NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Меморіальний музей М. Л. Кропивницького

Меморіальний музей М. Л. Кропивницького — музей, присвячений життю і творчості видатного діяча українського театру Марка Кропивницького, розташований у місті Кропивницький. Музей працює на правах відділу обласного краєзнавчого музею. Загальні дані Музей розташований у будинку, де мешкав видатний український драматург і театральний діяч, у місті Кропивницький (колишній Єлисаветград), за адресою: вул. М. Кропивницького, буд. 172, м. Кропивницький (Україна). Завідувачка музею — Бабенко Богдана Олегівна (з 1 вересня 2020 року) З історії та сьогодення музею Меморіальний музей М. Л. Кропивницького був відкритий у Кіровограді 2 жовтня 1982 року. Він розмістився у будинку, в якому майже 20 років життя провів Марко Лукич Кропивницький. Тут він написав класичні вже в українській літературі п'єси «Глитай, або ж Павук», «Доки сонце зійде, роса очі виїсть…», «Дві сім'ї» та інші; тут же на початку 1880-х років він сформував уславлену українську театральну трупу. Експозиція музею складається з декількох розділів, що розповідають про сім'ю драматурга й актора, про його дитинство і навчання в гімназії та університеті, про його довгий і важкий шлях у мистецтві як засновника першого професійного українського театру (Театр корифеїв). Шанобливо зберігають у музеї реліквії — документи, світлини, меморіальні речі, театральні афіші, що розповідають про життя і творчість М. Л. Кропивницького — реформатора театру, актора, режисера, драматурга, композитора, співака, педагога. Численні тематичні виставки, що постійно організуються творчим колективом закладу за участі інших установ, органів держвлади, музейних зібрань, краєзнавців і музеєзнавців тощо, відображають продовження традицій корифеїв у сучасному театрі. Меморіальний музей М. Л. Кропивницького пропонує: оглядові та тематичні екскурсії по експозиції; презентації виставок, нових надходжень організацію масових заходів, творчих зустрічей, музичних вечорів; створення теле-, кінопрограм з використанням музейних предметів. Література Меморіальний музей М. Л. Кропивницького в Кіровограді. Фотоальбом / Автор тексту Віктор Петрович Ярош; Фото Ігор Олексійович Кропивницький; Упорядник Петро Петрович Перепелиця. — Київ : «Мистецтво», 1986. — 25 000 прим. (укр.) (рос.) Посилання Офіційна вебсторінка Кіровоградського обласного краєзнавчого музею [Архівовано 24 лютого 2016 у Wayback Machine.] «Єлисаветградський абрис. Персони українського театру.» Фотографії, бібліографії тощо пов'язані з Тобілевичами і Кропивницьким з фондів музею.
Менский зоологический парк

Менский зоологический парк — зоологический парк общегосударственного значения, расположенный в городе Мена (Черниговская область, Украина). Парк создан 8 ноября 1975 года, 22 июля 1983 года получил статус «зоологический парк общегосударственного значения». Площадь — 9 га. Находится под контролем территориальной громады. Единственный зоопарк на постсоветском пространстве, расположенный в районном центре. Директор — Чирва Зинаида Сергеевна. Ежегодное посещение около 30 тысяч. История Зоопарк был открыт в 1975 году местными любителями природы с целью организации экологической образовательно-воспитательной работы, созданы экспозиции редких экзотических и местных видов животных, сохранение их генофонда, изучение дикой фауны и разработка научных основ для разведения их в неволе. Инициатором создания Менского зоопарка был председатель Менского городского совета Белый Владимир Петрович. В начале августа 1975 года, читая областную газету «Деснянска правда», Белый В. П. обратил внимание на маленькую статью с портретом сержанта милиции Полосьмака Геннадия Ивановича. В статье говорилось о том, что во дворе Геннадия Ивановича получили убежище раненые дикие животные и птицы. Энтузиазм Геннадия Ивановича, самопожертвование ради природы не оставило Белого Владимира Петровича равнодушным и им было принято решение поддержать это увлечение и сделать его достоянием города. Белым Владимиром Петровичем был организован целый ряд мероприятий по популяризации этого увлечения среди горожан и под его личную ответственность 8 ноября 1975 года был торжественно открыт зоопарк. Данное событие было освещено в районной газете «Колгоспна правда» № 144 от 02.12.1975. Менскому зоопарку предоставлен статус зоологического парка общегосударственного значения решением Совета Министров УССР от 22.07.1983 года № 311. Из экономической ситуации 1990-х управлению зоопарка пришлось продать часть коллекции. Сейчас в зоопарке содержатся земноводные, пресмыкающиеся, рыбы, птицы и млекопитающие. Коллекция насчитывает 560 животных, 120 видов (в том числе 17, занесённых в Международную Красную книгу). Зоопарк поддерживает постоянные связи с другими зоопарками Украины. Коллекция животных постоянно пополняется за счет приобретения животных в других зоопарках и получения приплода от животных, которые здесь содержатся. Примечания Ссылки Данные о парке на сайте Департамента культуры и туризма Черниговской облгосадминистрации Блог Белого Владимира Петровича
Миколаївська церква (Глухів)

