NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Донецьке море (цвинтар)

Донецьке море — некрополь в Олександрівському районі міста Донецька. Займає площу 37 гектарів. Був заснований у 1960 році. Опис Цвинтар «Донецьке Море» знаходиться в Олександрівському районі міста Донецька, має робочу площу 37 гектарів, з яких освоєно близько 36 га. У місті Донецьку є кілька десятків цвинтарів, з них діючими є лише дев'ять, одне з них і є «Донецьке Море». Тут здійснюються поховання мешканців району та міста Донецька. Цвинтар є майже освоєним, тому міська рада має плани виділення додаткових земель для розширення територій некрополя. Донецьке Море було засновано у 1960 році, є середнім за віком цвинтарем Донецька. Дістатися до цвинтаря «Донецьке Море» можна регулярним міським транспортом, наприклад маршрутними таксі № 37. У поминальну неділю міські транспортники відкривають додаткові маршрути. Відомі поховання Гусак Володимир Корнійович (1939—2002, Донецьк) — український медик, член-кореспондент Академії медичних наук України, доктор медичних наук (1981), професор (1984), заслужений діяч науки і техніки України (199), дійсний член Нью-Йоркської академії наук, лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки (2002). Павлов Арсен Сергійович (нар. 2 лютого 1983, Ухта — пом. 16 жовтня 2016, Донецьк) — учасник війни на сході України на боці ДНР. Поважний Станіслав Федорович (нар. 21 січня 1938, Ворошиловград — пом. 3 серпня 2014) — ректор Донецького державного університету управління у 1992–2007 роках, Герой України. Заслужений працівник освіти України, заслужений працівник культури України. Доктор економічних наук, професор. Старухін Віталій Володимирович (нар. 6 червня 1949, Мінськ — пом. 9 серпня 2000, Донецьк) — радянський футболіст, нападник. Майстер спорту СРСР — 1973 рік. Більшість кар'єри провів у донецькому «Шахтарі». Відзначався високою результативністю, чудово грав головою. У 2006 р. визнаний найкращим футболістом «Шахтаря» усіх часів. Толстих Михайло Сергійович (нар. 19 липня 1980, Іловайськ — пом. 8 лютого 2017, Макіївка) — учасник війни на сході України на боці ДНР. Ягубкін Олександр Геннадійович (нар. 25 квітня 1961, Донецьк — пом. 7 серпня 2013, Донецьк) — український радянський боксер-любитель, майстер спорту СРСР, чотириразовий чемпіон СРСР, чемпіон світу, триразовий чемпіон Європи, дворазовий володар Кубка світу (1983, 1985) у важкій ваговій категорії. Захарченко Олександр Володимирович (нар. 26 червня 1976, Донецьк — пом. 31 серпня 2018, Донецьк) — український колаборант з Росією, ватажок терористичного сепаратистського угрупування Донецька Народна Республіка. Жога Володимир Артемович (нар. 26 травня 1993, Донецьк — пом. 5 березня 2022, Волноваха) — учасник війни на сході України на боці Росії, командир ОРБ «Спарта», Герой Росії. Качура Ольга Сергіївна (1970—2022) — учасниця війни на сході України на боці Росії, Герой Росії. Посилання Цвинтар «Донецьке море» на YouTube Цвинтар «Донецьке море» на Wikimapia
Comuna Piscu Lung, Ocna

Piscu Lung (în ucraineană Довжанка, transliterat: Dovjanka) este o comună în raionul Ocna Roșie, regiunea Odesa, Ucraina, formată din satele Artîrivka, Haloci, Ilia, Odaia și Piscu Lung (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Piscu Lung era vorbitoare de ucraineană (89,11%), existând în minoritate și vorbitori de română (8,27%) și rusă (2,31%). Note
Довжанська сільська рада (Окнянський район)

