NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Водонапірна вежа (Житомир)

Водонапірна вежа — історична споруда на вулиці Косенка,24 (колиня вулиця Пушкінська) у місті Житомирі, споруджена 1898 року. Використовувалась як регулятор тиску води та пожежна оглядова вежа - каланча. Історія Незважаючи на те, що у центрі міста Житомира було дві повноводні річки та багато менших рівчаків, озер і струмків на околицях, урвисті береги та гранітні скелі часто ускладнювали процес водозабору. Станом на 1873 рік у місті налічувалось 54 водовози і лиш незначна кількість колодязів - 553. І це в той час, коли населення складало близько 52 тисяч. До того ж, на берегах Кам'янки розміщувались пральні, лазні, шкірзавод, кладовище на Охрімовій горі та й місцеві жителі подекуди зливали нечистоти. Така нестача води і її низька якість призводила до швидкого розростання вогню під час пожеж та спалахів хвороб серед мешканців. У 1884 році міська дума ухвалила проект будівництва водогону та кам'яного будинку з системою водозабору та фільтрації. Для його розміщення було обрано одну із найвищих точок міста на Театральній площі. Будівництвом зайнялась інженерна фірма Петра Станіславовича Држевецького та Езьоранського із Варшави. Перший камінь у фундамент водонапірної башти та водонасосної станції на березі Тетерева (зараз це вулиця Набережна під Скелями) закладено у серпні 1895 року. Офіційне відкриття 31-метрової башти за проектом житомирян Арнольда Карловича Єнша та Мечислава Лібровича відбулось 27 грудня 1898 року, свою роботу розпочала з 9 січня 1899 року. Споруда виконана в стилі модерн. Фасад прикрашають чотири оригінальні ковані елементи. У верхній частині розміщені два накопичувальні баки об'ємом по 100 кубів, тому на висоті 20 метрів по кутах вежа конструктивно підсилена контрфорсами. На даху розмістилась невелика будка - наглядовий майданчик з прожектором, на якому чергові подавали знак про пожежу пожежній частині та жителям, щоб на цей час не користувались водою. Водогін був пристосований для гасіння пожеж: через кожні 60 сажнів на трубах стояв пожежний кран. Під час війни вежа також виконувала роль пункту спостереження протиповітряної оборони. З 1963 року стара башта перестала виконувати свої основні функції. У 1983 році була реконструйована за проектом Андрія Пасічника під кафе "Ювілейне". І лиш з 1988 року знову повернена водоканалу. Статус пам'ятки архітектури місцевого значення має рішенням Житомирської обласної державної адміністрації від 1996 року. З травня 2020 року розпочалися безкоштовні екскурсії по будівлі, які проводить Аліна Кундіч. Планують провести реконструкцію будівлі.[] Галерея Примітки
Вітове (заказник)

Вітове — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Золотоніському районі Черкаської області, на північно-східній околиці міста Золотоноша. Опис Площа 4,0 га. Як об'єкт природно-заповідного фонду був створений рішенням Черкаської обласної ради від 08.04.2000 року № 15-4. Землекористувач або землевласник, у віданні якого перебуває заповідний об'єкт — Дослідне господарство «Золотоніське». Заказник розташовано в заплаві річки Золотоношки з мережою осушувальних каналів. Це місце мешкання бобрів, ондатр. Галерея Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Рішення Черкаської обласної ради від 08.04.2000 №15-4 "Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду та скасування статусу окремих об'єктів природно-заповідного фонду області" Природно-заповідний фонд Черкаської області в розрізі територіальних громад
Стави (заказник)

Стави́ — орнітологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Золотоніському районі Черкаської області, в районі сіл Маліївка, Кропивна, Хрущівка, Зорівка. Площа 33 га. Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаської обласної ради від 08.04.2000 року № 15-4. Землекористувачі або землевласники, у віданні яких перебуває заповідний об'єкт,— Золотоніська, Вознесенська та Зорівська громади. Опис Розташований у долині річки Кропивна. Це система ставків, на яких гніздяться водно-болотні птахи — лебідь-шипун, крижень, лиска, курочка водяна, крячок чорний та інші. Галерея Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Рішення Черкаської обласної ради від 08.04.2000 №15-4 "Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду та скасування статусу окремих об'єктів природно-заповідного фонду області" Природно-заповідний фонд Черкаської області в розрізі територіальних громад
Тирса (пам'ятка природи)

