Светогорска лавра

Светогорската лавра (на украински: на украински: Свято-Успенська Святогірська лавра) е православен манастир на Украинската православна църква в град Святогорск, Донецка област. От монасите, работили в манастира, 17 са прославени като светци. През 2004 г. той получава статут на лавра. До 1918 г. е наричан Светогорски Успенски скит, киновия на Харковската епархия. От 2007 г., след разделянето на Донецката епархия, лаврата, въпреки че се намира на територията на Горловската епархия, е приписана към Донецката. Манастирът е разположен на десния висок бряг на река Северски Донец (на т. нар. Свети гори, в едноименния национален парк). Освен наземните сгради, комплексът включва и пещери в скалите. История Старият манастир Според църковните легенди първите монаси се заселват по тези места през XIV или XV век. Първото писмено споменаване на местността Свети гори е от 1526 г. и се среща в записките на императорския посланик Сигизмунд фон Херберщайн. Първото надеждно споменаване на самия манастир е от 1624 г., когато на духовенството е дадена царска грамота за право на собственост над земята. През 1679 г. манастирът е превзет и ограбен от кримските татари. Впоследствие е възстановен и към втората половина на XVIII век губи своето отбранително значение, превръщайки се основно в земеделски център. През 1787 г. с указ на руската императрица Екатерина II Светогорският манастир е закрит, а земите му са иззети от хазната. През 1790 г. княз Григорий Потьомкин става новият собственик на Светогорието. С указ на Светия синод манастирските храмове „Успение Богородично“ и „Свети Николай“ са превърнати в енорийски църкви, а останалите са разрушени. Манастирът остава затворен в продължение на почти 57 години. Възраждане на манастира през XIX век През 1844 г., по ходатайство на помешчицата Татяна Потьомкина, с указ на император Николай I, Светогорският манастир е възстановен. През следващите 70 години той преживява разцвет, превръщайки се в един от най-големите в Руската империя. Манастирът притежава тухлени работилници, мелници, различни цехове и привлича множество поклонници. Преди Първата световна война в него живеят около 600 монаси. Съветски период Събитията от 1917 г. и установяването на съветската власт се отразяват трагично на манастира, чието ограбване започва през януари 1918 г. През 1922 г. манастирът е окончателно ликвидиран, а на негово място е създаден „Дом за отдих на трудещите се от Донбас“. Настъпва период на пълна разруха за религиозните обекти. Постсъветски години Светогорският манастир е отворен отново през 1992 г. Първите му обитатели са монахът свещеник Серафим Лаврик и четирима млади послушници от Донецк. През 1995 г. започва мащабно възстановяване и реставрация на храмовете. На 9 март 2004 г. Свеният синод на Украинската православна църква дава на манастира статут на лавра. Така той става третата православна лавра в Украйна (след Киевско-Печерската и Почаевската. Съвременно състояние Светогорската лавра е важен духовен център в Източна Украйна. Възстановени са Успенската катедрала, манастирската камбанария с Покровската църква, както и най-старата подземна църква в чест на Антоний и Теодосий Печерски. На върха на скалата се издига реставрираният храм „Свети Николай“. Възроден е и дървеният скит „Вси светии“ – забележителен паметник на дървената архитектура. Описание Първите монаси изкопават църквите и килиите си директно в тебеширената скала. Килиите са свързани с квадратна сводеста зала с масивен стълб в центъра. От първата подземна църква „Йоан Кръстител“ (известна преди XVII в. като „Успение Богородично“) се разклонява сложен лабиринт от коридори. Долното ниво на пещерите води до Алексеевската църква с височина до 4 метра. На друго място в хълма се намира подземната църква на монасите отшелници Антоний и Теодосий, основана от бежанци от Киев след нашествията на Бату хан. На самия връх на скалата е разположена трикамерната църква „Свети Николай“, построена в характерния стил на украинския (слободски) барок. В художествената литература В Светогорската лавра се развива действието в разказа на Антон Чехов „Перекати-поле“. Манастирът е описан от Иван Бунин в разказа „Святые горы“. Фьодор Тютчев посвещава на манастира едноименното си стихотворение „Святые горы“. Източници Външни препратки Официален сайт