Довжа́нська сільська́ ра́да — колишня адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Окнянському районі Одеської області. Адміністративний центр — село Довжанка. Загальні відомості Довжанська сільська рада утворена в 1947 році. Територія ради: 78,02 км² Населення ради: 1 258 осіб (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді були підпорядковані населені пункти: с. Довжанка с. Артирівка с. Галочі с. Ілля с. Одаї Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення сільської ради становила 1298 осіб, з яких 566 чоловіків та 732 жінки. За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкали 1252 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Склад ради Рада складалася з 16 депутатів та голови. Голова ради: Секретар ради: Корня Валентина Михайлівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Довжанська сільська рада (Окнянський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Comuna Deljiler, Tatarbunar

Deljiler (în ucraineană Дмитрівка, transliterat: Dmîtrivka) este o comună în raionul Tatarbunar, regiunea Odesa, Ucraina, formată din satele Alexandrovca Nouă și Deljiler (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Deljiler era vorbitoare de bulgară (92,87%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (3,32%) și ucraineană (3,23%). Note
Дмитрівська сільська рада (Татарбунарський район)

Дми́трівська сільська́ ра́да — колишня адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Татарбунарському районі Одеської області. Адміністративний центр — село Дельжилер. Загальні відомості Дмитрівська сільська рада утворена в 1940 році. Територія ради: 208,14 км² Населення ради: 4 151 особа (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Дельжилер с. Нова Олексіївка Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 5493 особи, з яких 2672 чоловіки та 2821 жінка. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 4146 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Голова ради: Гайдаржі Іван Георгійович Секретар ради: Євчева Василина Георгіївна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Дмитрівська сільська рада (Татарбунарський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Тузлівська сільська рада (Білгород-Дністровський район)

Тузлі́вська сільська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Тузловської сільської громади Білгород-Дністровського району Одеської області. Склад ради Рада складається з 16 депутатів та голови. Голова ради: Покровщук Людмила Володимирівна Секретар ради: Коткова Раїса Андріївна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Тузлівська сільська рада (Білгород-Дністровський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Svatouspenská Univská lávra

Svatouspenská Univská lávra je lávra – monastýr ukrajinské řeckokatolické církve v obci Univ ve Lvovské oblasti. Je významným poutním místem. Datum založení monastýru není známé, ale již v dokumentech ze 14. století je uváděn jako duchovní centrum Haliče. V monastýru se nachází divotvorná ikona Bohorodičky. V současnosti zde sídlí mniši studitského způsobu života. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Svatouspenská Univská lávra na Wikimedia Commons
Mariä-Entschlafens-Kloster (Uniw)

Das Mariä-Entschlafens-Kloster (ukrainisch Свято-Успенська Унівська Лавра) ist ein Kloster in Uniw in der Ukraine. Es gehört zur Ukrainischen griechisch-katholischen Kirche, ist ein Stauropegionkloster und war lange Jahre das wichtigste Kloster Galiziens. Geschichte Königreich Polen Das Kloster bestand bereits im 14. Jahrhundert. 1401 bewilligte König Władysław II. Jagiełło die Neugründung und übergab es orthodoxen Mönchen. 1549 wurde das Kloster durch Tataren fast vollständig zerstört. Danach wurde es wieder aufgebaut. 1648 erhielt es eine Druckerpresse, auf der zahlreiche orthodoxe liturgische und theologische Bücher hergestellt wurden. 1700 trat das Kloster zur unierten griechisch-katholischen Kirche über und wurde an den Orden der Basilianer übergeben. Kaiserreich Österreich 1790 wurde es aufgelöst. Es wurde Residenz der griechisch-katholischen Metropoliten von Lemberg. Zweite Polnische Republik 1919 wurde es wieder zum Kloster und an den Orden der Studiten übergeben. Es erhielt den Rang einer Lawra. In den 1930er Jahren gab es dort eine bedeutende Werkstatt für Ikonenmalerei. In den 1940er Jahren wurden von den Studiten hier mehrere jüdische Kinder versteckt. Ukrainische SSR 1947 wurde das Kloster geschlossen. Es wurde Haftanstalt für griechisch-katholische Geistliche, später Altersheim, dann Nervenheilanstalt. Ukraine 1991 wurde das Kloster wieder an die Studiten und die griechisch-katholische Kirche zurückgegeben. Es ist die einzige Lawra dieser Kirche. Es leben dort etwa 80 Mönche und Novizen. Weblinks Geschichte des Klosters auf dessen Website (ukrainisch) Univ Encyclopedia of Ukraine (englisch) Uniów in Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów śłowiańskich. T. XII. Warszawa 1892
Univ Lavra

