NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół św. Michała i klasztor Sióstr Dominikanek w Kamieńcu Podolskim

Kościół św. Michała i klasztor Sióstr Dominikanek w Kamieńcu Podolskim – zabytkowy, barokowy zespół budynków sakralnych powstały w latach 1710–1722 z inicjatywy Sióstr Dominikanek i zlokalizowany przy ul. Franciszkańskiej 10. Rujnowany systematycznie przez władze sowieckie od początku I wojny światowej. Odzyskany przez wspólnotę rzymskokatolicką w 1996 roku i od tego czasu nieprzerwanie przywracany do stanu sprzed jego dewastacji. Historia Kompleks powstał w latach 1710-1722. Na początku lat 50. XVIII w. sumptem wiernych i starosty trembowelskiego Michała Franciszka Potockiego odrestaurowano cały kompleks. Przy klasztorze do 1833 roku istniała szkoła dla dziewcząt. W latach 60 XIX wieku skasowano wszystkie katolickie świątynie i klasztory w mieście, w tym i klasztor Sióstr Dominikanek. Korpusy klasztornych budynków zaborcy rosyjscy przerobili na Sekcję Kryminalną, II posterunek policyjny i koszary. W latach 1825–1856 kościół ponownie wyremontowano. Pod koniec XIX w. gontowe pokrycie dachu wymieniono na metalowe. W latach 1917–1941 budynki klasztorne Sowieci wykorzystywali jako więzienie. Po II wojnie światowej w pomieszczeniach klasztoru znajdowała się fabryka, w związku z czym wykonano żelbetonowy strop na całej powierzchni świątyni. W latach 1980–1990 znajdowało się tu Kamieniecko-Podolskie przedsiębiorstwo wyposażenia medycznego (SKB). W 1996 obiekt został przekazany do użytku diecezji kamienieckiej Kościoła rzymskokatolickiego. Położenie i architektura Kompleks znajduje się w zachodniej części kamienieckiej Starówki, posiada otwarty dziedziniec i razem z obronnym murem przylega do toku jaru rzeki Smotrycz. Korpus południowy klasztoru połączony jest z fasadą wschodnią kościoła. Kościół wybudowano jako kamienny, otynkowany jednonawowy z dwiema niedużymi bocznymi kaplicami z prostokątnym prezbiterium. Główna, wschodnia fasada, ozdobiona jest podwójnymi pilastrami i zakończona frontem z dwiema symetrycznymi wolutami z tynku. Współczesność Zespół sakralny 23 maja 2009 został umyślnie podpalony, po czym władze ukraińskie natychmiast zagroziły jego ponownym przejęciem, jeśli nie uda się wykonać do końca roku nowego dachu. W wyniku podpalenia klasztor został doszczętnie zniszczony, m.in. uległ zawaleniu strop budynku, także kościół uległ zniszczeniu. Dzięki staraniom Polaków i polskiego rządu (m.in. Stowarzyszenia „Wspólnota Polska, Ministerstwa Kultury i Dziedzictwa Narodowego oraz prywatnym przedsiębiorców z Polski) udało się uchronić świątynię przed ponownym jej bezprawnym przejęciem. Obecnie (marzec 2010 r.) remont samego kościoła dobiega końca. W niedalekiej przyszłości planuje się zagospodarowanie przykościelnego klasztoru, tego zadania (wraz z inwentaryzacją) podjęła się Politechnika Gdańska. W odnowionym obiekcie znajdzie się bursa dla polskiej młodzieży studiującej w Kamieńcu Podolskim, spełniająca jednocześnie rolę Domu Polskiego oraz schronisko dla turystów z Polski Przypisy Linki zewnętrzne Wsparcie odbudowania dachu w kompleksie zespołu dawnego klasztoru Sióstr Dominikanek w Kamieńcu Podolskim. kamieniec-podolski.pl. [zarchiwizowane z tego adresu (2017-02-07)].
Pałac Fredrów

