NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Подгорецкий монастырь

Подгорецкий монастырь (укр. Підгорецький монастир) — василианский мужской монастырь на Украине, в селе Подгорцы Львовской области. Памятник архитектуры XVIII века. Расположен в долине среди лесов. Выше монастыря лежит известное городище Плеснеск — остатки древнего города, упомянутого в Ипатьевской летописи под 1188 годом, а также в Слове о полку Игореве. Название Благовещенский монастырь чина Святого Василия Великого — действующее официальное название в честь Благовещения. Подгорецкий монастырь — по названию села. Плеснеский монастырь — по названию городища. Василианский монастырь — по названию ордена. История Построен в 1706—1750 годах на месте древнерусского монастыря, по легенде основанном в XII веке княжной Еленой Всеволодовной и разрушенном в 1241 году монголами. Церковь и монастырь были восстановлены при содействии владельца села Станислава Конецпольского (1592 — 12 марта 1646). Об этом свидетельствовала надпись слева от царских ворот. В церкви были портреты Карла Радзивилла, Вацлава Ржевуского и его супруги Анны Любомирской. В конце XVIII — начале XIX в. «колятором» (опекуном) монастыря был Игнатий Мёнчинский. Над дверью церкви было помещено изображение княжны Гелены. В монастыре была библиотека старопечатных книг. Монастырь в советское время был филиалом туберкулёзной больницы, только в 1991 году он был передан монахам-василианам, которые за короткое время полностью восстановили святыню. Архитектура Монастырский ансамбль принадлежит к достопримечательностям барочной архитектуры галицкой школы. Составляют комплекс церковь, корпус келий, изгородь, колокольня и несколько меньших построек. Онуфриевская церковь Онуфриевская церковь построена в 1726—1750 годах, отделочные работы продолжались до 1770-х годов. Церковь является трёхнефной купольной базиликой с гранёной апсидой. Центральную часть венчает глава на восьмигранном барабане со световым фонарём. Позднебарокковая алтарная конструкция (1754—1766) Онуфриевской церкви Плеснеско-Подгорецкого монастыря по своему решению существенно приближается к латинским алтарям, лишённым царских врат. По одним данным, Павел Гижицкий (резчик, архитектор, художник) был автором главного алтаря в церкви. По другим, он также создал проект иконостаса-алтаря. Галерея Примечания Литература Вечерський В. В. Українські монастирі. — К. : Наш час, 2008. — 400 с.: іл. — ISBN 978-966-1530-06-4. Вортман Д. Я. Підгорецький Благовіщенський монастир, Пліснеський Благовіщенський монастир // Енциклопедія історії України : у 10 т. / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ: Наукова думка, 2011. — Т. 8: Па — Прик. — С. 233. — ISBN 978-966-00-1142-7. (укр.) Pamiętniki o Koniecpolskich: Przyczynek do dziejów polskich XVII. wieku… — S. 364—365. (пол.) Білас Н., Серцелевич Р. Основні результати досліджень Підгорецького монастиря ЧСВВ у 2007—2008 рр. (укр.) // Пліснеський археологічний комплекс: стан та перспективи дослідження. Тези доповідей наукового семінару (Львів, 15 квітня 2016 р.). — Львів, 2016. — С. 19—20. Архивировано 7 марта 2022 года. Ссылки Василіанська обитель на граді княжих часів. Підгірці // сайт «Україна Інкогніта».
Підлиська гора або гора Маркіяна Шашкевича

Підли́ська Гора́ (Гора́ Маркія́на Шашке́вича) — комплексна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована на півночі Золочівського району Львівської області, на схід від села Підлисся, на горі Біла Гора (372 м). Площа пам'ятки природи 146,5 га. Затверджений рішенням Львівського облвиконкому № 495 від 09.10.1984 року (82 га). Розширення площі (на 64,5 га) згідно з рішенням сесії Львівської обласної ради № 56 від 15.10.2002 року. Перебуває у віданні ДП «Золочівський лісгосп», кв. 19, 20 (крім виділу 8). Створена з метою збереження в природному стані рідкісної степової рослинності на Гологоро-Вороняцькому кряжі. Тут ростуть рослини, занесені до Червоної книги України: гронянка півмісяцева, місячниця оживаюча, клокичка периста, астранція велика, скополія карніолійська, лілія лісова, підсніжник білосніжний, цибуля ведмежа, булатки довголиста та червона, малаксис однолистий, коручка чемерникоподібна, зозулині сльози яйцеподібні, любка дволиста, зіновать Пачоського, а також квітуча форма плюща звичайного, яка в Україні трапляється дуже рідко. Входить до складу Національного природного парку «Північне Поділля». На території пам'ятки природи «Підлиська гора або гора Маркіяна Шашкевича» створена екологічна стежка завдовжки 1,5 км. Джерела Комплексна пам'ятка природи «Підлиська Гора або Гора Маркіяна Шашкевича» [Архівовано 11 серпня 2014 у Wayback Machine.]
Підчашшя

Підчашшя — колишнє село в Україні. Розташоване в Овруцькому районі Житомирської області. Підпорядковувалося Журбівській сільській раді. Історія У 1906 році в селі мешкало 47 осіб, налічувалось 4 дворових господарства. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Після аварії на Чорнобильській АЕС село не було повністю відселено, однак воно зазнало радіаційного забруднення та було віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третьої зони). Після аварії населення почало скорочуватися. Населення в 1981 році — 30 осіб, в 1989 році — 8 осіб. Зняте з обліку 14 листопада 1991 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. У лісі біля Підчашшя бере свій початок річка Радча. Примітки Посилання Підчашшя-нежил Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019]
Пехотское

Пехотское (укр. Піхоцьке) — упразднённое село в Овручском районе Житомирской области Украины. Относилось к Руднянскому сельсовету. География Бывшее село расположено в 24 км северо-северо-восточнее райцентра, в 2,6 км (по прямой) от центра сельсовета. История На 1906 год село (первоначально — хутор Пехотский) относилось к Гладковичской волости Овручского уезда Волынской губернии, тогда там насчитывался 31 двор, проживали 181 человек На 1981 год население села составляло 160 человек. Население стало сокращаться после аварии на Чернобыльской АЭС в 1986 году. 12 января 1993 года согласно распоряжению Кабинета министров Украины территория, на которой расположено село, была отнесена ко второй зоне радиационного загрязнения, предусматривающей обязательное безусловное отселение, в этой зоне также запрещена любая хозяйственная деятельность: капитальное строительство, аренда земли, рубка леса и т. д. 13 января 2009 года по решению Житомирской областной рады село Пехотское было снято с учёта в связи с отсутствием постоянного населения. Однако на 2013 год здесь ещё оставался 1 постоянный житель, проживавший недалеко от въезда в бывшее село. Население 1906—181 житель 1981—160 жителей 2013 — 1 житель Примечания
Піхоцьке

Піхоцьке — колишнє село в Україні, розташоване в Овруцькому районі Житомирської області. Належало до Руднянської сільської ради. Географія Колишнє село розташоване за 24 км на північ-північний схід від райцентру, за 2,6 км (по прямій) від центру сільради. Історія У 1906 році в селі (хутір Піхоцький) мешкала 181 особа, налічувалось 31 дворове господарство. Належало до Гладковицької волості Овруцького повіту Волинської губернії. На 1981 рік населення села становило 160 осіб (в 1989 році — 94 особи, в 2001 році — 12 осіб). Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. 12 січня 1993 року згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України територію, на якій розташоване село, було віднесено до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, у цій зоні також заборонено будь-яку господарську діяльність: капітальне будівництво, оренда землі, рубання лісу тощо. Село було майже повністю відселене у 1993 році, внаслідок радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Більшість жителів села було переселено до села Несваткове. 13 січня 2009 року за рішенням Житомирської обласної ради село Піхоцьке було знято з обліку у зв'язку з відсутністю постійного населення. Однак на 2013 рік тут ще залишався 1 постійний житель, який проживав недалеко від в'їзду в колишнє село. Населення 1906 рік — 181 житель 1981 рік — 160 жителів 1989 рік — 94 жителя 2001 рік — 12 жителів 2013 рік — 1 житель Адреса місцевої ради 11111, Житомирська область, Овруцький р-н, с. Рудня, Шкільна, 24 Виноски
Піща (пункт контролю)

Пі́ща — пункт пропуску через державний кордон України на кордоні з Білоруссю. Розташований у Волинській області, Шацький район, поблизу однойменного села на автошляху Т 0307. З білоруського боку знаходиться пункт пропуску «Олтуш» на трасі Р17 у напрямку Малорити. Вид пункту пропуску — автомобільний. Статус пункту пропуску — міждержавний. Характер перевезень — пасажирський, вантажний. Окрім радіологічного, митного та прикордонного контролю, пункт пропуску «Піща» може здійснювати фітосанітарний, ветеринарний та екологічний контроль. Пункт пропуску «Піща» входить до складу митного посту «Ратне» Ягодинської митниці. Код пункту пропуску — 20504 04 00 (21). Примітки Посилання Пункти пропуску на кордоні з республікою Білорусь — Державна прикордонна служба[недоступне посилання з квітня 2019]
Піщанська виправна колонія № 59