Univ Holy Dormition Lavra of the Studite Rite (Ukrainian: Свято-Успенська Унівська Лавра Студійського уставу) is the only lavra of the Ukrainian Greek Catholic Church. It is situated in Univ, Lviv Raion, Lviv Oblast. The monastery is home to the Studite Brethren. History There is evidence of monastic life in Univ going back to the 11th century. The original Orthodox monastery was founded ca. 1400 by Theodore, the son of Liubartas. Parts of the 15th century walls survive. The abbey was surrounded by a high rampart and a deep moat. The main church is dedicated to the Assumption of Mary. It was built after a Tatar raid in 1548 and looks like a small fortress. In 1606, the monastery housed a library and a small printing press; the press fell into disuse, but was restarted in 1668. A two-storey bell tower from the 1630s stands nearby. The monastery was disbanded in 1790 by the Austrian Empire. Mykhajlo Levitsky transformed the property into his residence. The moat was filled in and parts of the medieval wall were demolished. Levitsky's summer palace dates from the 1820s. He died there in 1858. In 1899, a group of men led by Andrey Sheptytsky arrived at a home near Krystinopil (now Chervonohrad) and started to live a monastic lifestyle; this led to the official re-establishment of the lavra in 1904. During WWII, the Germans occupied the area, and the lavra became a hiding place for local Jews; after the war, the Soviet authorities nationalised the property and turned it into a nursing home. Most of the monks were arrested and some were deported. The Declaration of Independence of Ukraine in 1991 led to the return and rebuilding of the lavra. See also Persecution of Christians in the Soviet Union USSR anti-religious campaign (1917–1921) USSR anti-religious campaign (1921–1928) USSR anti-religious campaign (1928–1941) USSR anti-religious campaign (1958–1964) USSR anti-religious campaign (1970s–1990) References External links Official website
Monastero della Dormizione della Beata Vergine Maria

Il Monastero della Dormizione della Beata Vergine Maria (in ucraino Свято-Успенська Унівська Лавра Студійського уставу?) o Laura di Univ (Univ Lavra) è una laura situata a Univ, un villaggio nella regione di Leopoli, in Ucraina. Il monastero appartiene all'ordine degli studiti greco-cattolici. Storia Il primo monastero documentato fu fondato dal principe lituano Teodoro, figlio di Liubartas. Secondo i documenti, non eresse nuovi edifici, ma ristrutturò solo la chiesa e il monastero in rovina pre-esistenti. Nel 1401, il re polacco Ladislao II concesse i diritti della comunità dei monaci ortodossi sulla sua proprietà a Univ. Dal XIV al XVI secolo il monastero ebbe il privilegio dello stauropegion. Lo perse durante il regno di Sigismondo I il Vecchio, quando passò sotto la giurisdizione spirituale dei vescovi ortodossi di Leopoli-Halyč. Nel 1549 il monastero fu distrutto dall'invasione tartara. Fu rifondato nella seconda metà del XVI secolo da Oleksandr Van'ko Lahodovs'cyj (dello stemma dei Korczak)). Secondo la leggenda, il restauro degli edifici del monastero è attribuito al miracolo e alla rivelazione mariani che questo nobile russo avrebbe sperimentato durante la caccia a Univ. Dal 1596 il monastero fu un centro per i dyzunici nella provincia rutena. C'era una tipografia qui. Nel XVI e XVII secolo, i monaci di Univ respinsero ripetutamente gli attacchi armati della nobiltà locale che cercava di soggiogare il monastero, ma anche dei vescovi ortodossi di Leopoli-Halyč, con i quali erano in conflitto di proprietà e amministrativo. Nel 1700 la comunità dei monaci uniati adottò l'Unione di Brest. Negli anni 1700-1790 divenne un monastero basiliano. Dopo lo scioglimento per ordine delle autorità austriache, gli edifici furono consegnati alla diocesi di Leopoli della Chiesa greco-cattolica ucraina. Nel XIX e all'inizio del XX secolo fu residenza estiva degli arcivescovi di Leopoli di rito bizantino-ucraino. Nel 1919, il metropolita Andrej Szeptycki cedette il monastero agli Studiti e fece di suo fratello Clemente Šeptyc'kyj il suo igumeno. Al monastero fu assegnato il rango di lavra. Durante la seconda guerra mondiale, qui vi furono nascosti bambini ebrei. Nel 1946, dopo il Concilio di Leopoli, gli edifici del monastero furono secolarizzati dalle autorità dell'Unione delle Repubbliche Socialiste Sovietiche. Furono trasformati in un ricovero per disabili. Con il tempo, furono trasformati in una casa di riposo e poi in un manicomio. Negli anni '50 il monastero fu restituito agli studiti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Monastero della Dormizione della Beata Vergine Maria Collegamenti esterni Sito ufficiale, su studyty.org.ua.
Ławra Uniowska