Pałac Fredrów (ukr. Палац Фредрів-Шептицьких) – neorenesansowy pałac w Wiszni zbudowany w 1835 r. przez Aleksandra Fredrę. Historia W 1796 roku Bieńkowa Wisznia została zakupiona przez rodzinę Fredrów. Dziedzicem tej miejscowości był hrabia Jacek Fredro, herbu Bończa, ojciec Aleksandra Fredry. Budowniczego upamiętnia napis na dwóch kartuszach znajdujących się w lewym skrzydle obiektu. Na elewacji zachodniej są dwa pozorne ryzality ze szczytami w kształcie trójkąta oraz arkadowy ganek położony ponad wejściem głównym. Pałac został rozbudowany w 1896 roku. W 1919 roku zespół pałacowy sprzedano Małopolskiemu Towarzystwu Rolniczemu. W 2009 roku obiekt został poddany pierwszemu etapowi renowacji w ramach projektu „Inwentaryzacja Pałacu Fredrów w Beńkowej Wiszni”. Projekt jest finansowany bezpośrednio przez polskie Ministerstwo Kultury i Dziedzictwa Narodowego w ramach programu „Ochrona polskiego dziedzictwa narodowego poza granicami kraju”. Przy obiekcie, obecnie należącym do szkoły rolniczej, mieści się park powstały na zboczu wzgórza nad rzeką Wisznia. Przypisy Literatura Krzysztof Bzowski, Artur Grossman, Aleksander Strojny, Ukraina zachodnia. Tam szum Prutu, Czeremoszu..., wyd. II, Wydawnictwo Bezdroża, Kraków, 2005, ISBN 83-921981-6-6, s. 158
Палац Фредрів-Шептицьких

Палац Фре́дрів-Шепти́цьких — родинний маєток Фредрів. Розташований у селі Вишня (колишня назва — Бенькова Вишня) Городоцького району Львівської області, біля міста Рудок, за 1,5 км від автошляху Н 13 (Львів — Самбір). У цьому маєтку певний час проживав відомий польський комедіограф Александер Фредро (дід митрополита Андрея Шептицького). Спочатку маєток належав батькам комедіографа — Яцеку і Маріанні з Дембінських Фредрам, потім Александру. Історія Першим відомим із документів власником місцевого маєтку був Сцибор. У середині XVIII століття Бенькова Вишня слугувала резиденцією Войцеха Семенського, який проживав у дерев’яному палаці. Згодом будівля згоріла, а її залишки існували аж до початку ХІХ століття. У цей період землі придбала родина Фредрів: спочатку маєток належав батькам комедіографа — Яцеку та Маріанні, а пізніше перейшов у власність самого Александера. 1835 року Александер Фредро звів великий, у стилі неоренесансу[джерело?], мурований палац. Споруду 1896 року перебудував його внук Андрій Максиміліан. Дата побудови палацу вибита на картушах, вмурованих у ліве крило споруди. На одному напис: «Aleksandtr hr. Fredro», на другому — «Budowal 1835». Двоповерховий палац асиметричний у плані. Західний фасад головного корпусу було акцентовано двома ризалітами в широких рамах і з стилізованими коринфськими капітелями. Всі вікна і двері палацу — напівкруглої форми. Багато що з внутрішнього декорування палацу збереглося до нашого часу. Найгарніші покої (столова зала та великий салон) розташовані на першому поверсі, на другому — бібліотека. У парку навколо палацу є каштанова алея й алея столітніх лип (див. також Парк XVIII ст.). Нижче тераси головного корпусу розташоване озеро, а з західного боку парку протікає річка Вишня. До палацового комплексу входять ще дві будівлі — одноповерховий господарський корпус і двоповерховий корпус для прислуги або гостей (з наріжною баштою). Нині у приміщеннях палацу міститься частина Вишнянського коледжу Львівського національного аграрного університету. Позаяк мати митрополита Андрія Шептицького походила з роду Фредрів, то спадкоємці по лінії Шептицьких отримали від українського уряду право на володінням палацом Фредрів у Рудках. 2009 року в рамках заходів Львівської обласної ради для промоції регіону стартував проєкт ревіталізації палацового комплексу Фредрів. 19 червня 2010 року, в річницю з дня народження Александера Фредра, у палаці відбулась презентація меморіальної кімнати А. Фредра та його внука, митрополита Андрея Шептицького. 23 червня 2013 року на стіні палацу урочисто відкрили меморіальну таблицю на честь Александра та Софії Фредрів. Світлини Примітки Джерела Замки та храми України Василь Худицький. Садиба Фредрів – не театр, не музей, а місце контакту // Дзеркало тижня, №26 (806), 10.07.2010 Наталка Космолінська. З життя галицьких палаців: Фредрові уродини // zbruc.eu, 25.06.2013
Pałac w Malejowcach

