NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jardin botanique d'Odessa

Le jardin botanique d'Odessa est un établissement public ukrainien, comportant en deux parties: un jardin botanique, un arboretum et un conservatoire (serre chauffée) situées aux n°48-50 ainsi qu'au n°87 du Boulevard des français (Французький бульвар), au centre-ville d'Odessa, la troisième plus grande ville du pays. Historique Sa construction remonte au gouvernorat d'Alexandre Louis Andrault de Langeron, mais il fallut attendre 1867 pour qu'il soit officialisé sous l'égide de l'université Impériale Novorossiysk (aujourd'hui l'Université d'Odessa portant le nom de Ilya Ilitch Metchnikov). Ce jardin botanique est l'un des plus anciens parcs de la ville. C'est son fondateur Alexandre de Langeron qui y planta le premier arbre de la ville, puis Félix de Ribas qui présenta à la ville son parc; le personnel universitaire contribue de nos jours au maintien d'un jardin d'étude et d'agrément, unique sur les bords de la mer Noire et au climat quasi-méditerranéen. Ses collections étaient principalement connues comme une sorte d'étude pour le département de botanique de l'université d'Odessa. Sous la direction du professeur L.V. Reingard, professeur de botanique, et de L.A. Rishavi, expert en anatomie et en physiologie des plantes, des plantes et graines ont été rapportées de différentes parties du monde, notamment de Paris, de Singapour, de Melbourne, de Saïgon, de Berlin et de Palerme. L'histoire du Jardin botanique connaît, comme la ville, des périodes néfastes. Le parc (originellement une œuvre d'Empire) fut gravement endommagé pendant la révolution russe et la guerre civile qui s'ensuivit. Durant la Seconde Guerre mondiale, de nombreuses collections de plantes ont été détruites. Présentation Aujourd'hui, on peut y voir plus de 3 000 sortes de plantations vertes d'âges différents. La collection du parc est renouvelée en permanence. Le parc s'étend sur 16 hectares, sur laquelle se trouvent une ancienne collection (au bout du Boulevard Français) et une nouvelle collection. Le Jardin botanique de l'université nationale d'Odessa est l'un des membres du Conseil des jardins botaniques d'Ukraine. Le Jardin participe à de nombreux programmes éducatifs organisés par le Conseil international des jardins botaniques pour la protection des plantes. L'université échange périodiquement des semences avec plus de 200 institutions botaniques dans le monde entier, enrichissant ainsi sa collection. Galerie Printemps Automne Arboretum Roseraie Bâtiments Notes et références Liens Pages liées Ukraine Vladimir Khrjanovski, Alexandre Fomine. Pages externes Portail des espaces verts Portail de l’Ukraine Portail de la botanique Portail de l’histoire de la zoologie et de la botanique
Orto botanico di Odessa

L'orto botanico di Odessa (in ucraino Одеський ботанічний сад?, Odes'kyj botaničnyj sad) è un orto botanico situato all'interno dell'Università di Odessa. Esso possiede circa 3000 piante ed è diviso in due aree: quella più antica, visitabile solo in presenza di una guida, si trova al n° 87 di Francuz'kyj Bul'var, mentre la più recente si trova al n° 48/50 del medesimo viale. Storia e descrizione L'orto botanico fu istituito nel 1880 nei dintorni dell'Università di Odessa. Inizialmente vi furono introdotte 70 specie di piante che furono esaminate dagli studiosi del Dipartimento di Botanica dell'allora Liceo Richelieu, dopodiché, per volontà di ampliare ulteriormente la collezione, fu costruita una seconda area più grande in un punto dove sorgeva un'antica fattoria. La principale attrazione dell'orto è la serra delle palme, che contiene diverse piante esotiche secolari provenienti da tutto il mondo, quali cicadee e banani. Inoltre, vi è un'antica fontana restaurata nel 2019. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Orto botanico di Odessa Collegamenti esterni Sito ufficiale, su garden.onu.edu.ua.
Grădina Botanică din Odesa