Ławra Uniowska, także: Klasztor Zaśnięcia Najświętszej Marii Panny (ukr. Святоуспенська Унівська Лавра) – ławra na Ukrainie znajdująca się w miejscowości Uniów, wsi w rejonie przemyślańskim obwodu lwowskiego. Monaster należy do greckokatolickiego zakonu studytów. Historia Pierwszy udokumentowany klasztor został ufundowany przez księcia litewskiego Teodora Lubartowicza. Według przekazów nie erygował on nowych budowli, a jedynie odnowił zrujnowaną cerkiew i monaster, które istniały tam wcześniej. W 1401 roku król polski Władysław II Jagiełło zatwierdził prawa wspólnoty prawosławnych mnichów do jej posiadłości w Uniowie . Od XIV do XVI wieku klasztor miał przywilej staurapigii. Utracił go w okresie panowania Zygmunta I Starego, gdy przeszedł pod duchową jurysdykcję prawosławnych biskupów lwowsko-halickich. W 1549 monaster został zniszczony przez najazd tatarski. Ponownej fundacji dokonał w drugiej połowie XVI wieku Aleksander Wańko Łahodowski (herbu Korczak). Odnowienie zabudowy monsteru według legendy przypisuje się cudowi i objawieniu maryjnemu, których miał doświadczyć ten szlachcic ruski podczas polowania w Uniowe. Od 1596 klasztor był ośrodkiem dyzunickim w województwie ruskim. Działała tutaj drukarnia. W XVI i XVII wieku kilkakrotnie mnisi uniowscy odpierali zbrojne ataki ze strony lokalnej szlachty starającej się podporządkować sobie monaster, ale również prawosławnych biskupów lwowsko-halickich, z którymi byli w sporach majątkowych i administracyjnych. W 1700 wspólnota mnichów uniowskich przyjęła unię brzeską. W latach 1700–1790 był to klasztor bazyliański. Po kasacie z rozkazu władz austriackich budynki zostały przekazane na potrzeby diecezji lwowskiej Ukraińskiego Kościoła Greckokatolickiego. W XIX i na początku XX wieku mieściła się tutaj letnia rezydencja arcybiskupów lwowskich obrządku bizantyjsko-ukraińskiego. W 1919 metropolita Andrzej Szeptycki przekazał klasztor studytom, a jego ihumenem uczynił swojego brata Klemensa. Monaster otrzymał rangę ławry. W czasie II wojny światowej ukrywano tutaj żydowskie dzieci. W 1946 po soborze lwowskim budynki klasztorne zostały sekualaryzowane przez władze Związku Socjalistycznych Republik Radzieckich. Zamieniono je na przytułek dla inwalidów. Z czasem uczyniono z nich dom wypoczynkowy, a później szpital dla psychicznie i nerwowo chorych. W latach 90. XX wieku monaster został zwrócony studytom. Przypisy Linki zewnętrzne Святоуспенська Унівська Лавра. studyty.org.ua. [dostęp 2014-09-17]. (ukr.).
Zhuliany