Pałac w Malejowcach – wybudowany w 1788 r. przez Jana Onufrego Orłowskiego w Malejowcach w stylu Ludwika XVI. W dniu 30 września 1800 roku w kaplicy pałacowej pobrali się rodzice Delfiny Potockiej - Stanisław Delfin Komar i Honorata Orłowska (córka Jana Onufrego). Ślubu udzielił biskup Michał Sierakowski. Architektura Dwupiętrowy pałac wzniesiono w porządku doryckim z ciosanego kamienia według projektu Dominika Merliniego lub Jakuba Kubickiego. Od frontu pałac posiadał portyk z czterema kolumnami podtrzymującymi tympanon. Wyposażenie W pałacu mieściły się: kaplica, biblioteka licząca 7600 dzieł, gabinet numizmatyczny, jeden z większych w kraju, ze szczególnie pięknym zbiorem medali greckich, monet hiszpańskich i pochodzących z rzymskich kolonii. Gabinet utworzony przez ks. abp. Ignacego Krasickiego, został znacznie powiększony przez jego bratanka hr. Ignacego Krasickiego (1767-1844). Zbiory odziedziczył jego wnuk Ignacy Orłowski (1813-1895), syn Róży z Krasickich Orłowskiej (1787-1880). Ogród Obiekt położony był nad skalnym jarem, którym płynie rzeka Usza. Jar zamieniono w ogród, który upiększyła Róża z Krasickich Orłowska. W ogrodzie znajdowały się obszerne oranżerie, figarnie, duża kaskada o wysokości 48 stóp, pod którą w skale zostały wykute jaskinie z ołtarzami i posągami świętych; ozdobne łazienki oraz ptaszarnie. Przypisy Bibliografia Wioletta Brzezińska-Marjanowska Klasycystyczna architektura pałacowa na Wołyniu ok. 1780-1831 r.. repcyfr.pl. [zarchiwizowane z tego adresu (2013-12-24)]. Linki zewnętrzne Malejowce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VI: Malczyce – Netreba, Warszawa 1885, s. 8 . Pałac w Malejowcach (BBC Ukr.)
Палац Орловських (Маліївці)

