NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Óblast de Leópolis

El óblast de Leópolis (en ucraniano: Львівська область, TR: 'Lvívs'ka Óblast') es un óblast (provincia) en el oeste de Ucrania. Se formó el 4 de diciembre de 1939 con la integración de su territorio a la RSS de Ucrania, su capital es Leópolis. Historia El territorio del óblast de Leópolis es mencionado por primera vez en 1256 cuando formaba parte de la Rus de Kiev. En 1349, quedó bajo control polaco durante un largo periodo de tiempo hasta 1772 cuando pasó a manos austriacas, durante este periodo se convirtió en un importante lugar sociocultural. En 1914, fue ocupada por el Imperio ruso y más tarde después de su desintegración en 1918 la República Popular de Ucrania Occidental intentó establecerse en la capital del óblast, Leópolis, pero fracasó. Entre 1918 y 1939, el territorio del actual óblast de Leópolis formó parte de Polonia como voivodato de Leópolis. En 1939, tras la invasión soviética de Polonia de 1939 el óblast se incorporó a la RSS de Ucrania y se repobló con población ucraniana. Actualmente es una de las veintidós óblast de Ucrania. Cultura En 2008 la región según el departamento de estadísticas contenía las siguientes instituciones culturales: 17 museos 11 teatros 1374 bibliotecas 13 organizaciones de conciertos 1397 clubes Geografía Biodiversidad y clima El clima del óblast de Leópolis es moderadamente frío y húmedo. La temperatura media en el mes de enero es de -5 °C mientras que en el mes de julio es de 17 °C. El clima es favorable para el cultivo de remolacha azucarera, trigo de invierno, lino, centeno, repollo, y manzana. En cambio, hace demasiado frío para cultivar maíz, girasol, uvas, melón, sandía o melocotones. En los montes Cárpatos la temporada de esquí es de entre 3 y 4 meses. Demografía Nacionalidades La diversidad de nacionalidades y etnias en el óblast según el censo del año 2001 es la siguiente: Edad de la población De 0 a 14 años: 15,7% (🚹 202 923 hombres / 🚺 193 000 mujeres) De 15 a 64 años: 70,0% (🚹 867 699 hombres / 🚺 897 788 mujeres) Más de 65 años: 14,3% (🚹 122 906 hombres / 🚺 238 016 mujeres) Edad media de la población Total: 38,0 años Hombres: 35,2 años Mujeres: 40,9 años Subdivisiones Antes de 2020, se dividía en 9 ciudades de importancia regional y 20 raiones.​ Tras la reforma territorial de 2020, el óblast de Leópolis se divide en los siguientes siete raiones:​ Véase también Organización territorial de Ucrania Referencias Enlaces externos Fuente de las estadísticas: Web de la administración regional de Leópolis, Base de datos de censo oficial de Ucrania Archivado el 22 de septiembre de 2013 en Wayback Machine.
Lavovska oblast

Lavovska oblast (ukrajinski: Львівська область, L’vivs’ka oblast’, L’vivshchyna) oblast je koja se nalazi se u zapadnoj Ukrajine na granici s Poljskom. Upravno središte oblasti je grad Lavov. Zemljopis Lavovska oblast ima ukupnu površinu 21.833 km2 te je 17 oblast po veličini, u njoj živi 2.626.500 stanovnika te je prema broju stanovnika druga oblast po veličini u Ukrajini. 1.558.700 (59,3 %) stanovnika živi u urbanim područjima, dok 1.067.800 (40,7 %) stanovnika živi u ruralnim područjima. Lavovska oblast graniči na jugu s Ivano-Frankivskom i Zakarpatskom oblasti, na istoku graniči s Ternopiljskom oblasti, na sjeveru s Volinjskom i Rivanjskom oblasti, dok je na zapadu državna granica s Poljskom. Stanovništvo Ukrajinci su najbrojniji narod u oblasti i ima ih 2.471.000 što je 94,8 % ukupnoga stanovništva oblasti. Ukrajinci: 94,8 % Rusi: 3,6 % Poljaci: 0,7 % Židovi: 0,2 % Bjelorusi: 0,1 % Ukrajinskim jezikom kao materinjim govori 95,3 % stanovništva, dok ruskim jezikom kao materinjim govori 3,8 % stanovništva. Administrativna podjela Lavovska oblast dijeli se na 20 rajona i 44 grada od kojih njih devet imaju viši administrativni stupanj, također oblast ima i 34 mala grada i 1849 naselja. Izvori Vanjske poveznice Službena stranica oblasti Arhivirana inačica izvorne stranice od 13. svibnja 2016. (Wayback Machine) Ostali projekti
Oblast Lviv

De oblast Lviv (Oekraïens: Львівська область, L’vivs’ka oblast’) is een in het westen van Oekraïne gelegen, aan Polen grenzende oblast. De hoofdstad ervan is de stad Lviv (Pools: Lwów, Duits: Lemberg). In haar huidige vorm kwam deze oblast tot stand op 4 december 1939 als gevolg van het Molotov-Ribbentroppact, dat de onvrijwillige opname van het gebied in de Sovjet-Unie inluidde. Hoewel het gebied van 1941 tot 1944 onder Duitse bezetting stond, werd het na de Tweede Wereldoorlog opnieuw deel van de Oekraïense Socialistische Sovjetrepubliek. Van 1918 tot 1939 was het als de wojewodschap Lwów deel van de Republiek Polen. Met uitzondering van de jaren 1772-1918, waarin het deel uitmaakte van het Oostenrijks-Hongaarse kroonland Galicië en Lodomerië en daarna kortstondig van de West-Oekraïense Volksrepubliek, is het na 1400 (tot de eerste Poolse deling in 1772) onderdeel geweest van het Pools-Litouwse Gemenebest. Voor 1400 was de regio deel van het Kievse Rijk onder de naam Rood-Roethenië (Tsjervena Roes). Evenals in de aangrenzende West-Oekraïense oblasten is de Russische invloed er relatief zwak gebleven. Ruim 90% van de bevolking bestaat uit Oekraïners, terwijl Russen, Polen en Joden er slechts kleine minderheden vormen. De stad Lviv geldt als het centrum van Oekraïense nationale bewustzijn. De grootste steden van de oblast zijn Lviv (717.486 inwoners), Drohobytsj (74.610 inwoners) en Stryj (59.608 inwoners).
Obwód lwowski

Obwód lwowski (ukr. Львівська область) – jeden z 24 obwodów Ukrainy. Leży w zachodniej części Ukrainy, przy granicy z Polską. Stolicą obwodu jest Lwów. Obwód lwowski graniczy: z obwodami wołyńskim, rówieńskim, tarnopolskim, iwanofrankowskim i zakarpackim oraz polskimi województwami, podkarpackim i lubelskim. Obwód został utworzony 4 grudnia 1939 r. dekretem Prezydium Rady Najwyższej ZSRR z części terytorium II Rzeczypospolitej (głównie woj. lwowskiego) okupowanego przez Armię Czerwoną od czasu agresji ZSRR na Polskę i anektowanego następnie przez ZSRR. Aneksja części terytorium Polski została zaakceptowana podczas konferencji teherańskiej oraz jałtańskiej, w konsekwencji których Polska utraciła tzw. Kresy Wschodnie na rzecz Związku Radzieckiego, a jej wschodnią granicę wytyczyczono na bazie tzw. linii Curzona. Podjęte przez Wielką Brytanię i USA w 1943 i 1945 r. decyzje o zmianie granic Polski bez wiedzy i zgody rządu polskiego były wyraźnym pogwałceniem zasad Karty Atlantyckiej i nie wiązały prawnie Polski. Wobec tego granica zewnętrzna obwodu istnieje de iure od dnia 6 lutego 1946 r., wraz z wejściem w życie dwustronnej umowy granicznej z 16 sierpnia 1945 r. W świetle prawa międzynarodowego przed datą wejścia w życie wymienionej umowy obszar obwodu wchodził w skład RP. W 1951 r. dokonano kolejnej zmiany granicy zewnętrznej obwodu na podstawie wymuszonej cesji z 1951 r. zgodnie umową o zmianie granic (okolice Bełza i Krystynopola nad Bugiem za Ustrzyki Dolne w Bieszczadach). Największe miasta Podział administracyjny na rejony Do 17 lipca 2020 roku obwód lwowski dzielił się na 20 rejonów: brodzki, buski, drohobycki, gródecki, jaworowski, kamionecki, mikołajowski, mościski, przemyślański, pustomycki, radziechowski, samborski, skolski, sokalski, starosamborski, stryjski, turczański, złoczowski, żółkiewski, żydaczowski oraz 9 miast wydzielonych: Borysław, Czerwonogród, Drohobycz, Lwów, Morszyn, Nowy Rozdół, Sambor, Stryj, Truskawiec. W wyniku reformy podziału administracyjnego zmniejszono z 490 do 136 liczbę rejonów na Ukrainie. Od 17 lipca 2020 roku obwód lwowski dzieli się na 7 rejonów: szeptycki drohobycki jaworowski lwowski samborski stryjski złoczowski Historyczny podział administracyjny na rejony Przypisy
Regiunea Liov