Zhuliany (Ukrainian: Жуляни) is a neighbourhood in the south-west of Kyiv, the capital of Ukraine. It is a predominantly cottage-built area, part of the Solomianskyi district. As well as Troieshchyna, Zhuliany became a part of Kyiv municipality in 1988. The Kyiv International Airport is located in the neighborhood. In late 1918 Zhuliany was the site of a battle between the Sich Riflemen and Hetmanate forces. On 29 August 1919 troops of the Ukrainian People's Army and Ukrainian Galician Army defeated the Bolsheviks in the area. An apartment building was hit by a Russian missile strike during the 2022 Russian invasion of Ukraine. References
Żulany

Żulany (ukr. Жуляни) – dzielnica w południowo-zachodnim Kijowie, stolicy Ukrainy. Jest to przede wszystkim dzielnica domków jednorodzinnych. Jest częścią rejonu sołomjanskiego i hołosijiwskiego. Jak Trojeszczyna, Żulany stał się częścią gminy Kijów w 1988 roku. Na jej terenie znajduje się Port lotniczy Kijów-Żulany.
Église Sainte-Parascève de Torg

L'église Sainte-Parascève de Torg (ukrainien : П'ятницька церква (Чернігів)) est une église du XIIIe siècle. Historique L'église de la fin du XIIe ou début XIIIe siècle a été construite à ce qui était le poste de Tchernihiv proche de Torg. Elle est dédiée à Parascève d'Iconium patronne des marchands. Rénovée en 1670 par le colonel de Tchernihiv général du convois Vassil Dunin-Borkovsky, puis une restructuration plus importante en 1676 et 1690 dans le style baroque ukrainien par l'architecte Ivan Zarudny. On retrouve les armes d'Ivan Mazepa à l'intérieur. Au XVIIe siècle, le couvent Pyatnysky, fait en bois, était adjoint à l'église. Un incendie ravagea le couvent en 1750. L'église est restaurée avec des bains piriformes en 1755, mais en 1786, Catherine II décide la liquidation du couvent, ses bâtiments sont démantelés. Entre 1818 et 1820 un haut clocher est construit pour l'église qui subit de lourds dommage lors de la Seconde Guerre mondiale. Entre 1955 et 1962 des travaux de restauration sont entrepris et l'église ouvre en 1972 comme musée. Lien interne Notes et références Source Portail de la culture russe Portail de l’Ukraine Portail du Moyen Âge Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Chiesa di Santa Parasceva

La chiesa di Santa Parasceva (in ucraino П'ятницька церква?, P'jatnyc’ka cerkva) è una chiesa ortodossa situata nel centro storico di Černihiv, in Ucraina. È uno degli esempi più rilevanti di architettura della Rus' di Kiev del periodo pre-mongolo. Storia La chiesa fu costruita tra il XII e il XIII secolo nell'allora periferia della città (in russo posad) in onore di Parasceva Pjatnica, patrona del commercio. Nel corso dei secoli venne più volte distrutta e ricostruita: nel 1239 subì danneggiamenti durante l'invasione mongolo-tatara della Rus' di Kiev, indi alla fine del XVII secolo venne ricostruita e adornata di frontoni barocchi ad opera dell'architetto Ivan Petrovič Zarudnyj, poi nel 1760 venne nuovamente danneggiata da un incendio e in seguito venne ricostruita in maniera radicalmente diversa dal suo aspetto originale. Nell'Ottocento vennero aggiunte le navate laterali e un campanile rotondo (distrutto nel 1963 dalle autorità sovietiche) che fece ammontare il numero totale di campate a 7, poi durante la seconda guerra mondiale l'edificio fu nuovamente distrutto per poi essere ricostruito nel dopoguerra secondo i progetti originali dal restauratore Pëtr Dmitrievič Baranovskij. Architettura L'edificio è costruito in mattoni rossi (in parte originali e in parte ricostruiti) a campata singola e possiede una cupola a croce. La forma è simile a quella di una torre e vi sono tre navate, tre absidi e quattro colonne. Poiché le navate laterali sono di gran lunga più strette se comparate a quella centrale, esse non sono coperte da intere volte a botte, ma dalle loro metà. Il tetto è retto da un sistema di volte cilindriche che si innalzano per gradi e le pareti non sono intonacate. La facciata è realizzata in plinto ed è decorata con lesene a travi, portali prospettici, fregi ad arco, nicchie decorative e parapetto in rete. Le absidi hanno delle semicolonne ornate da fasce di parapetto a maglia romboidale, nicchie ad arco piatto e da un cornicione Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Parasceva Collegamenti esterni (EN) Chiesa di Santa Parasceva, su Structurae.
Cerkiew Piatnicka w Czernihowie