Пала́ц у Ма́ліївцях (Малієвецький палац, Палац Орловських) (пол. Palac w Malejowcah) — палац у селі Маліївці Новодунаєвецької селищної громади Кам'янець-Подільського району Хмельницької області. Розташований на скелястому березі річки Ушка (притока Ушиці), на території Малієвецького парку. Історія Палацовий парк був одним з найкращих на Поділлі. В самому палаці діяла каплиця. У ньому була теж велика бібліотека, що налічувала 7 600 одиниць, а також один із найбільших нумізматичних кабінетів, який створив граф, примас Польщі Ігнацій Красицький. Палац збудований графом Яном Онуфрієм Орловським за участю архітектора Доменіко Мерліні, паркобудівничого Діонісія Макклера і садівника Діоніса Клігера. Сучасний стан Збереглися: палац, побудований 1788 р. у стилі класицизму; водонапірна вежа заввишки 25 м; молочарня; кам'яний мур парку та внутрішнього саду (2 га); міст; джерело питної води з барельєфом лева та невеликим басейном; два ставки (0,3 та 0,5 га, на більшому — острівець); природні джерела; водоспад з гротом. Особлива історична та релігійна цінність — скеля вапняку з 18-ти метровим штучним водоспадом та двоповерховим гротом. Парк розташований на яскраво вираженому рельєфі, який утворює глибока балка з похилим схилом, невеличка річка Ушка та мальовничі ландшафти, що безпосередньо прилягають до парку. З радянських часів до квітня 2021 р. в палаці був розташований реабілітаційний центр допомоги дітям, хворим на туберкульоз. Обласна рада закрила лікувальний заклад і 30 вересня офіційно відкрила тут музей. Галерея Див. також Малієвецький парк Малієвецький водоспад НІАЗ Кам'янець Примітки Посилання Без світла, але з куражем: як живе наймолодший музей України УП: Життя, 5 лютого 2023 Відеоекскурсія по палацу в Маліївці Джерела Бухало О. Палац у Маліївцях: благородний спокій королівського ловчого // BBC News Україна. Malejowce // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1885. — Т. VI. — S. 8. (пол.) — S. 8-9. (пол.)
Ratusz w Żółkwi

Ratusz w Żółkwi – zabytkowy ratusz w Żółkwi. Pierwszą siedzibę władz miasta wzniesiono na początku XVII w. Zlokalizowany był w obrębie rynku i zwieńczony był attyką. W latach 1687–1690 została gruntownie przebudowana przez Piotra Bobera na polecenie Jana III Sobieskiego. Budowlę rozebrano po pożarze w 1832. Obecny neobarokowy ratusz zbudowano w 1932, według projektu Bronisława Wiktora. Ratusz ten powstał w nowym miejscu. Z wieży ratusza do 1939 w południe grywany był hejnał. Zobacz też Żółkiew Przypisy Bibliografia Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., zespół red. A. Strojny, K. Bzowski, A. Grossman, Kraków, Wyd. Bezdroża, 2005, ISBN 83-921981-6-6, s. 140 JacekJ. Tokarski JacekJ., Lwów i okolice, Bielsko-Biała: Wyd. Pascal, 2007, s. 296, ISBN 978-83-7304-776-1, OCLC 749499813 .
Жовківська ратуша

Жовківська ратуша — адміністративна будівля, у якій розташована Жовківська міська рада а також музей історії міста та туристично-інформаційний центр. Ратуша є пам'яткою архітектури початку XIX століття. Розташування Ратуша розташована у Жовкві, на центральній площі Вічевій, поміж замком, Глинською брамою та костелом. Історія Перша ратуша була дерев'яною, стояла на ринковій площі, згоріла 1632 року. Наступна ратуша була зведена архітектором Петром Бебером у 1687 році. Угорі на стіні ратуші знаходився сонячний годинник, а знизу — взірець аршину та напис: «Міра мірою, а продаж і купно згідно з часом». У 1832 році ратушу розібрали через аварійний стан. Сучасна ратуша збудована 1932, тобто через сто років після того, як розібрали попередню. Її звели за конкурсним проектом архітектора Броніслава Віктора на місці колишніх казарм та казематів. До казарм була прибудована вежа з двома обхідними балконами та годинником. У передвоєнні часи з вежі ратуші міський сурмач опівдні виконував спеціально скомпоновану мелодію — «гейнал». За часів СРСР ратуша використалась районною та міською владою. Нині у ратуші засідає Жовківська міська рада. У 2016 році за підтримки Європейського Союзу та ЛОДА було здійснено ремонт і модернізацію вежі ратуші та годинника. Відтепер годинник щогодини грає старовинний гейнал, а опівдні, за традицією, грає український гімн «Ще не вмерла Україна». У вежі працює історико-краєзнавча експозиція «Музей старого містечка» з виходом на оглядовий майданчик, Офіс енергоефективності, у підвалі ратуші — ресторан «Каземат». Архітектура Жовківська ратуша збудована з каменю та цегли. Нижній ярус ратуші — колишні двоярусні муровані з каменю казарми, перекриті трицентровими склепіннями. Двоярусна будівля вкрита чотирисхилим дахом під дахівкою з чотирма люкарнами. На тильному фасаді збережено кілька бійниць у формі ключа. Ратуша двоярусна, прямокутна в плані, з триярусною квадратовою вежею, яка розташована посередині споруди та завершується бароковою банею на осі. Ратуша зведена у модерному стилі з необароковими рисами та елементами ар деко. Основний фасад має триаркові портики та прямокутні вікна. Центральна арка має низькі спаровані бочкоподібні колони на високих п'єдесталах. Другий ярус декорований модерновими пілястрами у міжвіконних простінках, вікна в пласких обрамуваннях. Всі фасади завершені стилізованим карнизом. Два верхні яруси вежі оперезані балконами. В інтер'єрі ратуші збережені дерев'яні сходи з перилами. Див. також Архітектурні пам'ятки Жовкви Примітки Посилання Оксана Бойко, Василь Слободян. Ратуша міста Жовкви [Архівовано 13 вересня 2019 у Wayback Machine.]
Брянка