Ти́рса — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в Золотоніському районі Черкаської області, за 2 км на північ від села Драбівці серед поля. Площа 0,18 га. Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаської обласної ради від 10.11.2006 року № 5-9/У. Землекористувач або землевласник, у віданні якого перебуває заповідний об'єкт — Новодмитрівська сільська громада. Опис Під охороною — курган козацької доби, на якому багатий рослинний покрив. Це місце зростання ковили волосистої (Stipa capillata) — виду, занесеного до Червоної книги України) будяка Термера (Carduus thoermeri) — вид-ендемік; осоки низької (Carex humilis) та інших рослин. Галерея Джерела та література
Озеро Широке (заказник)

О́зеро Широ́ке — орнітологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований в межах Золотоніського району Черкаської області, біля села Бубнівська Слобідка. Площа 37,8 га. Як об'єкт природно-заповідного фонду створений рішенням Черкаського облвиконкому від 08.01.1986 року № 7. Землекористувач або землевласник, у віданні якого перебуває заповідний об'єкт — Піщанська сільська громада. Опис Територія заказника охоплює частину заплави річки Дніпро, зокрема заплавне болото, де водиться багато видів водно-болотних птахів (крижень, чаплі тощо). Джерела та література
Гайдарове (заказник)

Гайда́рове — ботанічний заказник місцевого значення в Черкаському районі Черкаської області. Опис Заказник площею 0,5 га розташовано біля с. Ліпляве. Створено з метою охорони місця зростання вовчих ягід пахучих (Daphne cneorum) і сону лучного (Pulsatilla pratensis), занесених до Червоної книги України. Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаської обласної ради від 03.07.2002 р. № 3-8. Землекористувач або землевласник, у віданні якого перебуває заповідний об'єкт — Ліплявська сільська громада (як правонаступник Ліплявської сільської ради). Галерея Джерела та література
Гришкове (заказник)

Гри́шкове — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Харківської області. Розташований у межах Богодухівського району Харківської області, на захід від села Крамарівка і на південь від села Гришкове. Площа — 30 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облради від 21.03.1995 року. Перебуває у віданні: СТОВ «Нива». Статус присвоєно для збереження природного комплексу в заплаві річки Коломак. Наявні різні типи боліт на торфових ґрунтах: лісових, чагарникових, високотравних, осокових і справжніх луків. Зростають рідкісні угруповання, занесені у Зелені списки Харківщини: зозулинцево-злаково-осоковий, оман високий, родовик лікарський. У складі флори: зозулинець болотний (Червона книга України) та 6 видів із Червоних списків Харківщини. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (58. Гришкове) Гришкове [Архівовано 9 червня 2019 у Wayback Machine.]
Сырецкий парк

Сырецкий парк (изначальное название Парк им. 40-летия Октября) — киевский парк в районе Сырец по Парково-Сырецкой ул., 2. История Парк им. 40-летия Октября был разбит в 1957 году на месте пустыря возле детской железной дороги, открытой 2 августа 1953 года. Изначально ДЖД была в форме петли со станциями «Комсомольская», «Пионерская», и «Техническая». В парке есть большой виадук через овраг, высотой 19,6 метров и длиной 100 метров. В 1960-е годы закрыли станцию «Комсомольская», а севернее от неё построили станцию Яблонька. На входе в парк стоит Памятник узникам Сырецкого концлагеря работы скульптора А. Левича, архитектора Ю. Паскевича, и конструктора Б. Гиллера, открытый в 1991 году. Несмотря на то, что на памятнике написано «На этом месте во время немецко-фашистской оккупации за решеткой Сырецкого концлагеря замучены десятки тысяч советских патриотов», сам памятник расположен не там, где ранее был концлагерь (он был за пределами Сырецкого парка, где впоследствии построили жилой комплекс «Golden Park» (дом № 4Б). Примечания
Сирецький парк