Cerkiew Piatnicka (ukr. церква Параскеви П'ятниці) – cerkiew prawosławna z przełomu XII i XIII wieku w Czernihowie, na placu Chmielnickiego. Historia Cerkiew została wzniesiona na przełomie XII i XIII wieku na tradycyjnym placu targowym, została poświęcona patronce handlu św. Paraskewie. Do 1786 stanowiła część większego kompleksu monasteru prawosławnego; po pożarze zabudowań klasztornych jego mieszkańcy już do nich nie wrócili. W latach 1670–1690 była remontowana i rozbudowywana w stylu barokowym, w roku 1820 dobudowano do niej dzwonnicę w kształcie rotundy. W czasie II wojny światowej cerkiew została niemal zupełnie zniszczona przez bombardowania w 1941 i 1943 r. W latach 1962–1972 przeprowadzono jej restaurację pod kierunkiem P. Baranowskiego, w czasie której obiektowi starano się przywrócić jego pierwotny, dwunastowieczny wygląd. Po zakończeniu prac remontowych w cerkwi znajdowało się muzeum. Obecnie świątynia na nowo została udostępniona wiernym. Architektura Cerkiew została wzniesiona w stylu romańsko-bizantyjskim, na planie kwadratu. Ma jedną kopułę w centralnym miejscu nawy środkowej. Wszystkie okna w budynku są półokrągłe, ze skromnymi obramowaniami. Lokalizacja Kościół Piątkowy znajduje się w historycznej części miasta, w pobliżu placu Bogdana Chmielnickiego. Przypisy Bibliografia AdamA. Dylewski AdamA., Ukraina, Bielsko-Biała: Pascal, 2005, ISBN 83-7304-508-2, OCLC 69480390 .
Catedral de Bíljorod del Dniéster

La catedral de Santa Ascensión (en ucraniano: Свято-Вознесенський собор), conocida como la catedral de Bíljorod del Dniéster, es una catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en la actual Bíljorod del Dniéster, Ucrania. El templo está bajo la jurisdicción de la eparquía de Odesa. Geografía La catedral está ubicada en Bíljorod del Dniéster, en el óblast de Odesa. Historia La catedral fue construida bajo la dirección de Fiódor Malavinski en los años 1815-1820 en el lugar del antiguo cementerio turco, en una colina en el centro de la ciudad.​ Según el diseño original, su distribución debía parecerse a la forma de un barco, pero en 1830 se le añadieron tres pórticos de cuatro columnas, cambiando la forma del edificio a una forma de cruz. La catedral contiene parte de las reliquias de Juan de Suceava, quien fue asesinado en Bíljorod del Dniéster en el lugar donde posteriormente se construyó una iglesia ortodoxa con su nombre.​ En los años 1920-1940, los frescos de la catedral fueron realizados por el pintor Pável Piskariov junto con su hija y su hijo sordos.​ En 1971, los pintores moscovitas pintaron nuevos frescos en la parte central de la catedral. Arquitectura La catedral tras su reconstrucción en 1830, representa el estilo neoclásico en su versión rusa. Se trata de un edificio de una sola planta con un campanario de cinco pisos y una cúpula, rematada con una pequeña cúpula bulbosa con una cruz. En el templo hay un campanario de 40 metros de altura con ocho campanas. Galería Referencias