NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Вертечь

Вертечь (укр. Вертеч) — левый приток рукава Кривая Речка реки Днепра, протекающий по Репкинскому району (Черниговская область, Украина). География Длина — 23 км. Русло реки в верхнем течении (село Грабовка) находится на высоте 138,8 м над уровнем моря. Берёт начало на болоте восточнее села Вертеча (Репкинский район) на территории Черниговского района непосредственно восточнее административной границы с Репкинским районом. Река течёт на запад. Впадает в рукав Кривая Речка реки Днепра южнее села Губичи (Репкинский район). Русло слабо-извилистое. На реке создано несколько прудов. Пойма занята лесами (доминирование сосны, севернее урочище Руднянская Дача), очагами заболоченными участками с лугами. Крупных притоков не имеет. Населённые пункты на реке (от истока до устья): Вертеча Мекшуновка Грабовка Рудня Новая Рудня посёлок Левичовка Губичи Примечания Источники Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. Екологічний паспорт Чернігівської області 2017 року. Департамент екології та природних ресурсів — Чернігівська ОДА. 104 с. Лист карты M-36-14 Комарин. Масштаб: 1 : 100 000. Указать дату выпуска/состояния местности.
Вертеч (річка)

Верте́ч — річка в Ріпкинському районі Чернігівської області України, ліва притока Дніпра. Довжина річки становить — 23 км. Річка починається на західній околиці села Антоновичі Чернігівського району й тече по всьому напрямку на захід. Впадає в рукав Дніпра Крива Річка поблизу села Губичі. На всьому протязі тече через ліси. У верхів'ї збудовано ставки. На річці села Незаможне, Мекшунівка, Грабівка, Рудня, Нова Рудня, Губичі та селище Левичівка. Галерея Джерела «Каталог річок України». — К. : Видавництво АН УРСР, 1957. — С. 105. — (№ 1772).
Верхньоесманський заказник

Верхньоесма́нський зака́зник — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Глухівського району Сумської області, біля сіл Шевченкове та Землянка, що на захід від міста Глухова. Площа 2160 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому від 25.09.1979 року № 662, рішенням облради від 13.10.1994 року. Перебуває у віданні: Шевченківська сільська рада, Землянківська сільська рада, ДП «Глухівське лісове господарство», ДП «Глухівський агролісгосп». Охороняється мальовнича територія у верхів'ях річки Есмані. Заказник охоплює кілька лісових масивів (сосна, дуб), розчленованих численними балками і ярами, а також заболочені луки з невеликими озерцями. Збереглася багата водна, прибережно-водна, болотяна і лучна рослинність. Галерея Джерела Верхньоесманський заказник[недоступне посилання з червня 2019]
Весняное (Киевская область)

Весняное — упразднённое село в Иванковском районе (до 1999 года в Полесском районе) Киевской области. Упразднено в 1999 году. снятое с учёта в связи с отселением жителей в результате аварии на ЧАЭС. География Село располагалось в 20 км от бывшего районного центра посёлка Полесское, и в 9 км от бывшей железнодорожной станции Толстый Лес. История Возникло в 1920-х годах. Показано на карте 1935 как хутора Мартыновские в 120 дворов. Указом ПВС УССР от 30 декабря 1962 года село Волчий Лес Кливинского сельсовета переименовано в Весняное. В 1976 году центр Кливинского сельсовета перенесен в Весняное, сельсовет переименован в Веснянский. С 1984 года в составе Мартыновичского сельсовета Полесской области. Накануне аварии на ЧАЭС в селе проживало около 390 жителей. Село было расселено в результате сильного радиационного загрязнения в 1986 года. Решением Киевской облрады от 19.08.1999 года территория бывшего села была передана в состав Иванковского района, тем же решением село снято с учётных данных. Примечания Ссылки Решение об официальном снятии с учёта села Весеннее (рус.) (недоступная ссылка — история). w1.c1.rada.gov.ua.
Весняне (Поліський район)