Миколаївська церква — храм збудований на місці однойменної дерев'яної церкви, що згоріла під час пожежі глухівського замку в 1695 році. Є найстарішою будівлею Глухова та пам'яткою історії й архітектури національного та світового значення. Вважається єдиним з численних храмів, що зберігся до наших днів, збудований видатним зодчим Матвієм Єфимовим. Контролюється УПЦ МП. Історія Заснування Для будівництва церкви до Глухова з Києва 1693 року була запрошена артіль зодчих на чолі з архітектором Матвієм Єфімовим. Контракт на будівництво храму уклали 8 лютого 1693 року. Майстри самі завозили цеглу, цемент, залізо та будували. Місто заплатило їм 600 карбованців «копійками» і 500 карбованців «чеками» і забезпечувало провіантом. У XVIII столітті, коли Глухів був столицею Гетьманщини, Миколаївська церква стала культовою спорудою Лівобережної України. 6 листопада 1708 року на колишньому Радному майдані перед храмом наставляли на гетьманство Івана Скоропадського. 1 жовтня 1727 року на гетьманство наставляли вже Данило Апостола, а 1751 — Кирила Розумовського. Дзвіниця За проєктом архітектора Олександра Гросса у 1871 році із заходу до бабинця прибудували притвор, який був увінчаний високою дзвіницею з ярусним верхом. Поховання на церковному кладовищі У 1751 році тут було поховано писаря Генерального військового суду (1743—1751 рр.) Івана Васильовича Піковця (нар. 1710 — 1751; 1760 року тут було поховано генерального хорунжого Миколу Даниловича Ханенка. У 1967–1978 роках церква була реставрована Сумською майстернею. Опис Мурована, тридільна, двоверха церква з дзвіницею стоїть в історичному середмісті посеред центрального майдану — Соборного, посідаючи острівне становище в його структурі. Церкву зведено по поздовжній осі схід-захід: п’ятистінний вівтар 6 x 6,6м, восьмигранна нава 10,4 х 8,75 м, квадратовий в плані бабинець 6 x 6 м, два прямокутні компартименти західного притвору. Висота центрального верху 30 м. Нава має двозаломний верх, відкритий на всю висоту. Архітектура Структура храму зведена за традиціями народного дерев'яного зодчества. Квадратний бабинець, восьмигранна нава та гранчастий вівтар згруповано на одній осі із заходу на схід. Первісно кожний складовий об'єм мав самостійне восьмигранне шатрове завершення з заломами. У 1871 року баню над бабинцем було розібрано, за проєктом архітектора Олександра Гросса із західного боку прибудовано притвор з високою дзвіницею з ярусним верхом. Це змінило традиційний образ церкви. Декоративно-пластичне вирішення храму стримане, наближене за характером до ренесансного. Іконостас Іконостас Миколаївської церкви створений у середині XVIII століття. Він був компактним, п'ятиярусним, нешироким, займаючи ширину центрального компартимента церкви. Виконаний у перехідних ренесансно-барокових формах з пишним позолоченим різьбленням півколонок, карнизів, іконних рам і площин між іконами. Див. також Список мурованих храмів в стилі козацького бароко Примітки та посилання Посилання Фото Миколаївської церкви [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] на сайті Перлини України [Архівовано 14 вересня 2010 у Wayback Machine.]
Церква Святого Миколая (Васильків)