Liov (în ucraineană Львівська область, transliterat: Lvivska oblast) este o regiune din Ucraina. Capitala sa este orașul Liov. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației regiunii Liov era vorbitoare de ucraineană (95,32%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (3,77%). Note
Lvovska oblast

Lvovska oblast (ukrajinsko Львівська область, pogovorno Львівщина – »L'vivščina«) je oblast na zahodu Ukrajine. Njeno upravno središče je mesto Lvov. Na severu meji z Volinsko, na severovzhodu z Rovensko, na vzhodu s Ternopilsko, na jugovzhodu z Ivano-Frankivsko, na jugu z Zakarpatsko oblastjo in na zahodu s Poljsko. Površina oblasti je 21.832 km², kar predstavlja 3,62 % ukrajinskega ozemlja, leta 2021 je v oblasti živelo 2.497.750 ljudi. Je ena od treh današnjih oblasti, ki so bile v času habsburške monarhije del Kraljevine Galicije in Lodomerije. Novembra 1939 jo je ustanovila Sovjetska zveza, potem ko je v skladu s paktom Ribbentrop-Molotov anektirala vzhodno Poljsko; tedaj je obsegala tudi rajone danes poljskih mest Lubaczów, Laszki in Sieniawa, ki so bili po vojni vrnjeni Poljski. Današnje meje oblasti so bile vzpostavljene leta 1959. Upravne delitve Pred reformo julija 2020 se je oblast delila na 20 rajonov in 9 mest oblastnega pomena – Borislav, Červonograd, Drogobič, Lvov, Moršin, Novi Rozdil, Sambir, Strij in Truskavec – podrejenih neposredno oblastni vladi. Od oktobra 2020 oblast vsebuje sedem rajonov: Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Lvovska oblast v Wikimedijini zbirki
Лавовска област

Лавовска област (укр. Львівська область) позната и као Лавовшчина (укр. Львівщина), област је која се налази у западном делу Украјине. Административни центар области је град Лавов. Историја Лавовска област је формирана 4. децембра 1939. године као део Украјинске Совјетске Социјалистичке Републике. Њен стратешки положај у срцу средње Европе је проузроковало да се ова територија налази у саставу многих држава које су кроз историју стварале државе на тим просторима. Власт се смењивала од Великоморавске кнежевине, преко Кијевске Русије и заједнице Пољске и Литваније, до Аустроугарске и Пољске, чија је ова територија била све до 1939. године. Ова област је постала део Совјетског Савеза по споразуму Рибентроп-Молотов. Због историјских околности које су се дешавале на овим просторима, ова област је била једна од најмање русификованих у Украјини, и велики део Хабзбуршког наслеђа је још увек видљиво. Географија Територија Лавовске области је географски веома разноврсна. На југу се простиру Бескидски планински ланци, чији је највиши врх Пикуј (1408 метара). Северно се пружају реке Дњестар и Сан, и њихове котлине. У центру области се налазе планинске области богате сумпором. Ова област је прекривена густим шумама, а у одређеним деловима су веће површине обрадиве земље. Административна подела Лавовска област је подељена на двадесет рејона и девет градова, који су у директној надлежности обласне власти. Становништво Однос између броја мушкараца и жена је 48 према 52. Па националности 94,8 посто популације су Украјинци, 3,6% су Руси, а Пољаци чине 0,7% становништва. Референце Спољашње везе Лавовска област (језик: украјински)
Lviv oblast

