NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Київська брама (Глухів)

Київська брама — єдина споруда Глухівської фортеці, яка збереглась до наших днів. Брама (інша назва — Тріумфальні ворота) була споруджена на земляному валу фортеці у 1749 році інженером Юхимом Наумовим спочатку дерев'яною з мостом через рів. А протягом 1766–1769 (або 1766–1785) років за проектом архітектора Андрія Квасова на честь візиту імператриці Катерини II до Глухова споруджено муровану Київську браму, що мала ідентичне архітектурне вирішення. Київська брама була не лише оборонною спорудою, а й своєрідною митницею — пункт перевірки паспортів подорожніх. Брама розташована на західному краю історичного середмістя, над заплавою річки Есмань і є пам'яткою архітектури національного значення. Висота брами — 7,5 м, ширина — 28 м, глибина — 16 м. Під час Другої світової війни пам'ятка була зруйнована, проте у 1953–1954 та 1957 роках коштом відділу будівництва і архітектури її повністю розібрали та реставрували. Роботи виконувала Полтавська дільницею Чернігівської міжобласної науково-реставраційної майстерні. У 1970 та 1990–1992 пам'ятку також реставрували і зараз вона має первісний вигляд. Опис Київська брама збудована у класицистичному стилі з елементами бароко. В ній по осі розташовано тунель для проїзду. З боків арку оточують низькі приміщення (прибудови). Фасади оформлені колонами, які містяться на п'єдесталах. Над колонами розташований карниз та фронтон. Ворота арки нагадують будівлю з двосхилим дахом. Галерея Див. також Кам'яниця (Глухів) Примітки Посилання Фото Київської брами на сайті Перлини України [Архівовано 14 Вересня 2010 у Wayback Machine.] Література Дейнека А. И. Памятники архитектуры Сумщины. — Х.: Прапор, 1989. (рос.) «Україна. Путівник»,— Київ, Балтимор; 1993 р.; стор. 312.
Київська дитяча школа мистецтв № 3

Київська дитяча школа мистецтв № 3 — школа мистецтв у Києві, знаходиться у Деснянському районі. Відкрита у 1988 році. Основна мета діяльності школи — формування творчої особистості дітей, розвиток художніх навичок та прищеплення їм традицій української культури. У школі працюють творчі колективи: молодший та старший хори, вокальний ансамбль старших класів, ансамбль скрипалів, ансамбль бандуристів, ансамбль гітаристів, ансамбль народних інструментів, театрально-фольклорний колектив, хореографічні ансамблі сучасного, народного та спортивно-бального танців. У 2003 році школа стала членом Європейської асоціації установ вільного часу молоді (EASY), яка є дорадчим органом при Раді Європи. За високі творчі досягнення учні школи щорічно відзначаються творчими стипендіями Київського голови та голови Деснянської райдержадміністрації. Література Вакулишин С., Василенко Л. Деснянський район: Із глибини століть — у сьогодення. — Довідково-інформаційне видання. — Київ, 2006. — С. 118.
Kyiv Lysenko State Music Lyceum

The Kyiv State Music Lyceum named for Mykola Vitaliyovych Lysenko is part of the National Music Academy of Ukraine. The boarding school is a specialized secondary music school in Kyiv and one of four schools of its kind in Ukraine. The main purpose of the school is to train highly professional musicians. Students study in specialized departments including piano, violin, string instruments, wind and percussion instruments, choral conducting, chamber ensemble and accompanying, general and specialized piano, and music theory, including composition. Since 2025, the Lyceum has been headed by Oleksii Boiar. The Lyceum maintains several performing ensembles, among them the Chamber Girls' Choir, directed by Yuliia Puchko-Kolesnyk since 2008, and the Boys' and Young Men's Choir of the Kyiv Lysenko State Music Lyceum. References
Centrale thermique Kyiv TEC 6