Свято-Миколаївська церква — чинна мурована церква кінця XVIII століття в місті Васильків, Київська область. Розташована по вулиці Шевченка, 11. Є пам'яткою архітектури й чинним православним храмом Української православної церкви. Історія Більша частина коштів на будівництво церкви надійшла від протоієрея Іоанна Колосовського, який був родом з Черкасу (зараз Здорівка) Васильківського району. Прослуживши 30 років корабельним священником на Далекому Сході і отримавши платню за ці роки, він закінчив місіонерське служіння та повернувся на рідну землю. Зароблені гроші він віддав на будівництво храму на честь Святого Миколая, покровителя мореплавців і мандрівників. Будівництво храму було завершено у 1792 році. За понад двостолітню історію жодна куля або снаряд не торкнулися її стін, хоча військові сутички не раз точилися в місті. Церква діяла до 1937 року і була закрита за часів сталінських репресій. Відновилося богослужіння у 1943 році. Метричні книги, клірові відомості, сповідні розписи церкви Святого Миколая зберігаються в ЦДІАК України http://cdiak.archives.gov.ua/baza_geog_pok/church/vasy_011.xml Архітектура Будівля цегляна потинькована, хрестова в плані триапсидна однокупольна з прибудованою з заходу двох'ярусною дзвіницею. Стіни розчленовані плоскими лопатками, прорізані великими вікнами. Фасади розчленовані пілястрами і завершуються класичним карнизом. Над середньохрестям на гранчастому барабані розміщений купол. Перший ярус дзвіниці рустований, другий ярус прорізаний арками, увінчаний трикутними фронтонами. Інтер'єр розписано у кінці XIX століття. Будівля поєднує в собі риси архітектури класицизму з елементами, характерними для стилю бароко. Каплиця Поруч з церквою знаходиться відкрите Святим Феодосієм джерело. Над ним в 1832 році споруджено каплицю. Простояла вона 100 років, і була зруйнована у 1933 році місцевими партійними функціонерами. Тільки у 2001 році, завдяки старанням протоієрея Олексія Тарасова, на кошти Свято-Миколаївської церкви, каплиця була відбудована. У цьому ж році владика Володимир і владика Павло провели переосвячення каплиці. Щороку 16 травня до цього святого місця здійснюється Хресна хода з усіх Васильківських храмів. Вода з цього джерела вважається цілющою, і по неї щодня з усіх куточків міста і околиць приходять люди.. Примітки Література Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР(рос.)
Свято-Миколаївська церква (Лебедин)

Свято-Миколаївська церква у Лебедині — православний храм Сумської єпархії Української Православної Церкви (Московського Патріархату). Збудований у так званому цегельному стилі на початку ХХ століття. Знаходиться за адресою: вул. Миколаївська, 1(до перейменування-вул. Щербакова). Миколаївська церква є пам'яткою архітектури місцевого значення і має охоронний № 102-См/211. Опис Храм представляє із себе цегляну, хрестоподібну в плані однокупольну церкву з напівкруглою вівтарною апсидою. Чотири опірні пілони суміщені з внутрішніми кутами хреста. З західного боку до церкви прибудована висока дзвіниця. Церква є архітектурною домінантою Лебедина, її видно з багатьох найвіддаленіших місць міста. Храм побудовано в цегляному стилі, який доповнюється гармонічним поєднанням псевдоруського стилю та ренесансної архітектури. Численні карнизи, арки і сухарики, на прикладі яких можна чудово бачити це поєднання цих стилів, виповнені з профільно обробленої червоної цегли. Будівля храму завершується потужним центральним барабаном з широкими арочними вікнами, а висока триярусна ажурна дзвіниця, яка переходить від четверика через восьмерик до циліндричного завершення, вінчається сферичним куполом. Примітки Посилання Володимир Тимофієнко. Зодчі України кінця XVIII — початку XX століть. Біографічний довідник [Архівовано 27 грудня 2014 у Wayback Machine.] Миколаївська церква на сайті «Наши путешествия»(рос.) