NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Болязуби

Болязу́би — село в Україні, у Збаразькій міській громаді Тернопільського району Тернопільської області. До села приєднано хутори Зграбники, Глинчуки та Нагнидовеччина. Географія Клімат Історія Перша писемна згадка під назвою Болизуби — 1583 (за поборовим реєстром Кременецького повіту). Належало князеві Костянтину-Василю Острозькому, 1913 — Грохольським. 1 жовтня 1933 року утворено ґміну Колодне Кременецького повіту і село включено до неї. З вересня 2015 року і до червня 2020 року Болязуби входили у склад Колодненської сільської громади. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області», село увійшло до складу Збаразької міської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Збаразького району, село увійшло до складу новоутвореного Тернопільського району. Населення За даними перепису 2001 року, населення Болязубів становило 480 осіб. Мова Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Пам'ятки У селі є Дім молитви ЄХБ (1991), дерев'яна церква святої Трійці (1907), пам'ятник односельцям, які загинули в 1941 році за Вільну Україну. Соціальна сфера Діють загальноосвітня школа І ступеня, Будинок культури, бібліотека, ФАП. Відомі люди Народилися Петро Багрій (нар. 1960) — український спортсмен-гирьовик, майстер спорту міжнародного класу (2001). Павло Марчук (нар. 1956) — поет; письменник-романіст,автор художніх романів "Благородний НЕГІДНИК", "Зловредний ДОБРОДІЙ", "АРТіСТ(и)" та підручників для студентів університетів України. Примітки Література Цинкаловський О. Стара Волинь і Волинське Полісся. Краєзнавчий словник — від найдавніших часів до 1914 року. — Вінніпег : Накладом Товариства «Волинь», 1984—1986. Уніят В., Хаварівський Б. Болязуби // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 166. — ISBN 966-528-197-6. Уніят В. Болязуби // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 238—239. — ISBN 978-966-457-228-3. Bolizuby // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1900. — Т. XV, cz. 1. — S. 192. (пол.)
Bondurivka, Cecelnîk

Bondurivka (în ucraineană Бондурівка) este localitatea de reședință a comunei Bondurivka din raionul Cecelnîk, regiunea Vinnița, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Bondurivka era vorbitoare de ucraineană (98,9%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,1%). Note
Бондуровка (Гайсинский район)

Бондуро́вка (укр. Бондурівка) — село в Чечельницкой поселковой общине Гайсинского района Винницкой области Украины. До 2020 года входило в Чечельницкий район. Население по переписи 2024 года составляет 500 человек. Почтовый индекс — 24810. Телефонный код — 4351. Занимает площадь 3,7 км². Примечания Ссылки Бондуровка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Бондурівка (Гайсинський район)

Бондурі́вка — село в Україні, у Чечельницькій селищній громаді Гайсинського району Вінницької області. Географія Село розташоване на півдні Гайсинського району. Колишній Бондурівській сільраді було підпорядковане також станційне поселення Дохно, розташоване за 2 км. На станції Дохно зупиняються вузькоколійні поїзди до Рудниці, Бершаді та Гайворона. Це на даний час практично єдиний транспорт до села. У селі річка Криниця-В'язова впадає у Дохну, праву притоку Південного Бугу. Історія Станом на 1885 рік у колишньому власницькому селі П'ятківської волості Ольгопільського повіту Подольської губернії мешкала 2001 особа, налічувалось 382 дворових господарства, існували 2 православні церкви, 2 постоялих будинки, водяний млин, винокурний завод. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 3114 осіб (1558 чоловічої статі та 1556 — жіночої), з яких 3054 — православної віри. 12 червня 2020 року, відповідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області», село увійшло до складу Чечельницької селищної громади. 17 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи і ліквідації Чечельницького району, село увійшло до складу Гайсинського району. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Джерела Bondurówka 2.) B., albo Bondurowce wieś, pow. olhopolski // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1880. — Т. I. — S. 305. (пол.) — S. 305. (пол.) https://gromada.info/gromada/chechelnycka/#970 Література Бондурівка // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974 — том Вінницька область / А.Ф. Олійник (голова редколегії тому), 1972 : 788с. — С.697
Boratyn, Lviv Oblast

Boratyn (Ukrainian: Боратин) is a village (selo) in Zolochiv Raion, Lviv Oblast, in western Ukraine. It belongs to Brody urban hromada, one of the hromadas of Ukraine. From 1918 to 1939 the village was in Tarnopol Voivodeship in Poland. Until 18 July 2020, Boratyn belonged to Brody Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Lviv Oblast to seven. The area of Brody Raion was merged into Zolochiv Raion. References External links gska2.rada.gov.ua
Boratyn (rejon złoczowski)