La centrale thermique de Kiev TEC 6 est une centrale thermique dans l'oblast de Kiev en Ukraine. Localisation Elle se situe à Kyiv au 1 de la rue Poukhivska. Historique Elle a ouvert en 1981 , elle fournit, en plus de l'électricité, un réseau de chaleur pour la ville. En 2006 a été mise en service la tranche n°6 par Alstom, d'une capacité de 180 Gcal/h d'un rendement de 94% avec moins de rejet de particules fines et ce dans la cadre d'un plan d'amélioration global pour la ville avec le financement de la Banque mondiale. Lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie la centrale a été prise pour cible plusieurs fois le 25 février 2022, le 18 octobre. Installations Production liens internes centrale thermique Kyiv TEC 5. Centrale électrique de Kiev. Notes et références Portail de l'industrie Portail des énergies fossiles Portail de l’Ukraine
Киевская ТЭЦ-6

Киевская теплоэлектроцентраль № 6 или Киевская ТЭЦ-6 (укр. Київська теплоелектроцентраль № 6 или укр. Київська ТЕЦ-6) — самая мощная по состоянию на 2012 год теплоэлектроцентраль Украины в Киеве и подчинённая коммунальному предприятию «Киевтеплоэнерго». Расположена в урочище Колпито на северо-восточной окраине Киева в нынешнем Деснянском районе. Станция обеспечивает централизованное теплоснабжение промышленных предприятий, жилых и административных зданий Дарницкого, Днепровского, Подольского, Деснянского и Оболонского районов столицы. Станция Киевская ТЭЦ-6 работает в параллели с Единой энергетической системой Украины по линиям 110 и 330 КВ. Электрическая мощность Киевской ТЭЦ-6 составляет 500 МВт, тепловая — 1740 Гкал/час. История Первый водогрейный котёл Киевской ТЭЦ-6 был введён в эксплуатацию в июне 1981 года, а в феврале 1982 поставлен под промышленную нагрузку теплофикационный энергоблок мощностью 250 МВт. В 1998 году на ТЭЦ-6 в было возобновлено строительство энергоблока № 3. В 2001 году было начато строительство водогрейного котла № 6 фирмы Alstom, и в 2004 году он был запущен в действие с номинальной тепловой мощностью 180 Гкал/час. Назначение — покрытие растущих тепловых нагрузок Киева. Отличается от своих «предшественников» усовершенствованными горелками, позволяющими значительно снизить выбросы вредных веществ в атмосферу. Новый котёл более экономичен, поскольку имеет эффективность более 94 %. Строительство котла выполнялось по проекту реабилитации и расширению центрального теплоснабжения столицы, финансируемому за счёт кредита Всемирного банка. После их ввода в действие установлена электрическая и тепловая мощности ТЭЦ-6, выросла до 750 МВт и до 2070 Гкал/час соответственно. Это позволило устранить в первую очередь существующий дефицит тепловой мощности. В декабре 2017 года была завершена реконструкция энергоблока № 1. В феврале 2018 года на Киевской ТЭЦ-6 установили оборудование для сбережения газа за 103 млн. грн. См. также Дарницкая ТЭЦ Примечания Литература Вакулишин С., Василенко Л. [1] (укр.). — Киев: Деснянська районна державна адміністрація в м. Києві, 2006. — С. 49–50. — 244 с. Ссылки КП «Киевтеплоэнерго» Архивная копия от 18 марта 2022 на Wayback Machine (укр.)
Київське вище професійне училище технологій та дизайну одягу

Київське вище професійне училище технологій та дизайну одягу — державний вищий навчальний заклад II рівня акредитації у Києві. Засноване 21 травня 1949 року як школа фабрично-заводського навчання при Дарницькому шовковому комбінаті, яка готувала ткачів. У 1976 році школа переїхала у нове приміщення на тодішньому проспекті Юрія Гагаріна (нині проспект Леоніда Каденюка) і змінила назву на технічне училище №4. З 1985 року — це СПТУ №34, а з 1994 року — ПТУ №34. У 1997 році відбувалося злиття ПТУ №34 з ПТУ №48 імені Рози Люксембург та ПТУ №36 ВАТ «Київхімволокна». Сучасну назву училище одержало у 2003 році. Училище готує наступних фахівців: агентів з організації туризму, перукарів, секретарів керівника, швачок, кравців, закрійників, художників, конструкторів, дизайнерів (швейний напрям), художникиків-модельєрів (перукарський напрям). Училище має 2 групи молодших спеціалістів. В училищі навчається понад 600 учнів. Примітки Література Вакулишин С., Василенко Л. Деснянський район: Із глибини століть — у сьогодення. — Довідково-інформаційне видання. — Київ, 2006. — С. 99-100.
Київський фаховий коледж транспортної інфраструктури

