморіалів Дружківки та місцем проведення пам’ятних заходів до річниць визволення міста. Сквер «Ювілейний», де розташований танк, тривалий час залишався популярним місцем відпочинку мешканців міста Відомі люди Народилися Олекса Тихий — український дисидент, патріот і правозахисник, педагог, мовознавець, член-засновник Української гельсінської групи. Качур Володимир Васильович — історик, краєзнавець, автор книги "ІСТОРІЯ ДРУЖКІВКИ ТА ЇЇ ОКОЛИЦЬ" Вайнштейн Михайло Ісакович — український художник. Горбатов Павло Анатолійович — український вчений, доктор технічних наук (1992), професор (1993), лауреат Державної премії України (1990), відмінник освіти України (2005). Кашпор Ольга Михайлівна — українська журналістка. Колесник Олена Олександрівна — український вчений у галузі медицини, лікар-онкохірург. Кость Луценко — відомий діяч української діаспори в США. Носуля Микола Васильович — учасник Другої Світової війни Романов Борис Миколайович — художник-графік-дизайнер, член Національної спілки художників України. Сабуров Максим Захарович — радянський партійний та державний діяч. Скобліков Олександр Павлович — український скульптор, член-кореспондент Академії мистецтв України, член Національної спілки художників України. Заслужений діяч мистецтв УРСР, народний художник УРСР. Силантьєв Костянтин Васильович — український радянський співак (бас), заслужений артист РРФСР, народний артист УРСР. Ткаченко Олександр Опанасович;- український скульптор, художник. Працював і проживав в м. Ялта (Крим). Був відомим майстром на ЮБК. Працював з глиною, створював малі архітектурні форми більшість із яких в м. Ялта. Фіалко Олег Борисович — український кінорежисер, сценарист. Почесні громадяни Кайда Володимир Микитович — учасник німецько-радянської війни, моряк-чорноморець, Герой Малої Землі. Охріменко Костянтин Олександрович — український політик, народний депутат України. Проживали Шапошнік Єлизавета Сергіївна — українська волонтерка, боєць батальйону «Айдар», один із символів Майдану. Міста-побратими Риджфілд, США Жмеринка, Україна Див. також Краматорська агломерація Примітки Література і джерела Василь Пірко Заселення Степової України в XVI—XVIII ст. // Донецьк: Укр. центр, 1998. — 124 с. Петро Лаврів. Моя земля — земля моїх батьків. Донецьк, Український культурологічний центр, Донецьк: Донецьке обласне Товариство української мови ім. Т. Г. Шевченка, РВП «Лебідь». 1995. 64 с. [Архівовано 20 грудня 2016 у Wayback Machine.] Пірко В. О. Заселення Донеччини у XVI—XVIII ст. (короткий історичний нарис і уривки з джерел) [Архівовано 20 грудня 2016 у Wayback Machine.] / Український культурологічний центр. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2003. — 180 с. Петро Лаврів. Історія південно-східної України. Львів. «Слово», 1992. 152с. ISBN 5-8326-0011-8 Алфьоров М. А. Урбанізаційні процеси в Україні в 1945—1991 рр: Монографія/ М. А. Алфьоров — Донецьк: Донецьке відділення НТШ ім. Шевченка, ТОВ «Східний видавничий дім» 2012. — 552 с. Алфьоров М. А. Міграційні процеси та їх вплив на соціально-економічний розвиток Донбасу (1939—1959 рр.): монографія / М. А. Алфьоров; Укр. культурол. центр, Донец. від-ня Наук. т-ва ім. Шевченка. — Донецьк, 2008. — 192 c. Дружківка — Інформаційно-пізнавальний портал | Донецька область у складі УРСР [Архівовано 7 квітня 2013 у Wayback Machine.] (На основі матеріалів енциклопедичного видання про історію міст та сіл України, том — Історія міст і сіл Української РСР. Донецька область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1970. — 992 с.) Дружковка-2000. Редактор-составитель С. А. Базанов. — Дружковка. ПримаПресс, 2000. ISBN 966-556-019-0 Посилання Сайти про Дружківку Дружківська міськрада Фотографії Фото Дружківки Фото дружківського трамваю Фото трамваю Дружківки та інших міст Супутникова фотографія Дружківки та прилеглих територій Антитерористичні сили взяли Артемівськ та Дружківку Інга Павлій (12 березня 2026). 1768 замість 1781: чому затвердили нову дату заснування міста Дружківка?. Східний Варіант. Архів оригіналу за 25 березня 2026.