Grădina Botanică din Odesa (în ucraineană Одеський ботанічний сад; oficial Grădina Botanică a Universității de Stat „Ilia Mecinikov”) este situată în centrul istoric din orașul Odesa (Ucraina), la adresa bd. Franțuzkii, 48/50. Pe teritoriul grădinii, cu o suprafață de aproximativ 16 hectare, există mai mult de 3000 de tipuri de plante. Grădina este și o subdiviziune educațională a Facultății de Biologie a Universității, în cadrul ei se realizează anual lucrări, cercetări. Grădina este deschisă publicului și sunt disponibile tururi cu ghid. Grădina a fost înființată la inițiativa guvernatorului-general Alexandre de Langeron, expert în cultura trandafirului. În anii 1834–1848 a fost dezvoltată în continuare sub conducerea lui Alexander von Nordmann și a fost înființată și o Școală de grădinărit. Galerie de imagini din grădină Legături externe Site-ul Grădinii botanice Arhivat în 2 decembrie 2020, la Wayback Machine. Referințe
Озаринецький замок

Озаринецький замок — пам'ятка архітектури місцевого значення у селі Озаринці Могилів-Подільського району Вінницької області. Відомості Зведений у 1657-1672 рр., нині Вінницька область, який обороняв від постійних турецьких нападів. Був розташований на так званому Волоському шляху, за яким йшли грабіжницькі походи вояків Туреччини. Зруйнований турками у 1690 р., відновлений у 1699 р. після вигнання османів. Потім замок занепав. Каміння використовували для власних будівельних потреб, один з власників зробив в рештках замку хлібне сховище. Частково збережені — східна стіна, каземат, підмурки будівель біля північної та східної стін. Мав форму квадрата зі стороною 55 м, загальна площа 0,3 га. Будова Головний вхід в замок був з півдня. Площа 0,3 га, бік — 55 м. По середині південного боку був в'їзд до замку, він розміщався в двоповерховому будинку. В північно-західному куті замку фундаменти башти, що в середині була кругла, а зовні восьмигранна. Можливо башти були і в інших кутах, бо в північно-східній в землі виявлено якійсь склепіння… — опис Сіцинського. Вся площа була забезпечена мурами. Вздовж січної та північних мурів розміщалися муровані будинки. Під східним будинком були льохи.в середині була стометрова криниця Східний зовнішній мур підпирали контрфорси. В західному мурі лишилися амбразури. На півночі з площі був ще другий двір, за площею такий самий, те квадратний, обнесений муром, але нижчим і вужчим. Галерея Джерела «Памятники градостроительства и архитектуры УССР», Т 2, 1985. онлайн Посилання http://www.doroga.ua/Pages/POIDetails.aspx?CatalogPOIID=1228 http://www.ozarinci.narod.ru/istoriy.htm
Александровское водохранилище

Александровское водохранилище — русловое водохранилище на реке Мокрый Мерчик (бассейн Днепра). Водохранилище построено в 1973 году и принадлежит Краснокутскому межрайонному управлению водного хозяйства Харьковской области. Водохранилище построено в 1977 году по проекту Харьковского филиала института «Укргипроводхоз». Назначение — увлажнение осушенных земель в поймах рек Мерла и Мерчик, рыборазведения. Вид регулирования — сезонное. Основные параметры водохранилища Нормальный подпорный уровень — 133,5 м; Форсированный подпорный уровень — 133,8 м; Полный объём — 11,4 млн м³; Полезный объём — 10,8 млн м³; Длина — 6,35 км; Средняя ширина — 0,55 км; Максимальные ширина — 1,60 км; Средняя глубина — 3,21 м; Максимальная глубина — 6,5 м. Основные гидрологические характеристики Площадь водосборного бассейна — 193 км². Годовой объём стока 50 % обеспеченности — 10800000 м³. Паводковый сток 50 % обеспеченности — 7800000 м³. Максимальный расход воды 1 % обеспеченности — 116 м³/с. Состав гидротехнических сооружений Глухая земляная плотина длиной — 669 м, высотой — 8,7 м, шириной — 8,5 м. Заделка верхового откоса — 1:8, низового откоса — 1:2,5. Шахтный водосброс из монолитного железобетона размерами 7,0×9,5 м. Водосбросный тоннель длиной — 32,4 м, размерами 3(2,5×3,0) м. Водовыпуск трубчатый из стальной трубы диаметром 400 мм для подачи воды к рыбопитомнику, расположенному в нижнем бьефе. Использование водохранилища Водохранилище было построено для увлажнения осушенных земель в поймах рек Мерла и Мерчик. Также водохранилище используется для подачи воды к рыбопитомника АРВК «Богодуховский рыбхоз». Акватория водохранилища используется для рыборазведения. Литература Водогосподарський паспорт Олександрівського водосховища, Харківдіпроводгосп, 1979. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с.
Олександрівське водосховище (Мерчик)