Брянка е град в Луганска област, Украйна. От 2014 г. е под контрола на самопровъзгласилата се Луганска народна република. География Природа Разположен е в югоизточната част на Донецкия край, на 58 km от Луганск. Градът заема площ от 63,540 km2 или 2,3% от територията на Луганска област. Дължината му, по посока изток-запад, е 9,7 km, а широчината, по посока север-юг е 6 km. Релефът е хълмист. Население Населението му е 48 509 жители (2015 г.). Икономика Основният отрасъл, който се развива, е добивът на каменни въглища. Транспорт Около града се намира магистралата Луганск–Северодонецк. Брянка се обслужва от железопътна гара Авдаково. Личности Генадий Цацорин – руски военен, подполковник, Герой на Руската федерация Борис Чирков – съветски актьор Източници
Brianka

Brianka (en ucraïnès i en rus: Брянка) és una ciutat de l'óblast de Luhansk a Ucraïna, situada actualment a zona autoproclamada República Popular de Luhansk de la Rússia. El 2021 tenia 44.987 habitants. Es troba entre les ciutats de Kadíivka i Altxevsk. Història L'assentament remunta la seva història als petits assentaments de Zaporoges, a zimivniki, que van aparèixer al lloc de la futura Brianka el 1696. El lloc s'ha convertit en un assentament de miners al voltant de la pedrera local de Brianka des de finals del segle xix. Després de la Segona Guerra Mundial, entre el 1944 i el 1962 va ser un raion de la ciutat veïna de Kadiivka. Ciutat des de desembre de 1962. A la ciutat es publica un diari local des de l'abril de 1965. Des del 2014, Brianka està sota el control efectiu de l'autoproclamada República Popular de Luhansk. Durant la invasió russa d'Ucraïna han sorgit informes sobre soldats russos que es van negar a continuar lluitant i estaven captius a la ciutat. Demografia Població A partir del 2021, la població era de 44.987 persones. Ètnia Segons el cens d'Ucraïna de 2001 : Ucraïnesos: 54,9% Russos: 42,7% Belarussos: 0,8% Llenguatge Segons el cens d'Ucraïna de 2001 : Rus: 87,01% Ucraïnès: 12,65% Belarús: 0,09% Referències
Brjanka

