NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Березнянский историко-краеведческий музей имени Г. Г. Верёвки

Березнянский историко-краеведческий музей имени Г. Г. Верёвки (укр. Березнянський історико-краєзнавчий музей імені Г. Г. Верьовки) — поселковый краеведческий музей в посёлке городского типа Березна Менского района Черниговской области. В музее находится собрание предметов, документов, фотографий и тому подобное о выдающихся земляках и истории поселка. Березнянский историко-краеведческий музей имени Г. Г. Веревки находится в нарядной одноэтажной хижине по адресу: ул. Свято-Покровская, 4, пгт Березна (Менский район, Черниговская область, Украина). История Историко-краеведческий музей в Березне как Государственное музейное заведение был открыт 1 января 1981 года. Основателем музея был Борис Драпкин. Длительное время заведение действовало как отдел Черниговского исторического музея. По состоянию на 1990 год в Березнянском историко-краеведческом музее было около 2,5 тысяч музейных экспонатов. В 1995 году к столетию со дня рождения выдающегося композитора и дирижера Григория Веревки (1895-1964), уроженца Березны музею было присвоено имя этого выдающегося украинского деятеля культуры. Экспозиция Березнянский историко-краеведческий музей имени Г. Г. Веревки имеет 3 отдела: Мемориальный отдел Г. Г. Веревки — в мемориальном отделе собраны материалы о жизни и деятельности выдающегося композитора Г. Г. Веревки и материалы о хоре, который он создал и которым руководил; Исторический отдел — охватывает период со времени основания поселка и заканчивается коллективизацией; Отдел Великой Отечественной войны и современности — здесь собраны материалы о земляках-участниках боевых действий и о 16-й гвардейской Башкирской кавалерийской дивизии, освобождавшей Березну от немецко-фашистской оккупации. В этом же зале размещен стенд о настоящем поселка. В музее среди других экспонатов хранятся личные вещи Г. Г. Веревки (скрипка 1914 года, книги из библиотеки композитора, одежда, бытовые вещи, баян, подаренный средней школе во время последнего приезда в поселок 1964 года) и вещи советского государственного и партийного деятеля Ивана Толстухи. Примечания
Березнянський історико-краєзнавчий музей імені Г. Г. Верьовки

Березнянський історико-краєзнавчий музей імені Г. Г. Верьовки — селищний краєзнавчий музей у смт Березні Менського району на Чернігівщині, зібрання предметів, документів, фотографій тощо про видатних земляків та історію селища. Березнянський історико-краєзнавчий музей імені Г. Г. Верьовки міститься у ошатній одноповерховій хатині за адресою: вул. Свято-Покровська, 4, смт Березна (Менський район, Чернігівська область, Україна). Історія закладу Історико-краєзнавчий музей у Березні як державний музейний заклад був відкритий 1 січня 1981 року. Засновником музею був Б. С. Драпкін. Тривалий час заклад діяв як відділ Чернігівського історичного музею. Станом на 1990 рік у Березнянському історико-краєзнавчому музеї було близько 2,5 тисяч музейних експонатів. У 1995 році до сторіччя від дня народження видатного композитора і диригента Григорія Верьовки (1895—1964), уродженця Березни музеєві було присвоєно ім'я цього видатного українського діяча культури. Експозиція Березнянський історико-краєзнавчий музей імені Г. Г. Верьовки має 3 відділи: меморіальний відділ Г. Г. Верьовки — у меморіальному відділі зібрані матеріали про життя та діяльність видатного композитора Г. Г. Верьовки та матеріали про хор, який він створив та яким керував; історичний відділ — охоплює період від часу заснування селища і закінчується колективізацією; відділ Великої Вітчизняної війни та сучасності — тут зібрані матеріали про земляків-учасників бойових дій та про 16-ту гвардійську башкирську кавалерійську дивізію, яка звільняла Березну від німецько-фашистської окупації. В цьому ж залі розміщений стенд про сьогодення селища. В музеї серед інших експонатів зберігаються особисті речі Г. Г. Верьовки (скрипка 1914 року, книжки з бібліотеки композитора, одяг, побутові речі, баян, подарований середній школі під час останнього приїзду до селища 1964 року) та речі радянського державного і партійного діяча І. П. Товстухи. Виноски Джерела та посилання Березнянський історико-краєзнавчий музей ім. Г.Г. Верьовки. Опис та фото музею [Архівовано 27 березня 2014 у Wayback Machine.] на вебпорталі музеїв і заповідників Чернігова та Чернігівської області "Музеї Чернігівщини" [Архівовано 5 квітня 2015 у Wayback Machine.] Березнянський історико-краєзнавчий музей [Архівовано 25 липня 2009 у Wayback Machine.] на Офіційна вебсторінка Головного управління культури, туризму і охорони культурної спадщини Чернігівської обласної державної адміністрації [Архівовано 2 лютого 2011 у Wayback Machine.] Березнянський музей // Чернігівщина:Енциклопедичний довідник (За ред. А.В. Кудрицького)., К.: УРЕ, 1990, стор. 59
Березовий гай (Полтава)