Весняне (стара назва — Вовчий Ліс) — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Село розміщується за 20 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне), і за 9 км від колишньої залізничної станції Товстий Ліс. Історичні відомості Виникло село у 1920-х роках. Уперше позначено на карті 1935 року як хутір Піскувате з 5 дворами та хутір Вовчий Ліс із 69 дворами. Ймовірно, згодом хутір Піскувате увійшов до складу хутора Вовчий Ліс. Село здобуло назву Весняне 14 квітня 1962 року, змінивши попередню назву Вовчий Ліс. У повоєнну добу суттєво збільшилося у розмірах. Складалося з головної поздовжньої та 2 бічних вулиць, з'єднаних між собою 2 вулицями. Знаходиться біля річки Переварка. Село було центром Веснянської сільської ради Поліського району, якій підпорядковувалися населені пункти Кливини, Стара Рудня та лісництво Яковецьке. У 1980-х роках у селі проживало близько 390 мешканців. Кількість населення на момент евакуації становило 261 осіб, 95 господарств. Мешканців села було переселено у села Гланишів та Єрківці (Бориспільський район). Евакуйоване 14 травня 1986 року. Село було повністю відселене 14 травня 1986 року внаслідок сильного радіаційного забруднення 1986 року, спричиненого аварією на ЧАЕС. Село офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Відомі особистості В поселенні народився: Шеремета Віктор Васильович (* 1962) — український політик, фермер. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Весняне[недоступне посилання з травня 2019] Примітки
Виска

Ви́ска — проміжна залізнична станція 4-го класу Шевченківської дирекції Одеської залізниці. Розташована в місті Мала Виска Новоукраїнського району Кіровоградської області. Історія Будівництво залізниці на південь від станції Бобринська тривало з 1910 по 1915 роки. У 1912 році в Малій Висці було збудовано шляхопровід над залізницею, а сама станція відкрита у 1915 році. Під час Другої світової війни вокзал станції був зруйнований. У повоєнний період вокзал був відбудований. Внаслідок деформації конструкцій шляхопроводу, що виникла через тривалу експлуатацію та перебування в аварійному стані, з 2007 року не використовувався. 27 жовтня 2010 року відбулось урочисте відкриття реконструйованого шляхопроводу, що надало можливість мешканцям східної частини Малої Виски безперешкодно діставатись до об'єктів інфраструктури у центрі міста. Пасажирське сполучення На станції Виска зупиняються: нічний швидкий поїзд № 148/147 Київ — Одеса; поїзди приміського сполучення Імені Тараса Шевченка — Виска / Помічна. Раніше через станцію курсували поїзди міжнародного сполучення: Одеса — Москва; № 62/61 «Ятрань» Миколаїв — Москва. Примітки Джерела Тарифное руководство № 4. Книга 1 (на 01.02.2025) (рос.) [Архівовано з першоджерела 07.02.2025.] Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М. : Транспорт, 1981.(рос.) Україна. Атлас залізниць. Масштаб 1:750 000. — К. : ДНВП «Картографія», 2008. — 80 с. — ISBN 978-966-475-082-7. Посилання Інформація про станцію Виска на сайті railwayz.info(рос.)
Високий Камінь (пам'ятка природи)

Висо́кий Ка́мінь — комплексна пам'ятка природи загальнодержавного значення в Україні. Розташована на північ від села Підполоззя Воловецького району Закарпатської області, неподалік від місця впадіння річки Жденівки до Латориці. Площа 22 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому від 25.07.1972 року № 243, розп. РМ УРСР від 14.10.1975 року № 780–р, ріш. ОВК від 23.10.1984 року № 253. Перебуває у віданні ДП «Воловецьке ЛГ» (Підполозянське лісництво, кв. 14, вид. 2, 3; Нижньоворітське лісництво, кв. 13, вид. 6, 7, 10, 11). Статус присвоєно для збереження ділянки лісу з насадженнями дуба скельного на висоті 840 м, на схилах гори Високий Камінь. Серед лісу височать кілька стрімких скель, з яких відкривається чудовий краєвид на долину Латориці й навколишні гори. Пам'ятка природи має наукове, природоохоронне та пізнавально-естетичне значення. Галерея Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Гора Високий камінь [Архівовано 8 липня 2019 у Wayback Machine.] Підполозянське лісництво (мапа) [Архівовано 8 липня 2019 у Wayback Machine.] Нижньоворітське лісництво (мапа) [Архівовано 8 липня 2019 у Wayback Machine.]
Вище професійне училище № 75 (Олександрівка)

Ордена «Знак Пошани» вище професійне училище № 75 — державний професійно-технічний навчальний заклад ІІІ рівня атестації, що знаходиться в селі Олександрівка Покровського району Дніпропетровської області. Заклад також має право на підготовку молодший спеціалістів. В училищі: працює: 30 викладачів, 30 майстрів виробничого навчання тощо, зокрема, один Заслужений вчитель України; вчиться 582 учнів. Навчальне господарство училища розміщується на 157 га. Мається актова зала на 180 місць, бібліотека з читальною залою, музей історії училища тощо. Історія Училище було засновано 1883 року як Гнєдінське ремісниче училище, що готувало ковалів і столярів на кошти відомого земського та громадського діяча Дмитра Гнєдіна. 1920 року училище стало Гнєдінською сільськогосподарською школою, що готувала ковалів, столярів і трактористів. З 1925 року — Олександрівсько-гнєдінська професійно-технічна школа, що готує вже трактористів, механізаторів, водіїв автомобіля, а з 1941 року — Покровська школа механізації сільського господарства, що готує трактористів, комбайнерів і водіїв автомобіля. З 1954 року школа стає Училищем механізації сільського господарства № 5 та готує комбайнерів самохідного комбайна та причіпного комбайна, водіїв автомобіля, слюсарів по ремонту с/г машин, електромонтерів. 1964 року перейменовано в Олександрівське сільське професійно-технічне училище № 5 та готує трактористів-машиністів широкого профілю, водіїв автомобіля, комбайнерів для роботи на самохідних комбайнах, слюсарів по ремонту с/г машин, електромонтерів сільської електрифікації зв'язку. З 1974 року — Середнє сільське профтехучилище № 5. 1983 року згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР "Про нагородження середнього сільського профтехучилища № 5 Дніпропетровської області орденом «Знак Пошани» училище «за досягнуті успіхи в підготовці і вихованні кваліфікованих робітників для народного господарства і в зв'язку з 100-річчям з дня заснування» відзначено орденом «Знак Пошани». 1984 року перейменовано в Середнє професійну училище № 75, а з 1990 року має теперішню назву. Спеціальності Училище готує робочих за фахом: Водій автотранспортних засобів; Кухар; Обліковець з реєстрації бухгалтерських даних; Оператор комп'ютерного набору; Слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування; Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва, а також молодший спеціалістів за напрямом «Механізація та електрифікація сільського господарства»: Електрифікація і автоматизація сільського господарства; Механізація сільського господарства. Випускники Рой Владислав Олександрович (1994—2019) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Ковтонюк Борис Мусійович (1948) — український журналіст, письменник, краєзнавець. Джерела Ордена «Знак Пошани» вище професійне училище № 75 у базі «Професійно-технічна освіта в Україні» Вище професійне училище № 75 на e-educat.info Антощак М. М. Гнєдінське ремісниче училище: відкриття та діяльність // Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету. — Запоріжжя : ЗНУ, 2015. — Вип. 43. Примітки
Церква Успення Пресвятої Діви Марії (Яблуниця)

Церква Успення Пресвятої Діви Марії в Яблуниці (до [1929] — церква Святого Іллі) — парафія і храм греко-католицької громади Коломийської єпархії Української греко-католицької церкви в селі Яблуниці Поляницької громади Надвірнянського району Івано-Франківської области України. Пам'ятка архітектури місцевого значення. Відомості У 1765 році засновано парафію. Перша дерев'яна церква Святого Іллі побудована і освячена в 1768 році. Від 1776 року почали вести метричні книги. У 1874 році зведено дерев'яний парафіяльний будинок. Теперішня дерев'яна церква Святого Іллі, збудована в 1895 році. До [1929] року під патронатом Святого Іллі; від [1931] — Успення Пресвятої Діви Марії. У 1900 році бабинець церкви розписав художник Модест Сосенко. Святиня зазнала руйнувань під час Першої світової війни, згодом була відбудована (1919) та розписана (1927). Кількість парафіян: 1886 — 1.195, 1914 — 1.517, 1896 — 1.542, 1927 — 1.317, 1906 — 1.570, 1938 — 1.949. Парохи о. Йосип Глібовицький (1845—1891+) о. Дмитро Хомин (1891—1892, адміністратор) о. Мелетій Недільський (1892—1906+) о. Дмитро Райт (1906—1908, адміністратор) о. Семен Билинкевич (1908—[1925]) о. Василь Луцький ([1927]—1929, адміністратор) о. Василь Фроляк (1929—[1938], адміністратор) о. Іван Лабій (1884—1889) о. Дмитро Хомин (1890—1891) о. Дмитро Райт (1906—1908+) о. Іван Лозинський — нині. Примітки Джерела Jablonycja // Блажейовський Д. Історичний шематизм Станиславівської єпархії від її заснування до початку Другої світової війни (1885—1938). — Записки ЧСВВ, Секція I. — Т. 51. — Львів : Місіонер, 2002. — С. 89. — ISBN 966-658-228-4. (англ.) Яблуниця // Дерев'яні церкви Західної України.
Vinnytsia water tower

