NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sobór Świętych Wiery, Nadziei i Lubowi oraz matki ich Zofii w Tarnopolu

Sobór Świętych Wiery, Nadziei i Lubowi oraz matki ich Zofii – prawosławny sobór w Tarnopolu. Katedra eparchii tarnopolskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Sobór zbudowano w latach 1995–2006 według projektu Anatolija Wodopjana. Świątynia dwupoziomowa, w stylu staroruskim; architektonicznie nawiązuje do XII-wiecznych cerkwi Rusi Halickiej (z wyjątkiem kopuł, które mają kształt cebulek jak cerkwie moskiewskie). W górnej cerkwi znajduje się marmurowy ikonostas. Uwagi Przypisy
Кафедральний собор Віри, Надії, Любові і матері їх Софії

Кафедральний собор Віри, Надії, Любові і матері їх Софії — кафедральний собор РПЦвУ у Тернополі. Біля собору розташовано Єпархіальне управління. Історія 1993 року рішенням місцевої адміністрації було виділено земельну ділянку під будівництво храму. За проектом архітектора Анатолія Водоп'яна, висота п'ятибанного собору мала сягати 37 м, довжина — 24, ширина — 17. 26 вересня 1994 р. відбулося освячення місця та встановлення пам'ятного хреста, а 21 травня 1995 року закладено наріжний камінь нового храму. В основу церкви було закладено часточку мощей Володимира, та три камені: із гори Синай, Гробу Господнього в Єрусалимі та гори Афон. Безпосереднє будівництво собору відбулося після закінчення єпархіального будинку, 11 листопада 1996 року. Будівництво тривало довгий час, але вірні Православної Церкви гідно чекали на його завершення та робили все від них залежне— молитвами і працею. У 1998—1999 рр. був надбудований верхній храм, у 2000 року над собором піднялися золоті бані. 30 вересня 2002 рокувідбулося освячення нижнього храму на честь святих Віри, Надії, Любові та матері їхньої Софії. Владика Сергій привіз з паломництва по свя­тих місцях часточку мощей цих святих мучениць. Пожертви Коли, під час паломництва до Єрусалиму, митрополит Тернопільський і Крем'янецький Сергій Генсіцький (тоді— єпископ) розповів про встановлення хреста на місці майбутнього храму насельницям Горненського монастаря, монахиня Віра здійснила першу пожертву на будівництво — саме тому, храм названо на честь свв. мчч. Віри, Надії, Любові та матері їхньої Софії. Іноді, пожертви приходили нібито і несподівано, але у відповідь на палкі молитви та міцну віру. Одного разу, коли у день пам'яті прп. Сергія Радонезького у Свято-Троїцько-Сергієвій Лаврі владика Сергій читав акафіст, біля мощей цього подвижника, до нього підійшли двоє прочан — монах Сергій і послушник Сергій— які також поділилися коштами на будівництво, розповівши, що вже збиралися вирушати з Лаври додому, проте їм спало на думку допомогти ще й братам-одновірцям з Тернопільської єпархії. Архітектура Храмовий комплекс із двоповерховим собором (відповідно із двома церквами) та єпархіальним будинком споруджений у 1995—2006 рр. у давньоруському стилі. Архітектура відноситься до стилю церкви дванадцятого століття Русі (від Галицько-Волинської землі (частиною якої є сучасна Тернопільщина) до Володимиро-Суздальської), за винятком куполів, які схожі на цибулини, що є характерним для храмів Москви. Інтер'єр Інтер'єр верхнього храму прикрашають мармуровий іконостас та мозаїчні іконописні композиції. Настоятель Протоієрей Стефан Балан Див. також Храми Тернополя Тернопільська єпархія УПЦ (МП) Єпархії Української православної церкви (Московського патріархату) Примітки Посилання Тернопільська єпархія на офіційному сайті Російської православної церкви [Архівовано 30 квітня 2017 у Wayback Machine.] (рос.) Кафедральний собор в ім'я свв. мцц. Віри, Надії, Любові та матері їхньої Софії (м. Тернопіль) (сайт собору) [Архівовано 12 березня 2017 у Wayback Machine.]
Stadion Hirnyk w Kalmiuśkim