Бере́зовий гай (Бере́зовий сквер) — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташований у місті Полтаві, на перетині вулиць Юліана Матвійчука та Міщенка (між вулицями Шевченка і Небесної Сотні). Площа 1 га. Статус з 1970 року. Перебуває у віданні Полтавського міськкомунгоспу. З деревних насаджень переважають берези та ялиці. Сквер облаштований доріжками (асфальт, бруківка), лавками. Березовий гай — улюблене місце відпочинку полтавчан і гостей міста, одне з популярних місць для фотографування весіль. Галерея Джерело За ред. А.В. Кудрицького. Полтавщина : Енцикл. довід.. — К. : УЕ, 1992. — С. 1024. — ISBN 5-88500-033-6. Посилання Природно-заповідний фонд Полтавщини [Архівовано 26 січня 2010 у Wayback Machine.] БЕРЕЗОВИЙ ГАЙ, ботанічна пам'ятка [Архівовано 6 грудня 2018 у Wayback Machine.]
Ogród Bernardynów we Lwowie

Ogród Bernardynów – skwer we Lwowie przy ulicy Wałowej 18a, na Starym Mieście. Znajduje się obok lwowskiego klasztoru bernardynów, dawniej był ogrodem klasztornym i jedynym terenem zielonym na obszarze ograniczonym murami miejskimi. Ogród Bernardynów znajduje się na obszarze uznanym za dziedzictwo światowe i objętym ochroną UNESCO. Od 2000 organizowane są tu imprezy i festiwale o charakterze kulturalnym m.in.: "Lwów – stolica rzemiosł" – festiwal rękodzieła i sztuki ludowej organizowany podczas Dni Lwowa, przed Wielkanocą i przed Bożym Narodzeniem; "Bernardengarten" – międzynarodowy festiwal sztuki monumentalnej; "Kinolew" – festiwal filmów krótkometrażowych, organizowany pod koniec sierpnia; "Festiwal Rzeźby Lodowej" – organizowany w drugiej połowie grudnia. W 2006 podczas święta 750-lecia Lwowa Ogród Bernardynów był jednym z głównych miejsc obchodów. Na skwerze znajduje się wejście do znajdującej się w piwnicy klasztoru galerii sztuki "Muzeum Idei". Bibliografia Музей ідей та Бернарденгарден у Львові — місце, де народжуються та живуть мистецькі ідеї!, Virtual.ua (ukr.) Учасники проекту „Бернарденгарден” створюватимуть скульптури просто на очах у глядачів, Galinfo, 26.09.2006 (ukr.)
Бернарденгарден

Бернарденґарден (Сад Бернардинів) — сад (сквер) у центральній частині Львова, поблизу колишнього Бернардинського монастиря. Виник як монастирський сад, є єдиним зеленим насадженням на території, яка колись була обмежена міськими мурами. Знаходиться на території, яка охороняється ЮНЕСКО як Світова спадщина. Мистецькі та культурні заходи У 2000-х роках Бернарденґарден став популярним місцем проведення фестивалів. У різні періоди року тут проводяться: «Львів — столиця ремесел» — фестиваль-ярмарок виробів народних майстрів, що проводиться на великі свята (День міста, Великдень, Різдво). «БернарденҐарден» — міжнародний студентський архітектурний конкурс-пленер. «Кінолев» — фестиваль короткометражних фільмів, що проводиться наприкінці серпня. Фестиваль льодових скульптур — проводиться на Різдвяні свята. «Ніч театру» — фестиваль альтернативних театрів який проходить з 25 по 30 серпня щороку. Під час відзначення 750-ліття Львова у 2006 році Бернарденгарден став одним з епіцентрів святкувань. У 2011 році у саду «БернарденҐарден» проводились Дні угорської культури. У Бернарденґардені розташований «Музей ідей» — мистецька галерея, відкрита у 2006 році у підвалах Бернардинського монастиря. Галерея Примітки
Бички (село)