Сире́цький парк — парк у Києві в районі Сирець на вулиці Парково-Сирецькій, 2. Історія Парк розплановано 1957 року на місці пустиря біля дитячої залізниці, відкритої 2 серпня 1953 року. Спочатку дитяча залізниця була у формі петлі зі станціями «Комсомольська», «Піонерська» та «Технічна». У 1960-і роки закрили станцію «Комсомольська», а на північ від неї побудували станцію Яблунька. У 1991 р. на вході до парку відкрили пам'ятник в'язням Сирецького концтабору роботи скульптора Олександра Левича, архітектора Юрія Паскевича й конструктора Б. Гіллера, відкритий в 1991 році. І хоч на пам'ятнику написано «На цьому місці під час німецько-фашистської окупації за гратами Сирецького концтабору замучено десятки тисяч радянських патріотів», сам пам'ятник розташований не там, де раніше був концтабір, територія якого лежала за межами Сирецького парку. У радянську добу парк називався ім. 40-річчя Жовтня. Був перейменований на Сирецький не пізніше 2009 року У вересні 2018 р. відкритий після капітальної реконструкції, вартість якої становила 31 млн гривень. Опис У парку є великий віадук через яр, висотою 19,6 метра і довжиною 100 метрів. Примітки
Vladimirești, Cetatea Albă

Vladimirești (în ucraineană Володимирівка, transliterat: Volodîmîrivka) este un sat în comuna Cazaci din raionul Cetatea Albă, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Vladimirești era vorbitoare de ucraineană (94,64%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (3,13%) și română (2,23%). Note
Владимировка (Белгород-Днестровский район)

Владимировка (укр. Володимирівка) — село в Староказацкой сельской общине Белгород-Днестровского района Одесской области. Население по переписи 2001 года составляло 224 человека. Почтовый индекс — 67720. Телефонный код — 4849. Занимает площадь 0,44 км². Ссылки Владимировка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Володимирівка (Білгород-Дністровський район)

Володи́мирівка — село Старокозацької сільської громади Білгород-Дністровського району Одеської області в Україні. Населення становить 224 осіб. Населення Згідно з переписом 1989 року населення села становило 212 осіб, з яких 92 чоловіки та 120 жінок. За переписом населення 2001 року в селі мешкали 224 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Korsun-Park

Der Korsun-Park (ukrainisch Корсунь-Шевченківський парк) ist ein Denkmal der Gartenkunst von nationaler Bedeutung mit 97 ha Fläche in der ukrainischen Stadt Korsun-Schewtschenkiwskyj. Geschichte Die Gründung unter dem Besitzer Stanislaus II. August Poniatowski erfolgte 1782 und wurde gestaltet von Johann Heinrich Müntz im Stil englischer Landschaftsparks. 1783 kamen Gewächshaus und Weinberg hinzu. 1785 bis 1789 wurde das Schloss gebaut. 1799 kaufte es Zar Paul I. und gab es an Prinzen Lopukhin. Der Park bekam einige seltene Bäume sowie Statuen aus Marmor und Brücken. Er wurde nicht der russischen Schule entsprechend in klaren Achsen strukturiert, sondern an die ursprüngliche Landschaft angepasst, so dass es ruhiges und bewegtes Wasser sowie Granitfelsen und Untiefen gibt. Später wurde er ergänzt und umgestaltet. Merkmale Der Park befindet sich auf drei Inseln und dem rechten Ufer des Ros. Verbindende Brücken sowie zahlreiche Wege und Pfade durchziehen den Park. Zu den pflanzlichen Beständen gehören Stieleiche, Winterlinde und Spitzahorn als heimische Arten sowie Ginkgo, Gewöhnliche Rosskastanie, Gemeine Fichte, Stech-Fichte, Weymouth-Kiefer, Tannen, Amur-Korkbaum und Japanischer Schnurbaum als exotische Arten. Literatur Клименко Ю. О., Клименко А. В. Корсунь-Шевченківський парк // Екологічна енциклопедія: У 3-х т. / А. В. Толстоухов (гол. ред.). — К.: ТОВ «Центр екологічної освіти та інформації», 2008. — Т. 2. — С. 209. Weblinks Корсунь-Шевченківський на www.ukrainaincognita.com («Україна Інкогніта»)
Корсунь-Шевченківський парк