Stadion Hirnyk (ukr. Стадіон «Гірник») – wielofunkcyjny stadion w Kalmiuśkim, w obwodzie donieckim na Ukrainie. Domowa arena klubu Hirnyk-Illicziweć Komsomolskie. Stadion Rudokombіnatu (ukr. Стадіон Рудокомбінату) w miasteczku Komsomolśkie został zbudowany w XX wieku i prezentował miejscowy Zakład Obróbki Rudy. Stadion zapisał się do historii tym, że 6 marca oraz 20 marca 1994 roku na stadionie rozgrywała swoje mecze domowe piłkarska drużyna Szachtar Donieck z Nywą Winnica i Zorią-MAŁS Ługańsk. Dotychczas jest to najmniejsze miasto (12 tys.), które kiedykolwiek przyjmowało mecze Wyższej Ligi Ukrainy. Potem stadion zmienił nazwę na Metałurh (ukr. «Металург»), a w sezonie 1997/98 w Drugiej lidze występował miejscowy Metałurh Komsomolśke. W 2006 klub zmienił nazwę na Hirnyk-Illicziweć Komsomolśke, po czym również stadion otrzymał nazwę Hirnyk. Przypisy Bibliografia Zdjęcie stadionu na stronie miasta (ros.)
Горняк (стадион, Комсомольское)

Стадион «Горняк» — стадион в городе Комсомольское Донецкой области. Бывшая домашняя арена клуба «Горняк-Ильичевец». История Стадион Рудкомбината был построен в XX веке в городе Комсомольское, принадлежал заводу по обработке руды. Стадион известен тем, что на нем 6 и 20 марта 1994 донецкий «Шахтер» играл против «Нивы» (Винница) и «Зари-МАЛС» (Луганск). Впоследствии стадион изменил название на «Металург», а в Второй лиге сезона 1997/98 годов выступал местный «Металлург». В 2006 году эта команда сменила название на «Горняк-Ильичевец», а стадион — на «Горняк». Примечания
Гірник (стадіон, Кальміуське)

Стадіон «Гірник» — стадіон у місті Кальміуське Донецької області. Домашня арена клубу «Гірник-Іллічівець». Історія Стадіон Рудокомбінату був побудований у XX столітті в містечку Комсомольське, належав заводу з обробки руди. Стадіон відомий тим, що на ньому 6 та 20 березня 1994 року донецький «Шахтар» зіграв з «Нивою» (Вінниця) та «Зорею-МАЛС» (Луганськ). Згодом стадіон змінив назву на «Металург», а в Другій лізі сезону 1997/98 років виступав місцевий «Металург» (Комсомольське). У 2006 році ця команда змінила назву на «Гірник-Іллічівець», а стадіон — на «Гірник». В другій лізі сезону 2002/03 років маріупольський Іллічівець-2 провів тут 3 матчі весною 2003 року. Примітки
Stadion Stałekanatnyk w Charcysku

Stadion Stałekanatnyk (ukr. Стадіон «Сталеканатник») – wielofunkcyjny stadion w Charcysku, w obwodzie donieckim na Ukrainie. Domowa arena klubu FK Charcyźk. Stadion "Stałekanatnyk" w Charcysku został zbudowany w XX wieku i prezentował Zakład Lin Stalowo-drucianych w Charcysku (ukr. Харцизький сталедротово-канатний завод). Stadion zapisał się do historii tym, że w rundzie jesiennej sezonu 1998/99 swoje mecze domowe na stadionie prowadziła piłkarska drużyna Metałurh Donieck. Mecze Wyższej Ligi Ukrainy zobaczyło średnio 1,4 tys. widzów. We wszystkich 7 spotkaniach "domowych" Metałurh nie przegrał (5 zwycięstw i 2 remisy). Przypisy Bibliografia Informacja o stadionie na worldstadiums.com. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2017-10-16)]. (ang.)
Стадион имени 10-летия независимости Украины

Стадион имени 10-летия независимости Украины, прежнее название -«Сталеканатчик» — стадион в городе Харцызск Донецкой области. Домашняя арена ФК «Харцызск». История Стадион «Сталеканатчик» в Харцызск был построен в XX веке, сначала принадлежал местному сталепроволочно-канатному заводу. Известен тем, что в осенней части сезона 1998/99 годов на нем проводил свои матчи донецкий «Металлург». Матчи Высшей лиги Украины в среднем посещали около 1,4 тысячи зрителей. В 7-ми домашних матчах на стадионе «Сталеканатник» «Металлург» не потерпел ни одного поражения (5 побед и 2 ничьи). Примечания Ссылки Профиль стадиона на сайте footballfacts.ru
Стадіон імені 10-річчя незалежності України