Бички — колишнє село в Україні, за 24 км від ЧАЕС, на правому березі річки Уж, в Іванківському районі Київської області. Історія Виникло у 1-й чверті 19 ст. як поселення при заснованому 1805 року старобрядницького Свято-Микільського чоловічого монастиря з церквою Різдва Христового та каплицею Димитрія Мироточивого (храми звели 1829 року). У 1960-80-ті роки село підпорядковувалося Розсохівській сільській раді. У 1981 році у селі мешкало 250 мешканців. До аварії на ЧАЕС підпорядковувалося Чорнобильському району. Після аварії на станції 26 квітня 1986 р. село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, мешканців переселили у с. Недра (Баришівський район). Населення у 1986 році становило 114 осіб та 76 дворів. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. На початку 2000-х років київські сестри-послушниці обрали цю віддалену та історичну місцину для відродження монастирського скита: Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2015 році. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Примітки Посилання Про Пустинно-Микільський монастир та його світлини [Архівовано 12 січня 2017 у Wayback Machine.]
Близнята (будинок)

«Близнята» — пам'ятка житлового будівництва по вулиці Медовій, 1-3 у Кременці на Волині (нині районний центр у Тернопільській області), збудована у XVIII столітті. Перебудовувалася. Пам'ятка архітектури національного значення (охоронні номери 671/1, 671/2). Поєднує в собі два будинки, накриті двоспадовими дахами, що мають спільну внутрішню стіну. Співвідношення довшої і коротшої сторін обидвох будинків (10×20 м) дорівнює структурі українських кам'яниць 16-17 століть. Нині — двоповерховий будинок. Перекриття у пивницях склепінчасте, планування залишилося колишнє. Помешкання неодноразово переплановувалися. Первісний декор екстер'єру повністю не зберігся. Нині кути будинку прикрашено рустуванням, щипці увінчано бароковими вазонами, вікна — замками. Південний ріг будинку підтримує контрфорс. Історія будівництва Будівлі, які отримали назву "Близнята", були зведені на початку XX століття. Вони мають типову для того часу архітектуру, що поєднує елементи класицизму та сецесії. Такі архітектурні рішення були популярні у містах Волині, зокрема у Кременці, який на той час був важливим культурним і освітнім центром. Ймовірно, будинки належали заможним міщанам або місцевій інтелігенції, що підтверджує висока якість будівельних матеріалів і декоративних елементів, використаних при зведенні цих споруд. Архітектурні особливості Будинки "Близнята" є прикладом симетричної архітектури: дві окремі будівлі, які мають дзеркальне розташування відносно одна одної. Характерними для цих будинків є: Фасадна симетрія: Вікна та двері обох будівель розташовані в однаковому порядку, що створює враження цілісності ансамблю. Декоративні елементи: Будинки прикрашені архітектурними деталями, такими як ліпнина, карнизи та елегантні віконні обрамлення. Дахи: Будівлі мають схожі дахи з гострими кутами, що надає їм додаткової виразності. Сучасність Будинки "Близнята" є важливою частиною історичної спадщини Кременця. Вони привертають увагу туристів, а також дослідників архітектури, які цікавляться житловими будівлями початку XX століття. Галерея Примітки Література Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР / Ред. колегия Г. Н. Логвин, М. М. Говденко, И. М. Кравец. — Киев, 1986. — Т. 4. — С. 72-73. (рос.)
Bober (village)