Ко́рсунь-Шевче́нківський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення у місті Корсуні-Шевченківському Черкаської області. Охоронний режим встановлено як об'єктові природно-заповідного фонду Постановою Ради Міністрів УРСР від 29.01.1960 р. № 105, сучасний статус — з 1972. Площа 97 га. З 1994 парк входить до складу Корсунь-Шевченківського державного історико-культурного заповідника. Історія Парк закладений 1782 р. для власника Корсунського староства князя Станіслава Понятовського архітектором Жаном-Анрі Мюнцем у стилі англійських пейзажних парків. У 1783 закладено парк з оранжереями, виноградниками, плантацією шовковиці. У 1785–1789 споруджено палац. У 1799 Корсунський палац і парк викупив цар Павло І і подарував князю П. В. Лопухіну. Парк поповнили рідкісними породами дерев, прикрасили мармуровими статуями, містками. Він не має чітко окресленої осьової композиції, характерної для російської школи садово-паркового мистецтва. Композицію сформовано шляхом використання первісного ландшафту: могутніх груп обкатаного каміння, бурхливої та спокійної води, перекатів, гранітних скель. Пізніші власники парку, рід Лопухіних, доповнили та розвинули садово-парковий ансамбль та перебудували палац та паркові споруди. Характеристика парку Парк не має чітко окресленої осьової композиції. Займає територію понад 100 га, має численні алеї і доріжки. Парк розташований на трьох островах та правому березі річки Росі. Мости з'єднують острови між собою та з берегами річки. Береги скелясті, річку перетинають пороги. Парк створювали на основі широколистяного пралісу, тому в насадженнях переважають місцеві породи: дуб черешчатий, липа дрібнолиста, клен гостролистий тощо. Екзотичні рослини: гінкго дволопатеве, гіркокаштан звичайний, ялини звичайні і колюча, сосна Веймутова, сосна кримська, ялиця, коркове дерево амурське, софора японська тощо. У парку ростуть вікові дерева: сосна звичайна (вік понад 200 років), дуби, в'язи, липи, яким понад 100 років. Насадження парку налічують 57 видів і культиварів деревних рослин. У парку росте Каштан Т. Г. Шевченка. Галерея Див. також Садиба Лопухіних Корсунь-Шевченківський державний історико-культурний заповідник Лопухіни Примітки Джерела «Корсунський часопис», № 7-8 за 1998, № 9-10 за 1999, № 15 за 2006. Родічкін І., Родічкін О. Старовинні маєтки України. К., 2005. Посилання https://web.archive.org/web/20150612163019/http://www.korsun.pp.ua/uk/park/ Корсунь-Шевченківський на www.ukrainaincognita.com («Україна Інкогніта») [Архівовано 12 квітня 2011 у Wayback Machine.]
Тернопільська загальноосвітня школа-правовий ліцей № 2

Тернопільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-правовий ліцей № 2 — середній освітній комунальний навчальний заклад Тернопільської міської ради в м. Тернополі Тернопільської області. Історія Школа заснована в 1953 році. Сучасність У 27 класах школи навчається 634 учні. У школі діє правовий профіль навчання, викладають англійську та німецьку мови. Педагогічний колектив Інна Володимирівна Іванюк — директор, Наталія Олексіївна Білоус — заступник директора з виховної роботи, Інна Павлівна Гайдамаха — заступник директора з навчально-виховної роботи, Лариса Іванівна Гнатюк — заступник директора з навчально-виховної роботи, Оксана Миколаївна Корнійчук — заступник директора з методичної роботи. Відомі випускники Василь Дунець — український інженер-автодорожник, автор і виконавець пісень. Ігор Білоус — український державний службовець, фінансист Посилання Офіційний сайт Мережа закладів // Управління освіти і науки Тернопільської міської ради.
Șleahova, Bârzula