Київський фаховий коледж транспортної інфраструктури» (у 2012—2020 роках — Київський коледж транспортної інфраструктури, до 2012 року — Київський технікум залізничного транспорту) — вищий навчальний заклад України I рівня акредитації, розташований у Києві. Історія 1920 — заснований Київський матеріально-господарчий технікум залізничного транспорту. Перший директор — Бошко Володимир Ілліч. 1923 — перший випуск техніків шляхів сполучення. 1930 — вищий технічний навчальний заклад (ВТНЗ) реорганізовано в Київський технікум залізничного господарства (КТЗГ). 1941 — евакуація технікуму в місто Омськ. 1956 — відкрито вечірнє і заочне відділення. 1961 — технікум перейменовано в Київський технікум залізничного транспорту. 1972 — відкрито набір на спеціальність «Програмування для швидкодіючих математичних машин». 1980 — випущені останні дві групи за спеціальністю «Програмування для швидкодіючих математичних машин». Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України № 737 від 22 червня 2012 року Київський технікум залізничного транспорту перейменований у Державний вищий навчальний заклад «Київський коледж транспортної інфраструктури». Досягнення З 1920 року технікум підготував більше тридцяти тисяч фахівців. Серед відомих випускників поет Г. Кривда, письменники В. Некрасов, Г. Гусейнов, дворазова чемпіонка світу з академічного веслування, срібна призерка Олімпійських ігор Т. Буняк (Стеценко), чемпіон світу з вільної боротьби В. Коритний, Герої Радянського Союзу Косян, Скляров, доктори технічних наук І. Калита, Т. Туркевич, доктор економічних наук В. Галабурда, кандидати наук В. Бондаренко, К. Чургомов, громадські діячі Богдан В. М., Ю. Пероганич та інші. Див. також: Категорія:Випускники Київського коледжу транспортної інфраструктури Спеціальності Нині в коледжі на денному і заочному відділеннях навчається 1560 студентів з таких спеціальностей: Організація перевезень і управління на залізничному транспорті; Обслуговування рухомого складу та спеціальної техніки залізничного транспорту; Комерційна діяльність; Бухгалтерський облік. Матеріально-технічна база У складі коледжу: чотириповерховий навчально-лабораторний корпус; навчально-виробничі майстерні; гуртожиток на 530 місць; бібліотека, книжковий фонд якої менше 50 тисяч одиниць; спортивний зал. У коледжі функціонують: 15 лабораторій; 26 кабінетів; 4 комп'ютерні класи; лабораторія управління рухом на транспорті. Викладачі Навчальний процес у коледжі забезпечують 55 штатних викладачів. У тому числі — 4 кандидати наук, 2 доценти, 15 — викладачів-методистів і старших викладачів, 21 мають вищу кваліфікаційну категорію. Ключові особи Виконувачем обов'язків директора навчального закладу — є заступник директора з навчальної роботи Зуб Євген Петрович. Органи самоврядування: З 2023 року Головою Студентської ради коледжу є Мельник Віталіна. Посилання Офіційний сайт Київського фахового коледжу транспортної інфраструктури. kkti.edu.ua. Архів оригіналу за 8 червня 2023. Процитовано 20 листопада 2023.
Київський міський будинок дитини «Берізка»