Brjanka (ukrajinsky Брянка) je město v Luhanské oblasti na Ukrajině. Leží ve východní části Donbasu bezmála 60 kilometrů na západ od Luhanska, hlavního města oblasti. Patří k aglomeraci Alčevsk-Stachanov, přičemž sousedí se Stachanovem na severu, s Alčevskem na východě, s Artemivskem na jihu a s Almaznou na západě. V roce 2013 žilo v Brjance přes 47 tisíc obyvatel. Od jara 2014 je de facto ovládáno samozvanou Luhanskou lidovou republikou. Historie V roce 1889 byl založen uhelný důl Brjanka a v jeho blízkosti vznikla hornická osada Důl Bryansk. V listopadu 1917 byla v osadě nastolena sovětská moc. V průběhu druhé světové války bylo město obsazeno wehrmachtem od 12. července 1942 do 2. září 1943, kdy jej dobyla Rudá armáda. Dne 30. prosince 1962 získala Brjanka status města a zároveň k ní byly připojeny okolní obce Krasnopolje, Krivorožje a Sabovka. V roce 1969 ve měst existovala továrna na výrobu vrtné techniky, továrna na zpracování rud a v deseti uhelných dolech se těžilo uhlí. Po vyhlášení nezávislosti Ukrajiny byla snížena podpora uhelnému průmyslu, do roku 2006 byla většina dolů uzavřena. Od jara 2014 město de facto ovládá samozvaná Luhanská lidová republika. Nejvyšší radou Ukrajiny je Brjanka vedena jako dočasně okupované území. V roce 2019 byl v Brjance uzavřen poslední důl na uhlí – Vergelevskaja. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Brjanka na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Brjanka na Wikimedia Commons oficiální stránky
Brjanka

Brjanka (ukrainsk: Брянка) er en by i Luhansk oblast (region) i Ukraine. Den er regnet som en by af regional betydning. Den ligger mellem byerne Kadiivka og Alchevsk. I 2021 havde byen 44.987 indbyggere. Siden 2014 har Brjanka været under effektiv kontrol af den selvudråbte Folkerepublikken Lugansk. Demografiske data I den Ukrainske folketælling af 2001 var fordelingen: Etnicitet Ukrainere: 54.9% Russere: 42.7% Hviderussere: 0.8% Sprog Russisk: 87.01% Ukrainsk: 12.65% Hviderussisk: 0.09% Kilder og henvisninger
Brjanka

Brjanka (ukrainisch ; russisch Брянка Brjanka) ist eine Stadt von regionaler Bedeutung in der Oblast Luhansk im Osten der Ukraine mit rund 46.000 Einwohnern (2016). Geographie Geographische Lage Die Stadt befindet sich im östlichen Donezbecken etwa 50 km westlich der Oblasthauptstadt Luhansk. Sie ist Teil der Agglomeration Altschewsk-Stachanow und grenzt im Norden an Stachanow, im Osten an Altschewsk, im Süden an Artemiwsk und im Westen an Almasna. Klima Die Stadt liegt in der kontinentalen Klimazone, mit ziemlich trockenen Sommern und kalten Wintern mit instabilen Schneedecken. Die durchschnittliche Temperatur des wärmsten Monats (Juli) beträgt 12 °C bis 23 °C, und die des kältesten (Januar) −5 °C bis −7 °C. Die maximale Temperatur im Sommer beträgt 38 °C bis 42 °C und das Minimum beträgt in manchen Wintern −36 °C bis −40 °C. Der durchschnittliche jährliche Niederschlag reicht von 209 mm bis 320 mm, mit starken Schwankungen von Jahr zu Jahr. Die durchschnittliche Schneehöhe beträgt 11,6 cm. Der Boden wird auf eine Tiefe von einem Meter oder mehr eingefroren. Stadtgemeinde Am 12. Juni 2020 wurde die Stadt ein Teil der neugegründeten Stadtgemeinde Kadijiwka, bis dahin bildete die Stadt zusammen mit den Siedlungen städtischen Typs Hanniwka, Hlybokyj, Juschna Lomuwatka, Lomuwatka und Werhuliwka die gleichnamige Stadtratsgemeinde Brjanka (Брянківська міська рада/Brjankiwska miska rada) direkt unter Oblastverwaltung stehend. Am 17. Juli 2020 wurde der Ort ein Teil des Rajons Altschewsk. Geschichte Brjanka wurde im Jahr 1696 gegründet. Eine starke Entwicklung des Ortes begann mit dem Abbau der Kohlevorkommen rund um die Stadt seit Mitte des 19. Jahrhunderts. Am 12. Juli 1942 wurde die Stadt von der deutschen Wehrmacht besetzt und am 2. September 1943 von der sowjetischen Armee befreit. Seit 1962 hat Brjanka den Status einer Stadt. Die Stadt befindet sich seit 2014 unter Kontrolle der international nicht anerkannten Volksrepublik Lugansk und gehört nach Angaben der ukrainischen Regierung zu einem Gebiet, auf dem die Organe der Staatsmacht vorübergehend ihre Befugnisse nicht ausüben. Bevölkerung Quelle: 1923–2016; 1939 Weblinks Webportal der Stadt Einzelnachweise
Brianka