Піщанська виправна колонія №59 — виправна колонія управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області. Історія колонії Колонія була створена в Піщанському районі поблизу с. Дмитрашківка 18 червня 1959 р. на базі родовища вапняку (в той час вона називалась Дмитрашківська установа). Тут під час першого ув'язнення в 1967-1968 роках перебував В'ячеслав Чорновіл. З 1985 по 1988 рр. при установі працював ЛТП, засуджені здебільшого працювали на сільськогосподарських роботах. У вересні 1995 р. при установі створена колонія-поселення для осіб, які твердо стали на шлях виправлення. Сучасний стан У 1999 р. установа наказом ДДУПВП №165 від 29.11.1999 р. була перейменована у Піщанську виправну колонію управління ДДУПВП у Вінницькій області. З 1 січня 2004 р. Піщанська виправна колонія відноситься до мінімального рівня безпеки тримання засуджених. У різні роки установу очолювали: І. С. Муляр, М. М. Дейнега, О. М. Рибницький, С. В. Гоголюк, І. Ф. Савко, О. В. Ляхін, В. Г. Довганюк, П. Р. Крайнік, П. Д. Мазур, М. А. Оливенко, Д. Т. Чвалюк. Адреса Селище Трудове Піщанського району Вінницької області. Примітки Джерела Тюремний портал. Громадська правозахисна організація «Донецький меморіал» — Піщанська виправна колонія (№59)
Собор Рождества Пресвятой Богородицы (Винница)

Собор Рождества Пресвятой Богородицы — православный храм в Виннице. Относится к Винницкой епархии Украинской православной церкви. С 1962 по 1990 год был кафедральным собором этой епархии. История Деревянная церковь в честь Рождества Пресвятой Богородицы в Пятничанах была построена в 1732 году в стиле подольского храмового зодчества. В дальнейшем церковь перешла во владение к униатам, но после присоединения Винницы к Российской империи в 1793 году она была возвращена православным. В 1814 году к этому храму была пристроена ризница, устроены хоры для певчих. В 1861 году был пристроен притвор с 18-метровой колокольней. В 1865 году на деньги графа Генрика Грохольского была построена церковно-приходская школа, одна из первых в Виннице. В начале XX века старая церковь уже не вмещала всех прихожан, поэтому в 1912 году началось строительство нового кирпичного храма, предположительно, по проекту Григория Артынова. В 1914 году новая церковь была освящена. В 1920 году прекратил существование деревянный храм. По одной из версий он сгорел, по другой — разобран на стройматериалы. В 1930 году новый храм был закрыт властями и превращён в зернохранилище, а затем в сельский клуб. После Великой Отечественной войны храм был возвращён верующим. В 1962 году, после закрытия Спасо-Преображенского собора, церковь стала кафедральным собором Винницкой епархии. В 1970-х была проведена реконструкция. В 1980-х собор был заново расписан. В 1990 году Преображенский собор был возвращён верующим и кафедра возвращается туда. 24 ноября 2019 года были освящены и установлены новые накупольные кресты и центральный купол храма. Примечания
Accounting Chamber (Ukraine)

The Accounting Chamber (Ukrainian: Рахункова палата України, romanized: Rakhunkova palata Ukrainy) is an audit body of the Verkhovna Rada and the supreme audit institution of Ukraine. The chamber's main purpose is to provide a control over use of funds of the State Budget of Ukraine (Article 98, Constitution of Ukraine). The Chamber exercises control over the receipt of funds to the State Budget of Ukraine and their use. It is accountable to the Verkhovna Rada of Ukraine and regularly informs it about the results of its work. The creation of the Chamber was mandated by Ukraine's constitution and subsequent laws, and its operations are regulated by those laws. Composition and structure The Accounting Chamber consists of 13 members. The members of the Chamber include the Chair (and its deputy) and other members. To ensure the fulfillment of the powers assigned to the Chamber, the Secretariat operates, consisting of departments, territorial, and other structural units (including the advisory services for the members of the Chamber). The organization of the work of a member of the Chamber is supported by their advisory service, which comprises no more than three advisors. The structure and staffing of the Secretariat of the Chamber are approved by the Chamber within the budget allocations for its operations. The maximum number of staff in the Secretariat of the Chamber is approved by the Verkhovna Rada of Ukraine upon the proposal of the Chamber within the budget allocations for its activities. The rights, duties, and powers of the members of the Chamber and the officials of the Secretariat of the Chamber are defined by Law of Ukraine on the Accounting Chamber 1. See also 2020–2022 Ukrainian constitutional crisis Civil Oversight Council of the National Anti-corruption Bureau of Ukraine Committee of the Verkhovna Rada on issues of budget Corruption in Ukraine European Union Anti-Corruption Initiative in Ukraine – Technical assistance in fighting corruption by the EU and Denmark in Ukraine High Anti-Corruption Court of Ukraine – Ukrainian court concerning corruption in Ukraine List of anti-corruption agencies National Agency for Prevention of Corruption – Ukrainian government agencyPages displaying short descriptions of redirect targets National Anti-Corruption Bureau of Ukraine – Ukrainian watchdog agency References External links Official website
Olimpijski college imienia Jana Piddubnego