Київський міський будинок дитини «Берізка» — будинок дитини, підпорядкований Головному управлінню охорони здоров'я м. Києва. Історія Заснований Дніпровським районним відділом охорони здоров'я 15 листопада 1979 року. Розташований в лісопарковій зоні Деснянського району міста Києва. 9 лютого 1988 року підпорядкований центральній районній поліклініці Ватутінського району м. Києва. 22 грудня 1995 року будинок дитини «Берізка» переведений в підпорядкування КДСМО, 19 грудня 1997 — підпорядкований Головному управлінню охорони здоров'я м. Києва. Першим головним лікарем будинку дитини був О. О. Таволжан з 15 листопада 1979 року по 27 жовтня 2005 року. З 28 жовтня 2005 року головний лікар будинку дитини Олександр Могильний. Мета Мета діяльності: надання медичної допомоги дітям-сиротам та дітям, які залишились без піклування батьків, з органічними ураженнями центральної нервової системи, в тому числі дитячим церебральним паралічем, з порушенням психіки. Головне завдання: надання медичної допомоги, реабілітація хворих дітей, а також виховання дітей дошкільного віку згідно з програмою дитячих садків. Сучасний стан Тут проживає близько 150 малюків віком від 7 днів до 4 років, з них 23 ВІЛ-інфікованих. Основний особовий склад будинку дитини це лікарі, медичні сестри, вихователі. Література Вакулишин С., Василенко Л. Деснянський район: Із глибини століть — у сьогодення. — Довідково-інформаційне видання. — Київ, 2006. — С. 77-78. Посилання Київський міський будинок дитини «Берізка» (укр.)
Київський пансіонат ветеранів праці

Київський пансіонат ветеранів праці —комунальна стаціонарна соціально-медична установа соціального захисту для цілодобового проживання та догляду за громадянами похилого віку, учасниками бойових дій, членами родин загиблих військовослужбовців, ветеранами війни та праці, особами, які мають особливі заслуги перед Україною, постраждалими від Чорнобильської катастрофи, особами з інвалідністю та тих, які за станом здоров'я потребують цілодобового, соціально-побутового, медичного обслуговування, соціальних послуг і реабілітаційних заходів ЮРИДИЧНИЙ СТАТУС Підпорядкований Департаменту соціальної та ветеранської політики Київської міської державної адміністрації. Фінансується за рахунок місцевого бюджету столиці України. Заснований у липні 1971 року як Київський інтернат персональних пенсіонерів та розрахований на проживання 300 підопічних. Розташований в лісопарковій зоні Деснянського району міста Києва. Соціально-медичні послуги В пансіонаті відкрито геріатричне відділення на 200 ліжко-місць та психоневрологічне відділення на 100 ліжко-місць. Всі підопічні забезпечені чотириразовим дієтичним харчуванням, медичним та побутовим обслуговуванням. В житлових кімнатах є балкон та необхідні побутові зручності та розраховані вони на проживання одного або двох підопічних. Медичне обслуговування забезпечують чотири цілодобових медпости, де чергує середні та молодший медперсонал. В пансіонаті працюють лікарі-терапевти, ендокринолог, хірург, невропатолог, окуліст, отоларинголог, рентгенолог, стоматолог, психіатр. В поліклініці пансіонату функціонує маніпуляційний, фізіотерапевтичний, ЕКГ кабінети, інгаляторій. В лабораторії досліджуються клінічні аналізи крові та сечі. Обладнано кабінети ЛФК, масажу, фітотерапії. Аптека пансіонату забезпечує ветеранів ліками, згідно з призначеннями лікарів. Також в пансіонаті діє бібліотека та читальна зала. Див. також Київський геріатричний пансіонат Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків Посилання Київський пансіонат ветеранів отримав інклюзивний автомобіль /Вечірній Київ, 4.12.2020/ [Архівовано 17 Січня 2021 у Wayback Machine.] Ветерани праці [Архівовано 30 Липня 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998—2004. — ISBN 966-7492-00-1. Сайт департаменту соціальної політики КМДА [Архівовано 6 Грудня 2017 у Wayback Machine.] Київський пансіонат ветеранів праці (укр.) Література Вакулишин С., Василенко Л. Деснянський район: Із глибини століть — у сьогодення. — Довідково-інформаційне видання. — Київ, 2006. — С. 32-33.
Київський ювелірний завод

ПАТ «Київський ювелірний завод» — українське ювелірне підприємство, яке спеціалізується на випуску та продажу ювелірних виробів (гарнітури, сережки, персні, кольє, ланцюги, кулони, браслети) з золота, срібла та платини, інкрустованих дорогоцінним та напівдорогоцінним камінням. Підприємство є одним з чотирьох державних ювелірних заводів України. Історія В 1936 все починалося з майстерні з ремонту годинників та реставрації ювелірних виробів, на основі якої була утворена Київська ювелірно-годинникова фабрика, а згодом, завод. З часу заснування, використовуючи досвід і традиції майстрів минулого та вдосконалюючи технології виробництва, завод став одним з найбільших торгово-промислових комплексів України. Експорт продукції КЮЗ займає приблизно 5 % загального обсягу виробництва підприємства. Це, перш за все, країни СНД, а також США, Об'єднані Арабські Емірати, країни Балтії та ін. Завод також виготовляє державні нагороди. У серпні 1992 виготовлено перші державні нагороди незалежної України, серед яких — «Почесна відзнака Президента України», Зірка ордену «Князя Ярослава Мудрого», Зірка «За мужність», Зірка ордену «За заслуги», орден «Богдана Хмельницького». Всього за останні роки випущено понад 250 найменувань державних і регіональних нагород, а також почесних знаків. Зокрема, з 1994 підприємство є виконавцем корон для Всеукраїнського відкритого рейтингу популярності та якості «Золота фортуна». Нагороди У рамках міжнародного проекту «За успішне економічне виживання та розвиток в умовах соціально-економічної кризи» в 1995 підприємство отримало «Факел Бірмінгема». У 1997 в номінації «За гнучкість і мудрість політики управління» підприємству вручено кришталевий «Мальтійський лицар». Міжнародною нагородою «Золотий Меркурій» українські ювеліри відмічені в 1998 за відродження національної економіки та розвиток інтеграційних процесів. У листопаді 1999 завод нагороджено «Міжнародною платиновою зіркою за якість» (Мадрид, Іспанія). Цього ж року високу якість виробів підприємства відзначено національною громадською нагородою «Вища проба». За плідну творчу працю дизайнери та ювеліри ВАТ «Київський ювелірний Завод» неодноразово отримували дипломи та нагороди на київській виставці «Ювелір Експо Україна». Посилання kuz.ua/ua/ — офіційний сайт «Київський ювелірний завод». (укр.)
Клебан-Бицьке відслонення

Клебан-Бицьке відслонення — місце виходу на поверхню глибинних геологічних порід площею 60 га. З 2000 року територія пам'ятки природи «Клебан-Бицьке відслонення» увійшла до складу регіонального ландшафтного парку «Клебан—Бик». Розташування Розташоване на північно-східному борті Кальміусько—Торецької западини у місці її переходу у Костянтинівсько—Дружківську антикліналь. Названі западина та антикліналь належать до великих структурних елементів Донбасу, які утворилися внаслідок потужних тектонічних рухів Землі. При цьому антикліналь вказує на місце прадавніх гір, а западина — місце прадавнього мілководного моря з лагунами, де накопичувалася сіль. Геологія Заповідне відслонення складають піщано-глинисті гірські породи — аргіліти, алевроліти, серед яких трапляються прошарки пісковиків. У прилеглих місцях до заповідної території серед піщано-глинистих покладів є також прошарки вапняків, доломіту та гіпсу. Вік нижньопермських покладів — близько 290—295 млн років. В аналогічних покладах на північ від заповідної території знаходиться Костянтинівське родовище будівельної сировини, з якої виготовляють цеглу та черепицю. Заповідне відслонення як на об'єкт геології можна дивитися не тільки з точки зору стратиграфії, а ще і мінералогії: у глинистих породах містяться дрібні гіпсу; в пісковиках та алевролітах зустрічаються мінерали міді — яскраво-зелений малахіт та синій азурит (останні за стародавніх часів служили людям сировиною для виготовлення бронзи). Прадавні виробки, де добували мідну руду, розташовані неподалік від Клебан-Бика. У вапняках і доломітах відслонення відзначаються вкрапленнями галеніту (є головним рудним мінералом, з якого видобувається свинець). Флора Верхні ділянки схилів покриті різними видами полину, а також чебрецем. На підошві виступів добре розвинена лугова рослинність. Зокрема : перстач гусячий, герань лугова, конюшина,м'ята, підбіл звичайний (мати-й-мачуха). Ще нижче по схилу до самої берегової кромки водосховища — зелені стрічки водоохоронних лісових насаджень, створених людиною. Переважає рослинність многотравно-ковилових степів, байрачних лісів і кам'янистих відслонень. Зокрема у парку знайдено 12 видів ковили, з них 2 види занесено до Європейського червоного списку та всі види — до Червоної книги України. Див. також Клебан-Бик Примітки Посилання Міністерство екології та природних ресурсів України. Наказ від 12 грудня 2012 року N 643 «Про затвердження Положення про геологічну пам'ятку природи загальнодержавного значення „Клебан-Бицьке відслонення“» [Архівовано 28 Вересня 2013 у Wayback Machine.] Джерела Донбас заповідний. Науково-інформаційний довідник-атлас / за заг. ред. С. С. Куруленка, С. В. Третьякова. Видання друге, перероблене та доповнене. — Донецьк, Донецька філія Державного екологічного інституту Мінприроди України, 2008. — 168 с. Заповедная природа Донбасса: Путеводитель / Сост. А. З. Дидова. — 2 изд., доп. — Донецк: Донбасс, 1987—168 с. Памятники природы Донетчины: Путеводитель / Р. Г. Синельщиков, С. П. Попов, Д. С. Иванишин, Н. Т. Янко. — Донецк: Донбас, 1979. — 95 с.
Klevaňský hrad

Klevaňský hrad (ukrajinsky Клеванський замок) je jedna z nejstarších pevností ve Volyni na Ukrajině. Byl postaven v polovině 15. století Michaelem Czartoryskim za účelem kontroly brodu přes řeku Stubla. Klevaň byl hlavním sídlem ortodoxního knížecího rodu Čortoryjských, dokud jeho členové v 17. století nekonvertovali ke katolicismu. Poté byl hrad předán jezuitské škole. Po dělení Polska byl hrad zkonfiskován Habsburky a zůstal neobývaný. Jeho západní zeď byla stržena v 19. století. Zbývající části zahrnují dvě věže, tři opevněné budovy a vysoký čtyřobloukový most vedoucí k hlavní bráně. Historie Zachoval se popis hradu z roku 1605. Hlavní ochrannou roli hrála západní věž, opevněná kamennou baštou. Východní věž sloužila jako zbrojnice. Hrad rychle ztratil svou obrannou funkci a v roce 1632 byl objekt předán jezuitům, kteří zde zřídili svou kolej. Pravděpodobně byli majiteli hradu až do konce 18. století. Hrad tedy nebyl sídlem magnáta s palácem, jako Korecký hrad. Po prvním dělení Polsko-litevské unie byly země postoupeny habsburské monarchii (od roku 1804 Rakouskému císařství). Na příkaz císaře Josefa II. byl majetek jezuitů v roce 1773 zkonfiskován. Po následném dělení Polsko-litevské unie bylo území postoupeno Rusku. Na přelomu 18. a 19. století byl hrad neobývaný. V roce 1817 byla rozebrána východní zeď hradu. Stavební materiály byly použity na stavbu dvou křídel pro polské gymnázium. V letech 1817–1831 hrad sloužil jako polské gymnázium, které bylo po polském národně osvobozeneckém povstání zlikvidováno carským režimem. Pomalá destrukce zámeckých budov pokračovala i během 20. století. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Klevan Castle na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klevaňský hrad na Wikimedia Commons