Lviv oblast är ett oblast (provins) i västra Ukraina. Huvudort är Lviv. Andra större städer är Vynnyky och Zolotjiv. Historia Området tillhör den historiska regionen Galizien och har behärskats av kungariket Galizien-Volynien (1200- till 1300-talet) det Polsk-litauiska samväldet (1340–1772), Österrike-Ungern (1772–1918) och Polen (1918–1939). Området har en betydande ukrainsk befolkning som utropade den kortlivade Västukrainska folkrepubliken. Under Polsk-sovjetiska kriget 1939 införlivades området med Ukrainska SSR och området drabbades hårt av den tyska invasionen 1941–1945. Inför Sovjetunionens seger över Tyskland i andra världskriget bekräftade Teherankonferensen införlivandet av området med Ukrainska SSR. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lviv oblast.
Аккерманська мечеть

Мечеть Баязида II (тур. Ackerman Camii) — колишня мечеть на території Аккерманської фортеці. Була збудована в часи правління султана Баязида II. Станом на початок ХХІ ст. зберігся лише мінарет. При цій мечеті було поховано кримського хана Ісляма II Ґерая (1588). Історія 1484 року війська султана Османської імперії Баязида II взяли місто і фортецю штурмом. Незабаром після захоплення Аккермана турками на його території була побудована мечеть, названа на честь султана Баязида. Про неї згадував у своїй «Книзі подорожей» турецький мандрівник Евлія Челебі. «З мечетей чудова мечеть султана Баязида, старовинна і проста на вигляд». 1588 року при цій мечеті поховали кримського хана Ісляма II Ґерая, який помер в Аккермані, готуючись до походу на Річ Посполиту. Галерея Джерела Минарет бывшей османской мечети (рос.) Хронология Аккерманской крепости (рос.)
Église de l’Annonciation de Kolomya

L'église de la très Sainte Vierge Marie, en ukrainien : Церква Благовіщення Пречистої Діви Марії (Коломия), est une église en bois située à Kolomya, raïon de Kolomya en Ukraine. Elle fut édifiée en 1587 et est représentative de la culture Houtsoule, inscrite au registre national des monuments immeubles d'Ukraine avec et son clocher, classé, elle le monument d'intérêt national N°233. Elle a été remise en avant par les travaux de Grigory Logvyn qui y a entrepris des travaux de restauration ; elle fut rendue à l'Église orthodoxe ukrainienne le 8 février 1990 mais en 2018, l'église a été envahie par les catholiques grecs. Notes et références Voir aussi Articles connexes Art ukrainien. Tserkvas en bois de la région des Carpates en Pologne et en Ukraine. Houtsoules. Liens externes sur rtic.if.ua. Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du catholicisme Portail de l’Ukraine
Cerkiew Zwiastowania Przenajświętszej Bogurodzicy w Kołomyi

Cerkiew Zwiastowania Przenajświętszej Bogurodzicy – zabytkowa cerkiew w Kołomyi, od 2018 r. greckokatolicka (wcześniej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego). Świątynia znajduje się na cmentarzu, przy ulicy Karpackiej (droga wylotowa do Iwano-Frankiwska). Budowla drewniana, wzniesiona w 1587 (najstarsza cerkiew w Kołomyi). Obok świątyni krzyż-pomnik ofiar wielkiego głodu na Ukrainie. Świątynia początkowo prawosławna, później unicka, po II wojnie światowej ponownie prawosławna. W 2017 r. budynek cerkwi został zajęty przez grekokatolików (pretekstem akcji było umieszczenie przez prawosławnych w świątyni ikony Świętych Cierpiętników Carskich). Mimo protestu prawosławnych, w 2018 r. grekokatolicy oficjalnie przejęli cerkiew, organizując przy niej swoją parafię. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Polka na Kresach – Najstarsza cerkiew w Kołomyi
Успенський собор (Біла Криниця)

Успенський собор — колишній головний храм Білокриницької старообрядної митрополії, збудований у селі Біла Криниця у 1908 році за проектом архітектора В. І. Кліка (за іншими даними, автором храму є московський архітектор О. В. Кузнєцов). Історія П'ятикупольний храм побудований на кошти московських купців — подружжя Гліба й Ольги Овсянникових. Гліб Овсянніков таким чином вирішив увічнити пам'ять про рано померлого сина. Керували будівництвом московські інженери Кузнєцов і підрядник Тряпкін під керівництвом віденського архітектора. Матеріали для храму, а також позолочені хрести та дерев'яний різьблений іконостас були привезені з Москви. Ікони писали живописці з Москви. При будівництві використовувався цілісний камінь. Зовні собор оздоблений цеглою, одна сторона якої покрита блакитною глазур'ю. Майстерно підібрані відтінки глазурі. Всі металеві деталі литі або ковані, привезені з Росії. Дерев'яний іконостас привезли з Володимира і Палеха. Храм хрестовидний у плані, має три нави і три вівтарні апсиди. Над головним входом височіє чотириярусна дзвіниця з шатровим завершенням, вкриті кольоровою черепицею. Пам'ятник є втіленням неоросійського стилю модерн. Архітектурний образ створений завдяки використанню елементів російського зодчества: бус, поребриків та інше. Пам'ятка архітектури національного значення Успенський собор старообрядців співтовариством старообрядців вважається святинею світового масштабу. У радянський час у підвалах собору зберігали пшеницю. Постановою Ради Міністрів УРСР 1978 року Успенський собор визнаний пам'яткою архітектури і взятий під охорону держави. У 2001 році Свято-Успенський собор було передано владою Білокриницькому монастирю, в користуванні якого він і перебуває. Галерея Примітки Джерела Палітра Буковини. www.palitra-buk.com.ua. Процитовано 23 листопада 2017. Свято-Успенський собор старообрядників (ХХ ст., Біла Криниця, Глибоцький район). www.novoselitsa.com (укр.). Архів оригіналу за 4 березня 2016. Процитовано 23 листопада 2017.
Мемориальный сквер (Ивано-Франковск)

Мемориальный сквер (также известен как Станиславский некрополь) — городское кладбище в Ивано-Франковске. Расположен в центре города и имеет три входа: со стороны улиц Независимости, Андрея Мельника и Степана Бандеры. Ныне новые захоронения не производятся, а сквер имеет статус памятника государственного значения. Исключение составили похороненные жертвы Евромайдана. Первые захоронения относятся к 1782 году. Слева от входа была немецкая евангелическая церковь (1883), впоследствии утрачена. С 1955 захоронения не проводились. В 1982 году кладбище было уничтожено и реконструировано под сквер. В 2002 году на территории кладбища возвели часовню. 24 декабря 2008 года с часовни украли мраморную плиту размером 12 м2, разбили 5 урн для мусора, сломали 6 скамеек а также испортили надписями ограждение. Сохранившееся могилы Л. Бачинский (1871—1930) — вице-президент ЗУНР; Мелитон Осипович Бучинский — фольклорист; Маврикий Гославский (1802—1834) — поэт; Евгений Иеронимович Желеховский (1844—1885) — языковед; Иван Корнилович Мандичевский (1854—1925) — адвокат; К. Свидзинский (1842—1877) — поэт; Денис Владимирович Сочинский (1865−1909) — композитор; Павел Прохорович Дадугин (1912−1944) — освобождавший город офицер. Новые захоронения Роман Игоревич Гурик (1994—2014) — участник Евромайдана. Петр Васильевич Беспалько (1980—2014) Юрий Николаевич Баран (1968—2014) Василий Васильевич Семанюк (1979—2014) Михаил Михайлович Шемегинский-Нестерук (1983—2014) Владимир Богданович Шарабуряк (1976—2014) Литература Івано-Франківський меморіальний сквер. Список похованих УССів / Журнал «Літопис Червоної Калини».— Ч. 3 від грудня 1929 року.— С. 11-13. Примечания Ссылки МЕМОРИАЛЬНЫЙ СКВЕР «СТАНИСЛАВОВСКИЙ НЕКРОПОЛЬ» Івано-франківський меморіальний сквер — пам’ятка державного значення (укр.)
Костел Непорочного зачаття Пресвятої Діви Марії (Лопатин)

Костел Непорочного зачаття Пресвятої Діви Марії — культова споруда, пам'ятка архітектури державного значення в смт Лопатині Червоноградського району Львівської області України. Діючий парафіяльний храм РКЦ. Історія Ініціатором будівництва був львівський канонік Щепан Мікульський, фундаторами — дідичі Лопатина, буський каштелян Адам-Алоїзій Мишка-Холоневський та його дружина Саломея з Контських. Правдоподібно, автором проекту був або Мартин Урбанік, або Клеменс Ксаверій Фесінгер. На думку дослідника Збігнева Горнунґа, взірцем для споруди був костел у Годовиці, споруджений за проектом архітектора Бернарда Меретина; Франциск Оленський був автором статуй на високих імпостах головного вівтаря костелу, виконаних бл. 1785 року. За одними даними, храм спорудили в 1772 році, однак Горнунґ датував час спорудження близько 1766 року. Розписував костел у 1782 році Станіслав Строїнський (поліхромія), фрески якого відновлювали у 1936 році. Світлини Примітки Див. також Костел всіх святих (Годовиця) Костел святого Станіслава (Буськ) Костел Внебовзяття Пресвятої Діви Марії (Бучач) Церква святого Йосафата (Коломия) Джерела Hornung Z. Merenyn Bernard (zm. 1759) // Polski Słownik Biograficzny. — Wrocław — Warszawa — Kraków — Gdańsk : Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1978. — T. ХХ/3, zeszyt 86. — 409—616 s. — S. 443. (пол.) Krasny P. O problemach atrybucji architektury nowożytnej: Kościoły w Kołomyi, Busku, Brzozdowcach i Łopatynie a twórczość Bernarda Meretyna [Архівовано 4 березня 2017 у Wayback Machine.] // Folia Historiae Artium. — 1994. — № 30. — S. 119—129. (пол.) Непорочного зачатия костел, 1772 г. [Архівовано 27 вересня 2020 у Wayback Machine.] // Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. — К. : Булівельник, 1986. — Т. 3. — С. 190. (рос.) Посилання Лопатин. Костел Непорочного зачаття Діви Марії (1772 р.) [Архівовано 26 червня 2020 у Wayback Machine.] Ювілей 600-річчя з дня заснування парафії в смт Лопатині [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.]. Beata Cichecka-Wronowska. Historia kościoła w Łopatynie [Архівовано 9 серпня 2016 у Wayback Machine.]. (пол.)
Kościół św. Doroty w Sławucie

Kościół św. Doroty w Sławucie – kościół rzymskokatolicki w Sławucie, położony przy ul. Sobornosti. Historia Kościół św. Doroty został ufundowany w 1822 roku przez ówczesnego właściciela Sławuty, ks. Eustachego Sanguszkę z przeznaczeniem na mauzoleum rodzinne. Zgodnie z intencją fundatora miał być kopią kościoła św. Eustachego w Paryżu. Świątynia została usytuowana na wzgórzu, nieopodal nieistniejącego obecnie pałacu Sanguszków. Wejście do świątyni poprzedzono wysokim, półkolistnym tarasem, który z obu stron obejmowały półkoliście zakreślone schody. Nad głównym wejściem fundator kazał umieścić zachowany do dzisiaj napis: "Święta Doroto módl się za nami". Na szczycie fasady znajdował się zaś kamienny sarkofag wskazujący na główne przeznaczenie świątyni. Ołtarze kościoła oraz oprawa organów zostały wykonane z czarnego dębu (w znacznym stopniu zachowane do dzisiaj). Po prawej stronie ołtarza znajduje się wejście prowadzące do podziemi z grobami rodu Sanguszków. W 1935 roku kościół został zamknięty. Otwarto go ponownie podczas okupacji niemieckiej (1941–1944), po czym znowu zamknięto. W okresie ZSRR świątynia zamieniona została na magazyn soli, a większość wyposażenia zniszczono. Kościół został odzyskany przez katolików w 1990 roku. W kolejnych latach, dzięki staraniom proboszcza, ks. Jana Szańcy (od 1996), kościół został w znacznym stopniu wyremontowany, choć prace renowacyjne wciąż nie zostały ukończone. Parafia wchodzi w skład diecezji kamieniecko-podolskiej. Bibliografia Roman Aftanazy, Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej, Wrocław 1994, t. 5, s. 472.