Олександрівське водосховище — руслове водосховище на річці Мокрий Мерчик (басейн Дніпра). Водосховище побудовано в 1973 році й належить Краснокутському міжрайонному управлінню водного господарства Харківської області. Згідно з даними цієї організації: площа водосховища при НПР 133,5 м — 352 га, повний об'єм 11 млн куб м. Довжина 6,35 км, ширина 1,6 км, максимальна глибина 6,5 м. Водоскидна споруда — шахтний водоскид. Призначення водосховища — зволоження осушених земель у заплавах річок Мерла й Мерчик, а також зрошення. Дані про характеристики та призначення водосховища взяті з інформаційного стенда, встановленого на греблі об'єкта. Згідно з даними ВАТ «Харківводпроект» повний об'єм водосховища становить 11,4 млн куб.м. Водосховище побудовано в 1977 році по проекту Харківської філії інституту «Укрдіпроводгосп». Призначення — зволоження осушених земель в заплавах річок Мерла і Мерчик, риборозведення. Вид регулювання — сезонне. Основні параметри водосховища нормальний підпірний рівень — 133,5 м; форсований підпірний рівень — 133,8 м; рівень мертвого об'єму — 128,5 м; повний об'єм — 11,4 млн м³; корисний об'єм — 10,8 млн м³; площа дзеркала — 352 га; довжина — 6,35 км; середня ширина — 0,55 км; максимальні ширина — 1,60 км; середня глибина — 3,21 м; максимальна глибина — 6,5 м. Основні гідрологічні характеристики Площа водозбірного басейну — 193 км². Річний об'єм стоку 50 % забезпеченості — 10,8 млн м³. Паводковий стік 50 % забезпеченості — 7,8 млн м³. Максимальні витрати води 1 % забезпеченості — 116 м³/с. Склад гідротехнічних споруд Глуха земляна гребля довжиною — 669 м, висотою — 8,7 м, шириною — 8,5 м. Закладення верхового укосу — 1:8, низового укосу — 1:2,5. Шахтний водоскид із монолітного залізобетону розмірами 7,0×9,5 м. Водоскидний трьохвічковий тунель довжиною — 32,4 м, розмірами 3(2,5х3,0)м. Водовипуск трубчатий із сталевої труби діаметром 400 мм для подачі води до рибррозплідника, розташованого в нижньому б'єфі. Використання водосховища Водосховище було побудовано для зволоження осушених земель в заплавах річок Мерла і Мерчик. Також водосховище використовується для подачі води до риборозплідника АРВК «Богодухівський рибгосп». Акваторія водосховища використовується для риборозведення ПП «Рибхоз». Література Водний фонд України: Штучні водойми — водосховища і ставки: Довідник / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня. — К.: Інтерпрес, 2014. — 164 с. Водогосподарський паспорт Олександрівського водосховища, Харківдіпроводгосп, 1979. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с. Галерея
Олександрійська міська рада

Олександрі́йська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Олександрійської громади у Кіровоградській області. Історія Населення у віданні ради становило 118 тисяч осіб у 1993 році, 93 143 осіб на початок 2011 р., 92 150 осіб (90 058 — міське, 2 092 — сільське) на 1 червня 2014 р.. Перед адміністративно-територіальною реформою в межах території з якої обиралася рада мешкало 91 947 осіб (станом на 1 вересня 2015 року). До 2020 року міській раді підпорядковувалися: м. Олександрія Олександрійська селищна рада смт Олександрійське Пантаївська селищна рада смт Пантаївка Звенигородська сільська рада с. Звенигородка с. Марто-Іванівка с. Олександро-Степанівка с. Головківське Склад ради Рада складається з 36 (до 2015 з 50) депутатів та голови. Голова ради: Кузьменко Сергій Анатолійович Секретар ради: Косяк Вікторія Олександрівна Керівний склад ради Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування Обрані 2010 року За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Посилання Офіційний сайт Архів старої версії сайту Мапа території міськради на OSM Олександрійська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України. Результати виборів депутатів ради у 2010 на сайті ЦВК
Омельники

Оме́льники (також згадується як — Старі Омельники, Нові Омельники, Мельники) — колишнє село в УРСР (нині на території України). Знаходилося в Народицькому районі Житомирської області. Підпорядковувалося Довголіській сільській ради. Поруч з селом протікає річка Радча. Історія Село було повністю відселене 29-31 травня 1986 року через сильне радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Село віднесене до зони відчуження (перша зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Населення в 1981 році — 60 осіб. Зняте з обліку 28 грудня 1990 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. 17 листопада 1921 р. під час Листопадового рейду через Омельники, повертаючись із походу, проходили залишки Волинської групи (командувач — Юрій Тютюнник) Армії Української Народної Республіки. Західна частина села колись була окремим селом — Нові Омельники, а східна — окремим селом Старі Омельники, які згодом об’єднали в одне село. Посилання Омельники-нежил Верига Василь. Листопадовий рейд 1921 року. — Київ: Видавництво «Стікс», 2011. Примітки
Оржицький заказник

О́ржицький зака́зник — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Оржицького району Полтавської області, біля села Онішки. Площа 195 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому № 671 від 28.12.1982 року. Перебуває у віданні Онішківської сільської ради. Являє собою болотний масив у долині річки Оржиці. Галерея Джерела Оржицький заказник // За ред. А. В. Кудрицького. Полтавщина : Енцикл. довід.. — К. : УЕ, 1992. — С. 1024. — ISBN 5-88500-033-6. — С. 623 Оржицький заказник
Okhmatdit

Okhmatdit (ucraïnès: Охматдит, acrònim d'охорона материнства та дитинства, "protecció de la maternitat i la infància") és un centre de diagnòstic i tractament multidisciplinari a Kíiv, Ucraïna. Ofereix atenció mèdica especialitzada i altament qualificada a la població infantil d'Ucraïna. És l'hospital infantil més gran del país. Fins a 18.000 nens són tractats als 720 llits de l'hospital cada any, i uns 20.000 reben atenció d'emergència al centre de traumatologia de l'hospital. L'hospital realitza unes 7.000 operacions anuals. Els departaments realitzen tot tipus d'intervencions quirúrgiques excepte cirurgia cardíaca. Història La història de l'Hospital Nacional Especialitzat Infantil OKHMATDIT va començar l'any 1894 quan es va obrir a Kíiv l'Hospital Lliure Cesarevych Mykola per a treballadors i pobres de la ciutat gràcies a la inversió del destacat empresari i filantrop Nicolai Teresxenco. Des de l'any 1998 hi funciona el Centre d'Oncohematologia Pediàtrica i Trasplantament de Medul·la òssia, oferint diagnòstic i tractament d'última generació de malalties oncohematològiques i trasplantaments de medul·la òssia als nens malalts. El treball actiu del Centre en l'estudi i l'adaptació de tecnologies estrangeres molt efectives en el tractament de la leucèmia i el limfoma infantil ha quintuplicat els resultats positius dels programes de quimioteràpia als departaments del Centre. L'any 2002, l'hospital va començar a realitzar cirurgies laparoscòpiques i tractament quirúrgic de l'escoliosi mitjançant el sistema Bridge, així com l'ús de bioimplants en cirurgies de nounats. El centre ha començat a acollir víctimes amb politraumatisme. En els darrers anys, el nombre de nens malalts amb patologia quirúrgica complexa de diferents regions d'Ucraïna ha augmentat significativament, alguns dels quals van ser operats per primera vegada al seu lloc de residència, segons l'informe. L'any 2011 es va iniciar la construcció de nous edificis hospitalaris. El desembre de 2017 es va posar en funcionament la primera etapa del complex renovat. El juliol de 2020 es va inaugurar la segona fase del nou edifici hospitalari. Assalt amb míssils russos El 8 de juliol de 2024, les instal·lacions de l'hospital van patir un atac amb míssils russos de creuer Kh-101, i suposadament més del 60% de les instal·lacions van ser destruïdes. Referències
Hôpital pour enfants Okhmatdyt