Стадіон імені 10-річчя незалежності України, колишня назва — «Сталеканатник» — стадіон у місті Харцизьк Донецької області. Домашня арена ФК «Харцизьк». Історія Стадіон «Сталеканатник» у Харцизьку було збудовано в XX столітті, спочатку належав місцевому сталедротово-канатному заводу. Відомий тим, що в осінній частині сезону 1998/99 років на ньому проводив свої матчі донецький «Металург». Матчі Вищої ліги України в середньому відвідували близько 1,4 тисячі глядачів. У 7-и домашніх матчах на стадіоні «Сталеканатник» «Металург» не зазнав жодної поразки (5 перемог та 2 нічиї). Примітки Посилання Профіль стадіону на сайті footballfacts.ru (рос.)
Заповідний куточок імені Миколи Чайковського

Заповідний куточок імені Миколи Чайковського (попередня назва — «Заповідний куточок») — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташування Заповідний куточок знаходиться у м. Тернополі на подвір'ї будинку № 13 на вул. Володимира Винниченка. Історія створення Заклав у 1968 році видатний український природодослідник та природоохоронець Микола Чайковський (1922—2011, на будинку встановлена пам'ятна таблиця). Перші екзотичні та рідкісні види рослин посаджені в 1984 році (гінкго дволопатеве, секвоядендрон (мамонтове дерево), оцтове дерево та інші). Пам'ятка Заповідний куточок оголошений об'єктом природно-заповідного фонду рішенням Тернопільської обласної ради № 310 від 18 березня 1994 року. Перебуває у віданні приватного ПП «Дружба-сервіс-житло-1». Характеристика Площа — 0,029 га. Під охороною — рідкісні й екзотичні види рослин: метасеквоя китайська, тюльпанове дерево, тис ягідний, ялиця біла, ясенець білий, сакура японська, лимонник китайський, елеутерокок, півники угорські й злаколисті, зозулині черевички та інші рослини. Галерея Примітки Джерела Сліпченко І. Заповідний куточок // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 618. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Тернопільської міської ради[недоступне посилання з травня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Luck (hrad)

Hrad v Lucku (též Ljubartův (Lubartův) hrad nebo Horní hrad) je hrad ve městě Luck v západní části Ukrajiny na historickém území Volyně. Historie Současný hrad byl postaven v první polovině 14. století jako opevněné sídlo Gediminasova syna Ljubarta (Ljubartase, Lubarta), posledního vládce sjednoceného Haličsko-Volyňska. Při jeho stavbě byla použity části staršího hradu či hradiště. Hrad odolal několika obležením, a to vojsky Kazimíra III. Velikého (1349), Vladislava II. Jagellonského (1431) a Zikmunda Kęstutoviče (1436). Právě zde se konala v roce 1429 Lucká konference, které se zúčastnili Zikmund Lucemburský, Vasilij II., Vladislav II., Vytautas a vojvoda Valašska. Během dlouhé vlády Vytautase byl hrad rozšířen o dělostřelecké opevnění. Hlavní vchod, nyní zazděný, byl na západě a navazoval na most přes vnější příkop. Tři hlavní věže, zvané Lubart, Švitrigaila (podle litevských knížat) a Biskup, byly postaveny v průběhu 16. a 17. století. Uvnitř hradeb dříve stála katedrála svatého Jana, knížecí palác a biskupský palác. Z těchto budov se zachoval pouze neoklasicistní biskupský palác. Dne 2. července 1941 nacisté na hradě zavraždili 1160 Židů. Další informace Druhý městský hrad, zvaný Dolní hrad, budovaný rodem Czartoryských od 14. století, je zříceninou. Hrad je zobrazen na ukrajinské dvěstěhřivnové bankovce. Hlavní věž hradu je vyobrazena na znaku 100. samostatné mechanizované brigády Ozbrojených sil Ukrajiny, sídlící v Lucku. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Lubart's Castle na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ljubartův hrad na Wikimedia Commons
Liubartas-Burg

Die Liubartas-Burg (oder auch Burg von Luzk; ukrainisch Замок Любарта Samok Lubarta, polnisch Zamek w Łucku) befindet sich in der Altstadt von Luzk in der Oblast Wolyn im Westen der Ukraine. Lage Die sehr gut erhaltene Burg liegt auf einem Hügel in der Altstadt von Luzk. Sie ist nur von einer Seite zugänglich. Sie ersetzt eine ältere Anlage am Ufer des Styr. Anlage Der Durchmesser der Burg beträgt ca. 100 Meter. Die Anlage wurde aus Ziegel gebaut und hat drei Türme. Der Eingang erfolgt durch das Burgtor im Hauptturm. Heute beherbergt die Burg ein Buchmuseum, das sich mit der Geschichte des Buchdrucks beschäftigt, sowie ein Glockenmuseum im ehemaligen Bischofsturm. Der dritte Turm, der sogenannte Styrturm, wurde als Archiv verwendet, im Keller befand sich das Burggefängnis. Geschichte Der Bau wurde vom litauischen Fürsten Liubartas (orthodoxer Name Dmitri) 1340 begonnen und 1383 beendet. Später hatte Fürst Vytautas eine seiner Residenzen auf der Burg. Im Jahre 1429 fand in der Burg der Luzker Kongress statt. Am 2. Juli 1941 wurden von den Deutschen 1.160 Juden innerhalb der Mauern der Burg ermordet. Seit 1977 wird die Burganlage restauriert. Weblinks Siehe auch Liste der Burgen und Schlösser in der Ukraine Einzelnachweise
Lubart's Castle

Lutsk Castle (Ukrainian: Луцький замок, romanized: Lutskyi zamok; Polish: Zamek w Łucku), also locally known as Liubart's Castle (Lithuanian: Liubarto pilis; Ukrainian: Замок Любарта, romanized: Zamok Liubarta) or Upper Castle (Lithuanian: Lucko aukštutinė pilis; Ukrainian: Верхній замок, romanized: Verkhnii zamok), began its life in the mid-14th century as the fortified seat of Gediminas' son Liubartas (Lubart), the last ruler of united Galicia-Volhynia. It is the most prominent landmark of Lutsk, Ukraine and as such appears on the 200 hryvnia bill. (Another city castle, called Lower Castle, built by the Czartoryski family since the 14th century, is now a ruin). History The Kievan Rus' town of Luchesk had a wooden wall as early as 1075, when Boleslaus the Bold laid siege to it for six months. Yury Dolgoruky failed to take Lutsk after a six-week siege in 1149. In 1255, the walls of Lutsk were stormed by Khan Jochi's grandson Kuremsa. The current castle, towering over the Styr River, was built mostly in the 1340s, although some parts of the earlier walls were used. It repelled sieges by numerous potentates, including Casimir the Great (1349), Jogaila (1431), and Sigismund Kęstutaitis (1436). In addition to the Lithuanian nobles gathered there with the Supreme Duke of Lithuania Władysław II Jagiełło and the Grand Duke Vytautas, the Congress was attended by the Holy Roman Emperor Sigismund; the Grand Prince of Moscow Vasily II; and the Voivode Dan II of Wallachia. During the long reign of Vytautas, Lutsk Castle was further fortified to guard against artillery and gunfire. The principal entrance, now bricked in, was from the west and adjoined a bridge over outer moat. Three main towers, now named "Lubart", "Švitrigaila" (both after Lithuanian princes) and the "Bishop", were built up in the course of the 16th and 17th centuries. The walls of the castle formerly enclosed St. John's Cathedral, a palace of the grand dukes, and an episcopal palace. Of these buildings, only the Neoclassical palace of the bishops still stands. During the 1940s Lubart’s Castle became a Nazi execution site of over 4000 Jews. One photograph, taken June 18, 1941, shows a large group of Jewish men sitting under German guard in front of Lubart’s Castle in Lutsk guarded by German soldiers. Only weeks prior several massacres had taken place at this same place. On July 2, 1941 1,160 Jews were murdered within the walls of the castle. There is no monument or marker for this tragedy in the castle. On July 4, 3,000 more Jews were executed by gunshot here. References Further reading Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 2, с. 48. External links Walk around Lutsk Castle (video) Media related to Lutsk castle at Wikimedia Commons
Château de Loutsk

Le château de Loutsk (ukrainien : Луцький замок, Lutskyi zamok, polonais : Zamek w Łucku) est un château situé en Ukraine. Il est aussi connu comme château du haut (Верхній), château de Lioubart (Замок Любата, Zamok Liubarta). Il fut construit au milieu du XIVe siècle pour Lioubart, plus jeune fils de Ghédimin et domine la Styr. Il est connu pour figurer sur le billet de 200 Hryvnia. Historique La construction des châteaux de Loutsk s'est déroulée en plusieurs périodes de construction, qui couvrent l'histoire de la construction en brique, avant laquelle il y avait un mur en bois sur le site de ces châteaux. Fortification de bois À l'emplacement du château actuel, une grande colonie fortifiée est située sur une île dans les marais dès le Xe siècle. Les fortifications sont en bois et couvrent presque toute l'île. A la fin du XIe siècle. la construction d'un remblai argilo-sableux débute en plusieurs étapes. Au début, la hauteur du puits atteint 1 m, puis atteint 3 m. De nouvelles et puissantes fortifications en bois apparaissent sur ce rempart et sur tout le territoire de l'île, ayant l'apparence de constructions complexes découpées, comme des forts avec des clôtures. La ville de Loutsk, de la principauté Rus' de Kiev, possède déjà un mur en bois en 1075, lorsque Boleslas II le Téméraire l'assiège pendant six mois. Le Grand-prince Iouri Dolgorouki ne réussit pas à prendre Loutsk après un siège de six semaines en 1149. En 1255, les murs de Loutsk sont pris d'assaut par le petit-fils de Khan Djötchi, Kuremsa. Développements Le château actuel, dominant la rivière Styr, a été construit en grande partie dans les années 1340, bien que certaines parties des murs antérieurs aient été conservées. Il repousse les sièges de nombreux potentats, dont Casimir le Grand (1349), Ladislas II Jagellon (1431) et Sigismond Ier Kęstutaitis (1436). C'est là que s'est déroulée la Conférence de Loutsk de 1429, à laquelle assistèrent l'empereur Sigismond de Luxembourg, Vassili II de Moscou, Ladislas II Jagelond, Vytautas le Grand et le voïvode de Valachie. Pendant le long règne de Vytautas, le château de Loutsk est encore fortifié pour se protéger de l'artillerie et des tirs. L'entrée principale, maintenant maçonnée, venait de l'ouest et jouxtait un pont sur les douves extérieures. Trois tours principales, aujourd'hui appelées « Lioubart », « Švitrigaila » (toutes deux nommées d'après les princes lituaniens) et « Évêque », ont été construites au cours des XVIe et XVIIe siècles. Des différents édifices autrefois contenus entre les murs du château, tels que la cathédrale Saint-Jean, un palais des grands-ducs et un palais épiscopal, ne subsiste que le palais néoclassique des évêques. Le 2 juillet 1941, 1 160 Juifs ont été assassinés dans l’enceinte du château. Il n'y a aucun monument ni marqueur pour cette tragédie dans le château. en images Icone en Ukraine Notes et références Portail des châteaux Portail de l’Ukraine
Castello di Luc'k

Il castello di Luc'k (in ucraino Луцький замок, Luc'kij zamok), noto anche come castello di Ljubart (Замок Любарта, Zamok Ljubarta) o castello superiore (Верхній замок , Verchnij zamok), è un castello situato a Luc'k, in Ucraina, costruito nel XIV secolo e voluto dal re Liubartas (Lubart), figlio di Gediminas, ultimo sovrano della Galizia-Volinia. Descrizione È uno dei monumenti più importante di Luc'k e compare sulla banconota da 200 grivna. L'attuale castello, situato vicino al fiume Styr, fu costruito nel 1340, sebbene alcune parti delle mura fossero già esistenti. Ha respinto gli assedi di numerosi re, tra cui Casimiro il Grande (1349), Ladislao II Jagellone (1431) e Sigismund Kęstutaitis (1436). Fu qui che ebbe luogo il congresso di Luc'k del 1429, cui parteciparono l'imperatore Sigismondo di Lussemburgo, Basilio II di Russia, Ladislao II Jagellone, Vitoldo il Grande, il voivoda di Valacchia e altri sovrani ed esponenti politici. Durante il lungo regno di Vitoldo, fu ulteriormente fortificato per difendersi dall'artiglieria e dai colpi di cannone. L'entrata principale, ora murata, era posta a ovest ed era accessibile con un ponte che dava su un fossato. Nel corso del XVI e XVII secolo furono costruite tre torri, chiamate "Liubartas", "Švitrigaila" (entrambe in onore dei principi lituani) e "Vescovo". All'interno delle mura del castello c'erano tre edifici: la Cattedrale di San Giovanni, un palazzo dei granduchi e un palazzo episcopale; di questi edifici, rimane solo il palazzo neoclassico dei vescovi. Il 2 luglio 1941, 1 160 ebrei furono assassinati all'interno delle mura del castello. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Luc'k Collegamenti esterni Descrizione del castello, su ukraine-kiev-tour.com.
Castelul din Luțk