Boratyn (ukr. Боратин) – wieś na Ukrainie w rejonie złoczowskim należącym do obwodu lwowskiego. Do 2020 w rejonie brodzkim. Położenie Na podstawie Słownika geograficznego Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich: Boratyn to wieś w powiecie brodzkim, 13 km na południe od Brodów. Zobacz też Boratyn Przypisy Linki zewnętrzne Boratyn 1.) wś, pow brodzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 308 . Boratyn na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Boratîn, Brodî

Boratîn (în ucraineană Боратин) este un sat în comuna Ponîkva din raionul Brodî, regiunea Liov, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Boratîn era vorbitoare de ucraineană (99,22%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Боратин (Львовская область)

Бора́тин (укр. Бора́тин) — село в Бродовской городской общине Золочевского района Львовской области Украины. Расположено в 20 км к западу от Подкаменя, на границе Львовской и Волынской областей. История С 1918 по 1939 село входило в Тарнопольское воеводство Польши. Село известно как место базирования и активных действий УПА в 1943—1950 г.г. Бытует афоризм: «Боратин-Черница — бандеровская столица». В 1944 году в этой местности велись активные боевые действия с участием РККА, дивизии СС «Галичина» и УПА (см. Бродовский котёл). Здесь в бою с отрядом УПА погиб советский разведчик Николай Кузнецов, которому до 1990-х годов в селе стоял памятник. Ссылки Боратин на сайте Верховной рады Украины Усадьба в Боратыне Boratyn // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich (пол.) / pod redakcyą Filipa Sulimierskiego, Bronisława Chlebowskiego, Władysława Walewskiego. — Warszawa: Druk «Wieku», 1880. — Т. I. — 960 s. — S. 308.
Boryskowicze (Ukraina)

Boryskowicze (ukr. Борисковичі) – wieś na Ukrainie w rejonie łuckim (do 2020 w rejonie horochowskim) obwodu wołyńskiego. Znajduje tu się przystanek kolejowy 98 km, położony na linii Lwów – Kiwerce. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Brany, w powiecie włodzimierskim. Przypisy Linki zewnętrzne Boryskowicze, wś, powiat włodzimierski, gm. Brany, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 218 . Борисковичі (Boryskowicze) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Borîskovîci, Horohiv

Borîskovîci (în ucraineană Борисковичі) este un sat în comuna Branî din raionul Horohiv, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Borîskovîci era vorbitoare de ucraineană (99,82%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Борисковичи (Волынская область)

Борисковичи (укр. Борисковичі) — село на Украине, находится в Марьяновской поселковой общине Луцкого района Волынской области. До 2020 года посёлок входило в Гороховский район. Население по переписи 2001 года составляет 543 человека. Почтовый индекс — 45748. Телефонный код — 6556. Литература Зварич В. В., Пелещишин Н. А., Чайка Р. М. Разведки на Волыни // Археологические открытия 1976 года. — М.: Наука, 1977. — С. 297—298. Баюк В. Обстеження району давньоруського городища Борисковичі у сезоні 2009 року (укр.) // Materiały i Sprawozdania Rzeszowskiego Ośrodka Archeologicznego. — Rzeszów, 2010. — T. XXXI. — S. 123—127. Ссылки Борисковичи на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Борисо-Глібський жіночий монастир (Водяне)

Борисо-Глібський жіночий монастир УПЦ (МП) — православний монастир Ізюмської єпархії УПЦ МП. Розташований в селі Водяне, Зміївський район, Харківська область; в заплаві річки Уда, на її правому березі. Заснування монастиря Затверджений рішенням Священного Синоду Української Православної Церкви 15 квітня 1997 року . Першою настоятелькою новоутвореного монастиря стала монахиня Серафима (Санталова) , духовним пастирем став ігумен Севатіан (Щербаков). Керівництво монастирем Серафими було нетривалим, вона звільнила посаду внаслідок хвороби. 30 грудня того ж року новою настоятелькою призначена монахиня Марія Магдалина (Кашкіна). У травні 1997 р. в монастирі почало відправлятись богослужіння. 20 липня 1997 під час Божественної Літургії в храмі обителі чудесним чином оновилася ікона Спаса Нерукотворного. 28 жовтня 1997 Священний Синод УПЦ ухвалив вважати цю ікону Спаса Нерукотворного чудотворною. У 2012 році Монастир відійшов від Харківської і Богодухівської єпархії до новоутвореної Ізюмської єпархії Української православної церкви (МП). Храми Храм в ім'я страстотерпців Бориса і Гліба Існуючий в наш час храм, було побудовано в 1905 р. на місці старої дерев'яної церкви побудованої в 1700 (1711) році. У 1932 р. храм був закритий. Під час Німецько-радянської війни деякий час був діючим (1942—1943 рр.). У 1991 році зроблено спробу відновлення храму. У 1995—1996 р. настоятелем храму ієромонахом Севастіаном (Щербаковим) проводились відновлювальні та реставраційні роботи. Храм був знову відкритий. Храм Преображення Господнього 11 квітня 2010 вікарієм Харківської єпархії архієпископом Ізюмським Онуфрієм (Легким) освячено місце під будівництво храму на честь Преображення Господнього. Настоятельниці монастиря 15.04.1997-30.12.1997 Серафима (Санталова) – Монахиня. 30.12.1997-3.03.2002 Марія Магдалина (Кашкіна) – Монахиня. В 1999 році їй надано сан ігумені. 3.03.2002-29.06.2004 Серафима (Мерлан) – Монахиня. 29.06.2004-30.06.2013 знову Марія Магдалина (Кашкіна) – Ігуменя. з 30.06.2013 Ангеліна (Нечаїва) Духовний пастир, настоятель Борисо-Глібського храму 13.05.1997 Севастіан (Щербаков). Ієромонах. Адміністративне підпорядкування 1997-2012 Харківська і Богодухівська єпархія УПЦ (МП) з 2012 Ізюмська і Куп’янська єпархія УПЦ (МП) Посилання Православная Энциклопедия. Борисоглебский в честь Покрова Пресвятой Богородицы Женский Монастырь [Архівовано 14 квітня 2015 у Wayback Machine.] Торжество в Борисо-Глебской обители [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Змиевский Свято-Борисо-Глебский женский монастырь [Архівовано 16 квітня 2016 у Wayback Machine.] Свято-Борисо-Глібський жіночий монастир, офіційний сайт Джерела Плигун О. Свято-Борисо-Глібський жіночий монастир. 2007. — 64 с. Парамонов А.Ф. Православні храми та монастирі Харківської губернії. Альбом-каталог — Харків «Харківський приватний музей міських маєтків», 2007 — 350 с. — ISBN 978-966-8246-73-9 Примітки
Borysivka, Odesa Oblast

Borysivka (Ukrainian: Борисівка; Romanian: Borisăuca) is a village in Tatarbunary urban hromada, Bilhorod-Dnistrovskyi Raion, Odesa Oblast. The population is 1,803 people. Demographics According to the 1989 Ukrainian SSR census, the population of the village was 1,748 people (849 men and 899 women). According to the 2001 Ukrainian census, the population was 1,783 people. Language Distribution of the population by native language according to the 2001 census: The high school of Borysivka changed the name of the language used for teaching from "Moldovan" to Romanian and adopted the Romanian schools' curriculum in Ukraine on May 25, 2023, through a decision of the teaching staff. References
Борисовка (Одесская область)

Бори́совка (укр. Борисівка) — село в Татарбунарской городской общине Белгород-Днестровского района Одесской области Украины. Было основано в 1822 году. Расположено на берегу озера Сасык (Кундук), в пяти километрах от города Татарбунары и в 25 км от железнодорожной станции Сарата. История Село основано в 1828 году государственными крестьянами, которых царское правительство переселило из Обоянского уезда Курской губернии. Переселенцы были выходцами из села Никольская Пеня (23 семьи), города Богатого (11 семей), слободы Новоселовки (1 семья), поселений Вишня Пеня и Чертовой. По данным 1916 года в Борисовке уже проживало 925 семей — все молдаване. Когда состоялось изменение этнического состава населения, точно не известно, но считается, что во время отхода части Бессарабии в состав Молдавского княжества (1856 год). На территории Борисовки в 1946 году были сформированы два колхоза им. Хрущёва и «Новая жизнь», которые в 1949 году соединились в один колхоз «40 лет Октября», который в свою очередь вошел в состав колхоза им. Татарбунарского восстания. В 1998 году после выхода из состава КСП «Татарбунарского восстания» было создано СООО «Борисовка». С 2002 года на территории села действуют СООО «Борисовка» и СПК «Борисовский». На территории села было образовано четвёртое отделение многоотраслевого колхоза им. Татарбунарского восстания, за которым были закреплены 4,1 тыс. га сельскохозяйственных угодий, в том числе 3,3 тыс. га пахотной земли. Выращивали зерновые, технические и кормовые культуры; культивировались редкие сорта винограда. В борисовской средней школе обучалось 442 ученика, которым преподавало 28 учителей, сегодня в школе учится 308 учеников и работает 27 учителей. Работает дом культуры, сельская библиотека с книжным фондом 10,8 тыс. экземпляров, ФАП, детский садик. Работала грязелечебница, детский санаторий на 150 кроватей (16 медработников, в том числе 3 врача). В период Великой Отечественной войны 288 жителей села сражались на фронтах, 161 человек погиб, 127 вернулось живыми. 61 был награждён орденами и медалями. В селе в 1987 году был установлен памятник погибшим односельчанам в годы ВОВ. Функционирует церковь Святой Параскевы, частная пекарня, маслобойка, три магазина. До 2020 года входило в Татарбунарский район. Примечания Ссылки Борисовка на igsu.org.ua
Борисівка (Білгород-Дністровський район)