L'hôpital pour enfants Okhmatdyt (en ukrainien : Охматдит, acronyme de охорона материнства та дитинства, « protection de la maternité et de l’enfance ») est situé à Kiev dans le raïon de Chevtchenko. Historique Il est ouvert en 1891 par la municipalité et créé par l'architecte Volodymyr Nikolaiev, en 1893. Alexandre III l'approuvait et lui donnait le nom de son fils Nicolas. Il est développé en 1894 par le philanthrope Nikolai Terechtchenko.Le 23 octobre 2003, Ioury Ivanovitch Gladouch fait adopter l'acronyme Okhmatdyt pour le nommer. Une partie des bâtiments est classé numéro : 80-391-1420. Le 8 juillet 2024, une attaque massive de missiles sur l'Ukraine a eu lieu et les locaux de l'hôpital ont souffert d’une frappe de missile russe, où plus de 60 % de l’établissement a été détruit. Principales activités C'est le plus grand hôpital pédiatrique d'Ukraine, il possède sept cent vingt lits. Transplantation d'organes, de moelle osseuse, oncologie. Galerie d'images Notes et références Liens externes (uk) Site officiel Portail de la médecine Portail de l’Ukraine Portail de l’Empire russe Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Охтирський міський краєзнавчий музей

Охтирський міський краєзнавчий музей — краєзнавчий музей у місті Охтирці на Сумщині. В закладі наявне зібрання матеріалів з природи, історії, культури та персоналій міста. Загальні та історичні відомості Охтирський міський краєзнавчий музей знаходиться на головній вулиці міста в історичній будівлі. Музей працює як самостійний міський краєзнавчий музей, починаючи від 1995 року. Директор музею — Міщенко Людмила Володимирівна. Сьогодення Будівля музею суттєво постраждала в ході російського вторгнення. 8 березня 2022 року внаслідок авіаційного бомбардування центральної частини міста було понівечено стіни, зруйновано дах та вибито вікна. Фонди і діяльність Фонди Охтирського міського краєзнавчого музею нараховують 9 815 музейних предметів. У музеї працює три постійні експозиції та виставкова зала: «Фауна Охтирських лісів» — знайомить з природними багатствами Охтирського краю; «Історія Охтирки» — зібрання матеріалів, свідчень, предметів, що розповідають про історичний розвиток міста; «Наш край в роки Другої Світової Війни». Серед експонатів, які містяться у зібранні музею, варто виокремити такі цікаві експонати: особисті речі письменника-земляка І. П. Багряного; речі старовини, фото, книги на історичну тематику: Филарет «Историко-статистическое описание Харьковской Епархии», «Нобелевские лауреаты Слобожанщины», именной указатель «Харьковское губернское депутатское собрание 1786—1919», «Записки русского офицера, бывшего в плену у турок 1828—1829»; книги про визволення України від фашистських загарбників; театральні костюми аматорів сцени тощо. Для відвідувачів музею та міста співробітниками закладу розроблені й представлені такі екскурсійні маршрути музеєм та Охтиркою: «Вулиця Незалежності — скарбниця минулого»; «Охтирка — місто козацької слави»; «Золоте намисто Охтирщини»; «Охтирка літературно-мистецька»; «Друга світова війна — героїчна сторінка історії міста»; «Економіка Охтирки. Підприємства та організації»; «Історичними стежками Слобожанщини»; «Духовні святині Охтирщини»; «Мальовнича Охтирщина»; «Давніми стежками скіфського Гелону»; «Охтирськими стежками великого Сковороди». Примітки Джерела Охтирський міський краєзнавчий музей[недоступне посилання з липня 2019] на www.tour.sumy.ua («Сумщина туристична») Принь О. В., Пуголовок Ю. О. та ін. Документи і речі археолога М. Я. Рудинського у колекції Охтирського міського краєзнавчого музею: науковий каталог // Михайло Рудинський і Полтавський музей: зб. наук. пр. / УК ПОДА; ЦОДПА; ПХМ (галерея мистецтв) ім. М. Ярошенка; ПКМ ім. В. Кричевського; [відп. ред. Супруненко О. Б.; ред. кол. : Бабенко Л. Л., Ковальова І. Ф., Кулатова І. М. та ін.]. — Полтава: Дивосвіт, 2017. — С. 150—169.
Pjatničanská věž