The Vinnytsia water tower is a landmark of the city of Vinnytsia, Ukraine, constructed in 1912 and located on European Square. It was listed as a cultural monument of local significance on February 17, 1983. Vinnytsia water tower has served as a museum since 1985. The tower was built in 1912, when the water pipe system was laid out in Vinnytsia. The tower doubled as a fire observation point. The architect was Grigory Artynov. The water was taken from the Southern Bug River and then distributed around the city center. In 1920, the building stopped functioning as a water tower. During World War II it served as an observation tower, and after the war, it was converted into a residence. In 1985, it was transferred to Vinnytsia Regional Museum. First, it hosted an exposition on the history of the October Revolution and World War II. In 1993, an exposition devoted to the Soviet–Afghan War was added. The tower has seven floors and is 28 metres (92 ft) high. It is made of brick. References
Musée du château d'eau de Vinnytsia

Le musée du château d'eau est une institution dans un bâtiment classé situé à Vinnytsia en Ukraine. Historique Il est ouvert dans un bâtiment construit en 1912 par l'architecte Gregory Artynov, il servait de château d'eau pour la ville. Désaffecté, comme réserve d'eau pour la ville, dès 1920, il eut de nombreuses affectations, habitation... et en 1985 comme annexe du musée pour des expositions sur les guerres : la Révolution d'octobre, la Seconde Guerre mondiale, la guerre d'Afghanistan (1979-1989). IL se trouve place de l'Europe. Notes et références Liste de musées en Ukraine. Liens externes Portail des musées Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Torre di Vinnycja

La Torre di Vinnycja (in ucraino Водонапірна вежа?, Vodonapirna veža) è l'edificio storico monumentale simbolo della città di Vinnycja, nella omonima Oblast' in Ucraina. Venne costruita nel 1912. Storia L'edificio nacque come torre dell'acqua, cioè come serbatoio dell'acquedotto, nel 1912 con il nuovo sistema idrico cittadino su progetto di Gregory Artynov e per la sua costruzione venne scelto una posizione abbastanza elevata. La sua costruzione venne rallentata da problemi riguardanti la scelta della copertura e dell'orologio. Poco dopo la fine della prima guerra mondiale, nel 1920, cessò di svolgere la funzione per la quale era stata costruita perché l'acquedotto cittadino venne ammodernato con altri metodi. Durante la seconda guerra mondiale divenne torre di osservazione e nel dopoguerra venne trasformata in residenza privata ma i serbatoi rimasero sino agli anni ottanta. Dal 1985, dopo la sua ristrutturazione realizzata su progetto di Yevhen Panteleimonov, ospita il museo regionale di Vinnycja. Descrizione La torre, che è il monumento storico più noto della città, si trova vicino alla centrale piazza Europa e raggiunge l'altezza di 28 metri. La torre conserva quasi completamente l'aspetto originario. L'edificio ottagonale si alza su sette piani che, a parte il primo che sembra di ferro arrugginito e funge da piedistallo, sono in caratteristici mattoni rossi con lesene che delimitano gli spazi per le finestre. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Torre di Vinnycja Collegamenti esterni (UK) Туристичні об'єкти Поділля, su archive.org. URL consultato il 12 aprile 2022 (archiviato dall'url originale il 4 dicembre 2013).
Водонапорная башня (Винница)

Водонапорная башня (укр. Водонапірна вежа) — историческое сооружение на Европейской площади в городе Винница, построено в 1912 году. Использовалась как обзорная башня и каланча. В 1985 году реконструирована и выполняет функцию музея. Имеет статус памятника местного значения с 17 февраля 1983 года. С 2000 года, согласно решению городского совета, башня внесена в перечень городской символики. История В 1912 году по проекту Григория Артынова в центре города была возведена водонапорная башня, совмещающей функции пожарной каланчи, для целей которой был приспособлен верхний ярус. Первый водопровод в Виннице, работу которого обеспечивала башня, имел протяженность 1,3 км и производительность 600 м3 воды в сутки. Питаясь водами Южного Буга, он по железным трубам через насосные станции снабжал ее город, вода с системе была отфильтрованной и отстоянной, подавалась через три водоразборных будки на территорию города. А во время Великой Отечественной войны, являясь одним из самых высоких зданий Винницы, она выполняла, помимо основных функций, так же и функцию наблюдательного пункта. После войны башня утратила свое первоначальное назначение и была переоборудована в жилой дом. В ней поселились семьи работников городского водоканала, на балансе которого она продолжала находиться до 1980-х годов. Статус памятника местного значения башня получила 17 февраля 1983 года. Реконструирована по проекту Евгения Пантелеймонова. В 1985 году ее, как архитектурный объект, передали во владение Областного краеведческого музея. С этого момента в залах башни-каланчи расположилась часть музейной экспозиции Мемориала революционной и боевой славы. А с 1993 года экспозиция музея в башне пополнилась Мемориалом памяти воинов, погибших во время Афганской войны 1979—1989 годов с письмами и личными вещами, фотографиями и частями обмундирования. Архитектура В текущее время башня практически сохранила свой первозданный вид. Это семиярусное восьмиугольное, вытянутое в периметре башенное строение (минимальная ось — 4 м, максимальная — 7 м); первый этаж рустован для создания эффекта постамента, следующие пять ярусов из красного кирпича разделяются между собой пилястрами и лжеарками, замыкает здание купол с надстройкой-башенкой. Общая высота сооружения — 28 метров. Черты средневековых башен предоставляют каланчи в Виннице узкие окна-бойницы, минимальные украшения и мощь кирпичных стен. Основное различие между первоначальным проектом башни и тем видом который она приобрела после реконструкции — расположение часов с двухметровыми циферблатами: ранее они находились с четырех сторон купольной башенки-надстройки, а после реконструкции сместились на ярус ниже и ежечасно приветствуют горожан и гостей города мелодичным звоном. Примечания Ссылки Рудь В.; Рудь В. Історія Вінниці. Вінницька башта . vinnicya.vn.ua (20 июля 2012). Дата обращения: 6 ноября 2018. Архивировано 28 марта 2018 года. Вінницька водонапірна вежа — Туристичні об'єкти Поділля. vntu.edu.ua. Дата обращения: 6 ноября 2018. Архивировано из оригинала 4 декабря 2013 года.
Iglesia de la Exaltación de la Santa Cruz (Nizhyn)

La iglesia de la Exaltación de la Santa Cruz (en ucraniano: Свято-Хресто-Воздвиженська церква) es un templo ortodoxo ucraniano que se sitúa en Nizhyn, en el óblast de Chernígov de Ucrania.​ El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia La iglesia está asociada al nombre de Petró Razumovski, pariente del atamán Kiril Razumovski. En 1753, tras recibir el rango de coronel, fue enviado a Nizhyn, donde comandó un regimiento. Durante la guerra ruso-turca de 1768-1774, Razumovski comandó a los cosacos del regimiento de Nizhyn, quienes participaron en la campaña de Besarabia. Tres años después, Razumovski falleció y su viuda donó una gran suma de dinero para construir una nueva iglesia de piedra que reemplazara la antigua iglesia de madera donde estaba enterrado su esposo.​ En 1775, se construyó una nueva iglesia de ladrillo en el suburbio de Magerka de Nizhyn, en lugar de la de madera, en honor a la festividad ortodoxa de la Exaltación de la Santa Cruz. En 1860, se añadió al oeste un campanario de dos niveles. Existe una leyenda urbana que afirma que los sucesos ocurridos en esta iglesia sirvieron de inspiración para la famosa obra de Nikolái Gógol, El Grito.​ En la época soviética, la iglesia fue utilizada por el departamento de distribución cinematográfica de la ciudad como sala de proyección y almacén de películas.​ A principios de la década de 1990, el templo se transfirió a la eparquía de Chernígov de la Iglesia ortodoxa ucraniana. En 2007, se creó la eparquía de Nizhyn, separándola de la de Chernígov, y la iglesia pasó a estar subordinada a la nueva diócesis. Arquitectura La iglesia tiene forma de tetraconcha. El especio principal es cúbico y está unido en cuatro lados por ábsides. El campanario está conectado al núcleo principal por una larga sala. Galería Referencias Enlaces externos
Крестовоздвиженская церковь (Нежин)

Крестовоздвиженская церковь — православный храм в Нежине, памятник архитектуры местного значения. История Церковь построена в 1775 году в стиле барокко на Воздвиженской улице в предместье Нежина Магерки. Возведена на месте деревянной церкви Петра и Павла 1620 года. Храм построен на средства нежинского полковника Петра Ивановича Разумовского. Каменный, однокупольный, центрический храм с четырёхлепестковым планом (тетраконх) к которому примыкают три (не четыре) апсиды (выступа полуциркульных в плане). В 1860 году с западной стороны по проекту уездного землемера Фаловича была пристроена тёплая церковь с двухъярусной колокольней. В советский период храм был закрыт, использовался городским отделом кинопроката в качестве закрытого зрительского зала и фильмохранилища. В начале 1990-х годов храм был передан религиозной общине. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 841 ХРЕСТО-ВОЗДВИЖЕНСЬКА ЦЕРКВА Вечерский В. В. Репрезентация памятников в контексте украинского законодательства и принципов ICOMOSс