Борисі́вка — село Татарбунарської міської громади, у Білгород-Дністровському районі Одеської області України. Населення становить 1803 осіб. Археологія Довколо села виявлені поселення доби бронзи, перших століть н. е. і слов'янське селище IX—X ст. н. е. Територією села проходить частина Нижнього Траянового валу. Історія Заселення почалося в 1774 році неподалік річки Чичмеї. Вже у 1818 році поселення заселили козаки Усть-Дунайського буджацького війська на місці татарського аула Чишма. Надалі тут поселилися біглі кріпосні із центральних губерній росії. У 1818 році заснована Свято — РіздвоБогородична церква, яка функціонує і сьогодні. У 1826 році сторообрядцями було засноване село Чичма-І. В 1827 році село Чичма-ІІ значиться як болгарська колонія, яка була заснована родинами з Румунії та Болгарії. За даними 1916 року, в Борисівці вже мешкало 925 сімей — усі молдавани. Коли відбулася зміна етнічного складу населення, точно не відомо, але вважається, що під час відходу частини Бессарабії до Молдавського князівства згідно Паризького договору 1856 року. У 1924 році в селі було засновано церкву Святої Параскеви, яка була зачинена в радянський період. В 1989 році церква знову відкрила свої двері. У 2025 у ліцеї села відкрили меморіальну дошку на честь загиблого мешканця, військовослужбовця Збройних Сил України Андрія Блашку. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1748 осіб, з яких 849 чоловіків та 899 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 1783 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Borowne

Borowne (ukrainisch Боровне; russisch Боровно/Borowno, polnisch Borowno) ist ein Dorf in der Westukraine in der Oblast Wolyn, Rajon Kamin-Kaschyrskyj etwa 26 Kilometer südöstlich des Rajonshauptortes Kamin-Kaschyrskyj und 85 Kilometer nördlich der Oblasthauptstadt Luzk am Stochid gelegen. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Kamin-Kaschyrskyj; bis dahin war es seit dem 7. August 2018 ein Teil der neugegründeten Landgemeinde Huta-Borowenska (Гуто-Боровенська сільська громада Huto-Borowenska silska hromada), vorher bildete das Dorf zusammen mit den Dörfern Nadritschne (Надрічне) und Schyniwka (Житнівка) die gleichnamige Landratsgemeinde Borowne (Боровненська сільська рада/Borownenska silska rada) im Südosten des Rajons Kamin-Kaschyrskyj. Geschichte Der Ort wurde 1545 zum ersten Mal schriftlich erwähnt und gehörte bis 1793 in der Woiwodschaft Wolhynien zur Adelsrepublik Polen-Litauen. Mit den Teilungen Polens fiel der Ort an das Russische Reich und lag bis zum Ende des Ersten Weltkriegs im Gouvernement Wolhynien. Nach dem Ersten Weltkrieg kam der Ort 1921 zu Polen (als Hauptort der Gmina Borowno im Powiat Kamień Koszyrski, Woiwodschaft Polesien), zu Beginn des Zweiten Weltkriegs wurde er zwischen 1939 und 1941 von der Sowjetunion besetzt. Nach dem Überfall auf die Sowjetunion im Juni 1941 wurde er dann bis 1944 von Deutschland besetzt, dies gliederte den Ort in das Reichskommissariat Ukraine in den Generalbezirk Brest-Litowsk/Wolhynien-Podolien, Kreisgebiet Kamen Kaschirsk. Nach dem Krieg wurde der Ort der Sowjetunion zugeschlagen. Dort kam das Dorf zur Ukrainischen SSR und seit 1991 ist es ein Teil der heutigen Ukraine. Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Chyrów. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 15, Teil 1: Abablewo–Januszowo. Walewskiego, Warschau 1900, S. 212 (polnisch, edu.pl). Einzelnachweise
Borowno (Ukraina)