Șleahova (în ucraineană Шляхове, transliterat: Șleahove) este un sat în comuna Pesceana din raionul Bârzula, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Șleahova era vorbitoare de ucraineană (96,01%), existând în minoritate și vorbitori de română (2,47%) și rusă (1,33%). Note
Шляховое (Одесская область)

Шляхово́е (укр. Шляхове́) — село, относится к Балтскому району Одесской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 526 человек. Почтовый индекс — 66120. Телефонный код — 4866. Занимает площадь 2,59 км². Код КОАТУУ — 5120689501. Местный совет 66120, Одесская обл., Балтский р-н, с. Шляховое Ссылки Шляховое на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Шляхове (Подільський район)

Шляхове́ — село Піщанської сільської громади у Подільському районі Одеської області України. Розташоване за 20 км від міста Балта. На півдні межує з селом Шумилове, на сході з селом Ракулове, на півночі з селом Піщана та на заході з селом Крижовлин. Історія Засновано наприкінці 18 століття на шляху з Умані до Одеси. За адміністративними поділами — з 16 сторіччя Брацлавський повіт, з 19 сторіччя Балтський повіт, 20 сторіччя Балтський район. Під час організованого радянською владою Голодомору 1932—1933 років померло щонайменше 14 жителів села. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області», увійшло до складу Піщанської сільської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи і ліквідації Балтського району, село увійшло до складу новоутвореного Подільського району. Населення Згідно з переписом 1989 року населення села становило 607 осіб, з яких 247 чоловіків та 360 жінок. За переписом населення 2001 року в селі мешкало 526 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Визначні пам'ятки Церква Різдва Богородиці, храм засновано у 1754 році. Була спалена татарами в 1769 році. Каплиця на її місці збудована в 1773. Нова цегляна церква Різдва Богородиці збудована в 1834–1851 роках, в 1883 збудовано новий іконостас. Церква не збереглась. Поблизу села знайдені поселення трипільської культури. В селі проживає з родиною Кочетов Олексій Анатолійович — старший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Див. також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Одеська область) Примітки Джерела Сайт Верховної Ради України [Архівовано 5 серпня 2018 у Wayback Machine.] Сайт Центральної виборчої комісії [Архівовано 3 грудня 2010 у Wayback Machine.] Карта України [Архівовано 15 лютого 2016 у Wayback Machine.] Неофіційний сайт Балти [Архівовано 12 березня 2016 у Wayback Machine.] Храми Поділля [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.]
Male Popovo

Male Popovo (ukrajinsky Мале Попово, maďarsky Papitanya) je vesnice v Kosoňské vesnické územní hromadě v okrese Berehovo v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Ves se nachází v blízkosti obce Popovo a je její součástí, V roce 2025 zde žilo 210 obyvatel. Název V letech 1920 až 1938 byla ves vedena pod názvem Malé Popovo, v letech 1944 až 1945 pod názvem Gašparov Dvor a v letech 1945 až 1995 pod názvem Soňačné (ukrajinsky Сонячне). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Мале Попово na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Male Popovo na Wikimedia Commons
Male Popowo

Male Popowo (ukrainisch Мале Попово - 1946 bis 1995 Sonjatschne/Сонячне; russisch Малое Поповое Maloje Popowoje, ungarisch Papitanya, Tiszatanya oder Kispapi, tschechoslowakisch Malé Popovo oder Gašparov dvor) ist ein Dorf im Rajon Berehowe in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Male Popowo liegt rund zwanzig Kilometer Luftlinie westnordwestlich vom Rajonzentrum Berehowe und vierzig Kilometer südsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Etwa zwei Kilometer westlich als auch südlich von Male Popowo verläuft die ukrainisch-ungarische Grenze. Am 19. September 2019 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Landgemeinde Kosson, bis dahin war es Teil der Landratsgemeinde Popowo im Westen des Rajons Berehowe. Einzelnachweise
Papitanya