Bober (Ukrainian: Бобер) is an abandoned settlement and former village (selo) in Vyshhorod Raion, Kyiv Oblast, northern Ukraine. The village was evacuated in the 1990s following the aftermath of the 1986 Chernobyl disaster. History According to 1798 parish records, Bober had 11 houses with families bearing the surnames Bobrienko, Chornoshtan, Honchar, Komar, Slobodnyak, Khmara, and Florko - a total of 91 residents. By 1887, the population had grown to 290 people. In 1900, 433 people lived in 64 houses. The village had a synagogue and a literacy school. There was also a blacksmith shop and a factory producing soft drinks. Before the Chernobyl disaster, the village had a butter factory, an eight-year school, two clubs, and a library. The population before the accident was approximately 1,000 people (935 in 1971). Bober was the administrative center of the Bober village council. Due to severe radioactive contamination, the village was evacuated and its residents were relocated to the village of Seredivka in Brovary Raion. The village was officially removed from records in 1999. Until 18 July 2020, Bober belonged to Poliske Raion. The raion was abolished that day as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Kyiv Oblast to seven. The area of Poliske Raion was merged into Vyshhorod Raion. From February to April 2022, Bober was occupied by Russian forces as a result of the Russian invasion of Ukraine. Bibliography Decision on the official deregistration of the village of Bober (Рішення про офіційне зняття з обліку села Бобер) Archived 2020-10-31 at the Wayback Machine Information about Poliske Raion (Інформація про Поліський район) Archived March 4, 2016, at the Wayback Machine References
Бобер (село)

Бобер — колишнє село в Україні, яке було відселене через наслідки аварії на ЧАЕС. Знаходиться в Вишгородському районі Київської області. Через Бобер проходить автошлях Р 02. Розташоване за 115 км від Києва, та за 15 км від колишнього райцентру Поліського. Село розташоване на річці Бобер. Історія За Сповідними відомостями, у 1798 році у Бобрі налічувалося 11 дворів, в яких проживали сім'ї з прізвищами Бобрієнко, Чорноштан, Гончар, Комар, Слободняк, Хмара, Флорко. Всього 91 особа. 1887 р. населення становило 290 осіб. 1900 року у 64 дворах мешкало 433 особи. У селі існувала синагога, діяла школа грамотності. Діяли кузня та завод з виробництва прохолоджувальних напоїв. В селі були маслозавод, восьмирічна школа, 2 клуби та бібліотека. Населення напередодні аварії на ЧАЕС становило бл. 1 тис. мешканців (у 1971 році — 935 осіб) та було 290 дворів. Село було центром сільської ради та єдиним населеним пунктом, підпорядкованим їй. Село підпорядковувалося Поліському району. Село було повністю відселене у травні-серпні 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, жителі переселені в село Середівка (Згурівський район). Офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Бобер [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Інформація про Поліський район. Примітки
Бовище

Бови́ще (також згадується як — Бовища) — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку у зв'язку з відселенням мешканців унаслідок аварії на ЧАЕС. Село розміщується за 35 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне) і за 5 км від залізничної станції Товстий Ліс. Історія Перша згадка про хутір Бовище датується 1900 роком. У хуторі, що належав Річарду Нарцизовичу Зельонко, було 12 дворів та мешкало 42 особи. Селяни займалися хліборобством. 1935 року на хуторі було вже 43 двори. Село в усі часи мало вигляд однієї, витягнутої на 2 км вздовж лісу, вулиці. Підпорядковувалося Луб'янській сільській раді Поліського району. У 1980-х роках, напередодні аварії на ЧАЕС, тут мешкало близько 230 осіб. Евакуйоване 7 травня 1986 року. На момент евакуації кількість населення становило 123 особи, 60 господарств, жителів села було переселено до села Хоцьки. Село було повністю відселене 7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС та офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. Київ, 1900. Посилання Фото з села Бовища. [Архівовано 29 квітня 2014 у Wayback Machine.] Рішення про офіційне зняття з обліку села Бовище[недоступне посилання з лютого 2019] Примітки
Богородчанська селищна рада

Богородча́нська се́лищна ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Богородчанському районі Івано-Франківської області. Адміністративний центр — селище міського типу Богородчани. Загальні відомості Територія ради: 12 км² Населення ради: 7847 осіб (станом на 2015 рік) Територією ради протікає річка Бистриця Солотвинська Населені пункти Селищній раді підпорядковані населені пункти: смт Богородчани Склад ради Рада складається з 30 депутатів та голови. Голова ради: Клебан Богдан Зіновійович Секретар ради: Грицевич Любов Василівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Богородчанська селищна рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Богоявленская церковь (Нежин)