Pjatničanská věž (ukrajinsky П'ятничанська вежа) je hrad ve stejnojmenné vesnici v okrese Žydačiv ve Lvovské oblasti na Ukrajině. Historie Hrad vznikl dle historika Oresta Maciucha patrně ve 14. nebo 15. století. První spolehlivá zmínka o vesnici pochází z roku 1418, hrad je zmíněn až roku 1454. Hrad byl až do devadesátých let 20. století zříceninou, v letech 1990–1991 byla hradní věž restaurována. Od roku 1995 je hrad pobočkou Lvovské národní galerie umění a je přístupný veřejnosti. Architektura Hradní branská věž má čtvercový půdorys o rozměrech 8,1 × 7,6 metru, věž je vysoká přibližně deset metrů a v minulosti byla čtyřpatrová a podsklepená. Věž je opatřena střílnami a padacím mostem, v jižní části areálu hradu je dochován příkop. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pjatničanská věž na Wikimedia Commons
Павлоградська загальноосвітня школа № 19

Павлогра́дська загальноосві́тня школа I—III ступені́в № 19 — україномовний навчальний заклад I-III ступенів акредитації у місті Павлоград Дніпропетровської області. Загальні дані .Павлоградська загальноосвітня школа I—III ступенів № 19 розташована за адресою: вул. Малиновського, 2, місто Павлоград (Дніпропетровська область)—51400, Україна. Директор закладу — Мажара Станіслав Володимирович, вчитель музики вищої категорії, звання «Старший вчитель», «Відмінник освіти України». Мова викладання — українська. Історія Загальноосвітня школа № 19 побудована за типовим проєктом 224-1-491.86 розпочала свою діяльність в 1990 році під керівництвом Резнікова Олександра Борисовича. Школа має статус україномовної. З 1991 року працює над проблемою профілізації навчання. За роки існування створювались аерокосмічні, юридичні, економічні класи. З 1997 року бере участь в експерименті "виховання культури здоров'я і валеологічної освіти в умовах Західного Донбасу. За 15 років існування школа випустила 1286 учнів. Нагороджено золотими та срібними медалями 64 учні. Протягом двох останніх років школа посідає перше загальнокомандне місце в міських предметних олімпіадах. За останні 5 років учні зайняли 168 призових місць на міських олімпіадах та 29 на обласних олімпіадах. Сучасність З 1997 року в школі проводиться загально шкільне свято "Премія-тріумф", на якому вшановуються найкращі учні, найкращі класні колективи, переможці олімпіад, змагань, конкурсів. В школі обладнано два комп'ютерні класи по 14 комп'ютерів у кожному класі. Також у школі є сучасний медичний пункт, стоматологічний кабінет, новий спортзал та тренажерний зал. В школі створено регіональний центр довузівської підготовки від Харківського національного технічного університету ХПІ, працюють курси для підготовки вступу в ВУЗи. В школі ведеться навчання за такими профілями: фізико-математичний природничий суспільно-гуманітарний філологічний універсальний Примітки Посилання Школа на сайті відділу освіти Павлоградської міської ради [Архівовано 20 липня 2010 у Wayback Machine.]