Papitanya (Мaле Попове) település Ukrajnában, Kárpátalján, a Beregszászi járásban. Története Területe a trianoni békéig Bereg vármegye Mezőkaszonyi járásához tartozott. Ekkor a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták. Papitanya 1920-1938 között Mali Popovo néven jött létre. 1938–44 között visszakerült Magyarországhoz. 1944-1945 között Gašparov Dvor néven jelölik. 1945-ben Szovjetunióhoz csatolták a települést. 1945-1991 között Solnechnoje néven találjuk. 1991 óta Ukrajnához tartozik. Ma Tiszatanya vagy Papitanya néven ismert. Népessége A 2001-es népszámlálás adatai szerint 110 lakosából 104 magyar, 6 egyéb volt.
Male Popovo, Bereg

Male Popovo (în ucraineană Мале Попово, maghiară Papitanya) este un sat în comuna Popovo din raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Male Popovo era vorbitoare de maghiară (97,14%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (2,86%). Note
Малое Попово

Малое Попово (укр. Мале Попово, венг. Papitanya Папитанья) — село в Косоньской сельской общине Береговского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 210 человек. Почтовый индекс — 90263. Телефонный код — 03141. Занимает площадь 0,756 км². Код КОАТУУ — 2120488003. История В 1995 г. селу возвращено историческое название Ссылки Малое Попово на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.) Примечания
Мале Попово

Ма́ле Попово — село в Косоньській громаді Берегівського району Закарпатської області України. Назва В історії фігурувало під такими іменами, як Мале Попово (1920—1938 рр.), Гашпаров Двор (Gašparov Dvor) в короткий період між 1944—1945, Сонячне — в радянській час і до 1995 р. Розташування Село розташовано неподалік села Попово, і входить до складу Попівської сільської ради. Засноване в якості хутору («тані» — угорськ.), про що свідчить його нинішня угорська назва «Papitanya». Історія Перші згадки датуються 1456 р. В районі Попового, в урочищі Бетренес, в 1968 році знайдено бронзовий скарб з трьох браслетів. Датується пізньобронзовою добою. Сучасність Історичних пам'яток в селі немає. Невелика реформатська церква збудована в наш час. Туристичні місця - В районі Попового, в урочищі Бетренес, в 1968 році знайдено бронзовий скарб з трьох браслетів. Датується пізньобронзовою добою. - Невеликий реформатський храм Джерела Попово невелике й Попово Мале [Архівовано 6 листопада 2018 у Wayback Machine.] Архітектурні, історичні та природні цінності Берегівщини [Архівовано 28 грудня 2019 у Wayback Machine.]"
Jüdischer Friedhof (Jaryschiw)

Der Jüdische Friedhof in Jaryschiw (ukrainisch Яришів), einer ukrainischen Stadt in der Oblast Winnyzja, ist unbekannten Alters. Auf dem Jüdischen Friedhof befinden sich noch circa 200 Grabsteine. Der älteste aufgefundene stammt aus dem Jahr 1868 und der jüngste von 1958. Siehe auch Synagoge (Jaryschiw) Liste jüdischer Friedhöfe in der Ukraine Weblinks Viele Fotos von 2020 beim Center for Jewish Art Einzelnachweise
Єврейське кладовище (Яришів)

Єврейське кладовище в селі Яришів —єврейський цвинтар (кіркут). Розташований у селі Яришів (Вінницька область) Цвинтар, ймовірно, виник у XVIII ст. Поховання на кладовищі продовжувалися і у 1940-1950-х рр. Тому поряд зі старовинними надробками є і надгробки 1 половини ХХ століття. Світлини Посилання Єврейський цвинтар у Яришові [Архівовано 20 березня 2017 у Wayback Machine.]