џ Olimpijski college imienia Jana Piddubnego (ukr. Олімпійський коледж імені Івана Піддубного) – ukraińska sportowa szkoła wyższa w Kijowie. Uczelnia została założona w październiku 1966 roku jako Republikańska Sportowa Szkoła-Internat (ukr. Республіканська Спортивна Школа-Інтернат, РСШІ). W 1991 uczelnia przyjęła obecną nazwę. Głównym kierunkiem kształcenia jest przygotowanie rezerwy dla drużyn narodowych Ukrainy w 12 dyscyplinach sportowych (piłka nożna, lekkoatletyka, szermierka, pływanie, pływanie synchroniczne, gimnastyka sportowa i artystyczna, akrobatyka, boks, zapasy, judo i kolarstwo). Od początku funkcjonowania zostało wyszkolono 23 mistrzów olimpijskich, 192 mistrzów świata i Europy, 185 zasłużonych mistrzów sportu, ponad 2000 mistrzów sportu. Struktura Oddziały (ukr. - відділи): piłka nożna, lekkoatletyka, szermierka, pływanie, pływanie synchroniczne, gimnastyka sportowa, gimnastyka artystyczna, akrobatyka, boks, zapasy, judo, kolarstwo, tenis stołowy. Bibliografia Oficjalna strona uczelni (ukr.) Informacja o uczelni na stronie moemisto.com.ua. moemisto.com.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2009-10-04)]. (ukr.). Olimpijski college imienia Jana Piddubnego w bazie 90minut.pl Profil na Football Facts (ros.)
Роги (Народицький район)

Роги (стара назва — Червоний Ріг) — колишнє село в Україні, в Народицькому районі Житомирської області. Населення в 1981 році — 80 осіб. Підпорядковувалося Любарській сільській раді. Історія Згадується як хутір Роги. В 1941 році, під назвою Червоний Ріг, підпорядковувалося Любарській сільській раді Народицького району Житомирської області. Згодом, разом із сільрадою, входило до складу Овруцького, Малинського та Народицького районів Житомирської області. Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 47 осіб, з яких 22 чоловіки та 25 жінок. У 1990 або 1991 році село було повністю відселене через сильне радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС, а також село увійшло до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). Село офіційно зняте з обліку 27 грудня 1996 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Примітки Посилання Роги-нежил
Роз'їждже (Іванківський район)

Роз'їждже (стара назва — Роз'їжджа) — колишнє село в Україні, в Іванківському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Через село протікає річка Мар'янівка. Історія Як населений пункт село відоме з середини XVII століття. Село розташоване на відстані 24 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль. Село виникло бл. 1650 року — саме у той період на рівнині поблизу збиралися для маневрів польські війська під проводом кн. Радзивіла. 1887 року у селі проживало 220 мешканців. 1900 року у власницькому селі (належало Сергію Челищеву) проживало 538 мешканців, було 78 дворів. У селі працювало 2 вітряки. Село підпорядковувалося Шепелицькій волості Радомисльського повіту. Південна частина села була окремим селом Дехтярівка (Дігтярівка), яке потім приєднали до села Роз'їждже. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 390 мешканців. У радянський час підпорядковувалося Стечанській сільській раді Чорнобильського району. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 237 мешканців, було 110 дворів. Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, а мешканці переселені у с. Аркадіївка і Пасківщина Згурівського району. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Посилання Картка постанови Верховної Ради України[недоступне посилання з квітня 2019] Інформація про Чорнобильський район Куда переехали жители эвакуированных населенных пунктов Примітки
Романівський ландшафтний заказник