Borowno (ukr. Боровне) – wieś na Ukrainie w rejonie kamieńskim obwodu wołyńskiego. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Borowno, w powiecie kowelskim. Przypisy Linki zewnętrzne Borowno, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 212 . Боровне (Borowno) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Borovne, Kamin-Kașîrskîi

Borovne (în ucraineană Боровне) este localitatea de reședință a comunei Borovne din raionul Kamin-Kașîrskîi, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Borovne era vorbitoare de ucraineană (99,87%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Боровно (Волынская область)

Бо́ровно (укр. Боровне) — село в Камень-Каширской городской общине Камень-Каширского района Волынской области Украины. Население по переписи 2001 года составляет 786 человек. Почтовый индекс — 44562. Телефонный код — 3357. Занимает площадь 2,233 км². Примечания Ссылки Боровно на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Боровне

Бо́ровне — село в Україні, у Камінь-Каширській громаді Камінь-Каширського району Волинської області. Розташоване на березі річки за 35 км на південний схід від районного центру. Населення становить 500 осіб. Історія Боровне вперше згадується у 1545 році. У 1906 році село Боровенської волості Ковельського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 58 верст. Дворів 160, мешканців 1010. У 1926 році сільська громада збудувала і посвятила невелику дерев'яну церкову Різдва Пресвятої Богородиці. Після другої світової війни церква ще діюча, але на початку 1960-х років знята з реєстрації і на початку 1970-х років у приміщенні колишньої церкви відкрили школу. За радянських часів в селі діяв колгосп ім. С. Бойка, що мав на той час 6748 га землі, у тому числі 914 га орної, 2949 га лісу, 1670 га сіножа­тей і пасовищ. Основні сільськогосподарські культури — жито, льон, люпин, картопля. Роз­винуте птахівництво. З набуттям Україною незалежності в селі було відновлено місцеву церкву та наново посвячено 21 вересня 1991 року. Нині храм знаходиться у користуванні місцевої релігійної громади УПЦ МП. До 3 січня 2019 року — адміністративний центр Боровненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області. Населення Станом на 1885 рік у колишньому власницькому містечку Боровенської волості Ковельського повіту Волинської губернії мешкало 610 осіб, налічувався 91 господарство, існував постоялий будинок. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 947 осіб (487 чоловічої статі та 460 — жіночої), з яких 902 — православної віри. Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 743 особи, з яких 343 чоловіки та 400 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 782 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Соціальна сфера В селі діє Боровненська загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня (директор Остапук М. С.), розрахована на 185 учнів. Відомі особи Оліферчук Михайло Іванович (1966) — Гуто-Боровенський сільський голова, учасник російсько-української війни. Марценюк Андрій Данилович (1986-2024) – солдат Збройних Сил України, учасник російсько-української війни. Життя обірвалося під час лікування внаслідок бойового поранення 12 грудня 2024 року. Похований 15 грудня 2024 року на місцевому кладовищі села Боровне. Примітки Література Бо́ровне // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.265
Borosenske

Borosenske (ukrainisch Борозенське; russisch Борозенское/Borosenskoje) ist ein Dorf im Süden der Ukraine, etwa 86 Kilometer nordöstlich der Oblasthauptstadt Cherson gelegen. Der Ort wurde in der 2. Hälfte des 19. Jahrhunderts als Klosterdorf gegründet. Im Verlauf des russischen Überfalls auf die Ukraine wurde der Ort im März 2022 durch russische Truppen besetzt und konnte am 11. November 2022 wieder durch ukrainische Truppen zurückerobert werden. Verwaltungsgliederung Am 4. April 2017 wurde das Dorf zum Zentrum der neugegründeten Landgemeinde Borosenske (Борозенська сільська громада/Borosenska silska hromada). Zu dieser zählen auch noch die 9 in der untenstehenden Tabelle aufgelisteten Dörfer, bis dahin bildete es zusammen mit den Dörfern Kutscherske, Pjatychatky und Sadok die gleichnamige Landratsgemeinde Borosenske (Борозенська сільська рада/Borosenska silska rada) im Südosten des Rajons Welyka Oleksandriwka. Seit dem 17. Juli 2020 ist sie ein Teil des Rajons Beryslaw. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Borosenske Teil der Gemeinde: Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (russisch) Einzelnachweise