Brianka (Ukrainian: Брянка, Russian: Брянка, romanized: Bryanka) is a city in Kadiivka urban hromada, Alchevsk Raion (district), Luhansk Oblast (region), Ukraine. It is located in the Donbas region, between the cities of Kadiivka and Alchevsk. Brianka is incorporated as a city of oblast significance. The population: 44,760 (2022 estimate), 47,512 (2013 est.). Since 2014, Bryanka has been under the control of the Russian-backed Luhansk People's Republic (LPR/LNR). In 2022, Russia declared its annexation of the region. History The settlement traces its history to small settlements of Zaporizhian Cossacks, zymivnyky, that appeared in place of future Brianka in 1696. The settlement developed further into a miners' settlement around the local Brianka Quarry since the end of 19th century. After the World War II, in 1944–1962 it was a suburb of neighboring city of Kadiivka. Brianka became a city in its own right in 1962. A local newspaper has been published in the city since April 1965. During the Russian invasion of Ukraine reports have emerged about Russian soldiers who refused to continue fighting being held captive in the city. Demographics Population As of 2021, the population is 44,987 people. Ethnicity As of the Ukrainian Census of 2001: Ukrainians: 54.9% Russians: 42.7% Belarusians: 0.8% Language As of the Ukrainian Census of 2001: Russian: 87.01% Ukrainian: 12.65% Belarusian: 0.09% Notable people Heorhiy Sudakov (born 2002), Ukrainian footballer, former Shakhtar Donetsk player, currently plays for Benfica, with also obtaining the call up from the Ukrainian national team. Kostyantyn Morozov (born 1944), Ukrainian politician References
Brianka

Brianka (en ukrainien et en russe : Брянка) est une ville minière de l'oblast de Louhansk, du raïon de Altchevsk et de la communauté territoriale de la ville de Kadiïvka, en Ukraine orientale. Sa population s'élevait à 47 512 habitants en 2013. Géographie Brianka est située à 50 km à l'ouest de Louhansk, dans le Donbass, en Ukraine. Elle fait partie de l'agglomération d'Altchevsk-Kadiïvka. La ville est bordée au nord par Kadiïvka, à l'est par Altchevsk, au sud par Kypoutche et à l'ouest par Almazna. Elle se trouve sur les bords de la rivière Lozova, affluente du Louhan, appartenant, via le Donets, au fleuve Don. Elle est assise sur le plateau du Donets, à plus de 200 mètres d'altitude. Histoire Brianka a été fondée en 1696. Au milieu du XIXe siècle la mise en exploitation des gisements de charbon est le point de départ du développement de la localité. Elle a le statut de ville depuis 1962. Population Notes et références Voir aussi Articles connexes Oblast de Louhansk Liens externes Site officiel Portail de l’Ukraine
Brjanka

Brjanka (in ucraino e russo Брянка?) è de iure una città dell'Ucraina di circa 53 000 abitanti nell'Oblast' di Luhans'k, ma dall'aprìle 2014 è de facto parte della Repubblica Popolare di Lugansk a sostegno della Russia. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Brjanka Collegamenti esterni Sito ufficiale, su bryanka-rada.gov.ua. (EN) Bryanka, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.