Рома́нівський зака́зник — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Перемишлянського району Львівської області, біля села Романова. Площа природоохоронної території 482 га. Статус наданий 1984 року. Перебуває у віданні ДП «Бібрський лісгосп» (Романівське л-во, кв. 15, вид. 1-23, кв. 16, вид. 1-14, кв. 20, вид. 1-15, кв. 25, вид. 1-14, кв. 26, вид. 1-10, кв. 27, вид. 1-12). Створений з метою збереження букових, дубових, грабових насаджень природного походження, а також збереження і відтворення цінних видів місцевої фауни: лося, козулі, дикого кабана, борсука та інших видів лісової фауни. На території заказника розташована гора Камула (найвища точка низькогірного пасма Гологори, 471 м) з групою скель і гротів. Джерела Ландшафтний заказник «Романівський» Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Романівський ландшафтний заказник
Романівський маслозавод

|Активи= |дохід= |площа території підприємс...= Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Еней" — підприємство спеціалізується на виробництві вершкового масла та інших молочних продуктів. Історія У 90-х рр завод став відкритим акціонерним товариством і отримав назву ВАТ "Дзержинський маслозавод". З 2016 року "Еней" стає товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ). Підприємство є самостійним господарюючим суб’єктом, створеним з метою участі у формуванні ринку товарів та послуг, здійснення діяльності за напрямками, що відповідають цілям та завданням підприємства. ТОВ «Еней» є представником харчової промисловості та перероблення сільськогосподарських продуктів. Асортимент продукції Основна продукція заводу: − масло солодковершкове фасоване «Еней» 73% жирності; − масло солодковершкове фасоване особливе «Еней» 73% жирності; − масло солодковершкове фасоване «Золото Романава» 72,5% жирності; − масло солодковершкове моноліт; − спред солодковершковий «Любимий» моноліт 50% жирності; − спред солодковершковий «Любимий» фасований; − сир «Чечель». Адреса смт. Романів, Житомирська область, Україна. вулиця: Щастя, 8. індекс: 13002. Посилання Романівський маслозавод на Wikimapia
Росішний (заказник)

Росі́шний — лісовий заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Воловецького району Закарпатської області, на південь від смт Воловець. Площа 461 га. Статус присвоєно згідно з рішенням ОВК від 25.07.1972 року № 243, ПРМ УРСР від 28.10.1974 року № 500, ріш. ОВК від 23.10.1984 року № 253. Перебуває у віданні ДП «Воловецьке ЛГ» (Нижньоволовецьке лісництво, квартали 19, 24, 25). Заказник розташований у південно-західній частині гірського масиву Полонина Боржава, на західних схилах гори Стій. Охороняється ділянка корінних фітоценозів пралісового характеру. Тут простежуються смуги лісів двох типів — букових та буково-ялицевих. Основну площу займають бучини, що утворюють верхню межу лісу, знижену до 1080–1200 м через випас худоби на полонині. На кам'янистих схилах сформовані яворові субучини, а у середній частині схилів на багатіших ґрунтах — буково-ялицеві праліси. У заказнику зростають рідкісні види рослин, занесені до Червоної книги України — підсніжник білосніжний, лілія лісова, шафран Гейфеля, зозулині сльози яйцеподібні, любка дволиста. Тваринний світ характерний для лісової зони Карпат: олень благородний, сарна європейська, ведмідь бурий, свиня дика, лисиця руда, куниця лісова і куниця кам'яна, горностай, багато видів птахів. Заказник має лісогосподарське та ґрунтозахисне значення. Тут не вирубують ліс і не руйнують ландшафт важкою технікою. Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Росішний [Архівовано 4 липня 2019 у Wayback Machine.] Нижньоволовецьке лісництво (мапа) [Архівовано 4 липня 2019 у Wayback Machine.]
Киото (кинотеатр, Киев)

«Киото» (до 2016 года — «Россия») — кинотеатр в Киеве. История Открыт в 1981 году. Изначально назывался «Россия». В 2016 году, по инициативе коммунального предприятия «Киевкинофильм», был переименован в «Киото», в честь города-побратима Киева — Киото в Японии. Характеристика Построен по проекту архитектора Петра Петрушенко. Облицовка фасадов выполнена белым камнем. Расположен на Лесном массиве на пересечении улиц Ореста Левицкого и Милютенко. 2-этажное кирпичное здание. Имеет 4 зала (работают 3): синий на 184, малый на 36 и средний на 46 мест. Фильмы показываются в формате 2D и 3D. Аудио Dolby Digital EX. Примечания Литература Шулькевич М. М., Дмитренко Т. Д. Киев : Архитектурно-исторический очерк. — 6-е изд., перераб. и доп. — Киев : Будівельник, 1982. — 448 с. Ссылки Официальный сайт Архивировано 4 февраля 2016 года.