Castelul din Luțk (în ucraineană Луцький замок, transliterat: Luțkîi zamok, în poloneză Zamek w Łucku), cunoscut local și sub denumirea de Castelul lui Liubart (în lituaniană Liubarto pilis, în ucraineană Замок Любарта, transliterat: Zamok Liubarta) sau Castelul de Sus (în lituaniană Lucko aukštutinė pilis, în ucraineană Верхній замок, transliterat: Verhnii zamok), a fost construit la mijlocul secolului al XIV-lea ca reședință fortificată a lui Liubartas (Lubart), fiul lui Gediminas și ultimul conducător al Galiției-Volîniei unite. Este cel mai important monument din Luțk, Ucraina, și, ca atare, apare reprezentat pe bancnota de 200 de grivne. (Un alt castel din oraș, cunoscut sub numele de Castelul de Jos, construit de familia Czartoryski începând cu secolul al XIV-lea, se află astăzi în ruină.) Istorie Orașul Luchesk din perioada Rusiei Kievene avea un zid de lemn încă din anul 1075, când Boleslau cel Îndrăzneț l-a asediat timp de șase luni. În 1149, Iuri Dolgoruki nu a reușit să cucerească Luțkul, în ciuda unui asediu de șase săptămâni. În 1255, zidurile orașului au fost luate cu asalt de Kuremsa, nepotul hanului Jochi. Castelul actual, care se înalță deasupra râului Stîr, a fost construit în mare parte în anii 1340, deși unele segmente ale zidurilor mai vechi au fost integrate în noua construcție. De-a lungul timpului, a rezistat asediilor mai multor suverani puternici, printre care Cazimir cel Mare (1349), Vladislav al II-lea al Poloniei (1431) și Sigismund Kęstutaitis (1436). Pe lângă nobilii lituanieni adunați aici împreună cu Marele Duce Suprem al Lituaniei, Vladislav al II-lea, și Marele Duce Vytautas, la Congres au participat și împăratul romano-german Sigismund, marele cneaz al Moscovei Vasili al II-lea și voievodul muntean Dan al II-lea. În timpul lungii domnii a lui Vytautas, Castelul din Luțk a fost consolidat suplimentar pentru a face față noilor amenințări reprezentate de artilerie și armele de foc. Intrarea principală, astăzi zidită, se afla pe latura vestică și era legată de un pod ce traversa șanțul exterior. Cele trei turnuri principale – „Lubart”, „Švitrigaila” (ambele denumite după prinți lituanieni) și „Episcopului” – au fost ridicate sau completate în cursul secolelor al XVI-lea și al XVII-lea. Zidurile castelului înconjurau odinioară Catedrala „Sfântul Ioan”, un palat al marilor duci și un palat episcopal. Dintre aceste clădiri, doar palatul episcopilor, refăcut în stil neoclasic, s-a păstrat până astăzi. La 2 iulie 1941, un număr de 1.160 de evrei au fost uciși între zidurile castelului. Până în prezent, nu există niciun monument sau placă memorială care să amintească de această tragedie. Note Bibliografie Жариков, Н.Л. (1983). Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Том 2 (Monumente de urbanism și arhitectură ale RSS Ucrainene. Volumul 2) (în rusă). 2. Kiev: Будівельник. p. 48. Legături externe Materiale media legate de Castelul din Luțk la Wikimedia Commons „Луцький замок (Castelul din Luțk)” (în ucraineană). Talking Hero. 21 noiembrie 2023. Accesat în 10 mai 2025.