Богоявленская церковь — православный храм в городе Нежине Черниговской области, памятник архитектуры и истории местного значения. История Церковь была построена в период 1719—1721 годы в стиле барокко на территории Нежинского замка. Также именовалась как Замковая церковь из-за расположенности на территории замка. Сейчас располагается на территории рынка. Изначально храм был прямоугольный в плане. В 1826 году был надстроен купол, а с западной стороны пристроена колокольня, также у боковых входов появились 4-колонные портики, венчающие треугольные фронтоны (не сохранились). Церковь окружала стена, в которой в начале XX века размещались торговые лавки, которые вместе с каменными погребами сдавались в аренду. Каменная, однокупольная, прямоугольная в плане церковь, над крышей располагается башня под куполом на четверике. К основному объёму примыкает двухъярусная колокольня восьмерик на четверике, венчается куполом. Церковь ограждена. В советский период церковь использовалась как склад. В начале 2000-х годов храм был передан религиозной общине. Были проведены реставрационные работы, к 2018 году башня под куполом храма была восстановлен. В 2011 году храму присвоен статус памятника архитектуры и истории местного значения. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 79 БОГОЯВЛЕННЯ ЦЕРКВА Вечерский В. В. Репрезентация памятников в контексте украинского законодательства и принципов ICOMOЅс
Свято-Богоявленська церква (Ніжин)

Богоявленська церква— православний храм та пам'ятка архітектури місцевого значення у Ніжині. Історія Наказом Міністерства культури України від 21.10.2011 № 912/0/16-11 надано статус пам'ятник архітектури місцевого значення з охоронним № 5533-Чг під назвою Богоявленська церква. Встановлено інформаційну дошку. Опис Церква була збудована у період 1719—1721 років у стилі бароко на території Ніжинського замку. Також іменувалася як Замкова церква через розташування на території замку. Наразі розташовується на території ринку. Спочатку храм був прямокутний у плані. У 1826 році був надбудований купол, а із західного боку прибудовано дзвіницю, також біля бічних входів з'явилися 4-колонні портики, що увінчують трикутні фронтони (не збереглися). Церква оточувала стіна, в якій на початку 20 століття розміщувалися торгові лавки, які разом із кам'яними льохами здавалися в оренду. Кам'яна, однокупольна, прямокутна у плані церква, над дахом розташовується башта під куполом на четверику. До основного обсягу примикає двоярусна дзвіниця восьмерик на четверику, вінчається куполом. Церква огороджена. За радянських часів церква використовувалася як склад. На початку 2000-х років храм було передано релігійній громаді Російської православної церкви. Було проведено реставраційні роботи, до 2018 року вежу під куполом храму було відновлено. Література Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 79 БОГОЯВЛЕННЯ ЦЕРКВА Вечірський Ст. Ст. Репрезентація пам'ятників у контексті українського законодавства та принципів ICOMOSc
Богуславська загальноосвітня школа (Павлоградський район)

Богуславська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів — україномовний навчальний заклад І-III ступенів акредитації у селі Богуслав, Павлоградського району Дніпропетровської області. Загальні дані Богуславська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів розташована за адресою: Центральна, 65, село Богуслав (Павлоградський район) — 51486, Україна. Директор закладу — Жуков Анатолій Григорович учитель-методист, відмінник освіти України, нагороджений знаком „Василь Сухомлинський”. Мова викладання — українська. Профільна направленість: Природничо-математичний, Суспільно-гуманітарний.. Школа бере участь в регіональних та міжнародних освітніх програмах: Модернізація сільської освіти Дніпропетровщини.. Кредо: „В кожній людині сонце, Тільки дайте йому світити” (Сократ) Місія школи: формування високо інтелектуальної, духовно багатої, творчо активної особистості – громадянина України. В школі є: 18 навчальних кабінетів; бібліотека; три комп’ютерних класи, Internet; спортивна зала; тренінговий кабінет; хореографічний кабінет; кабінет музики; логопедичний кабінет. Примітки Джерело-посилання Школа на сайті Павлоградського району [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]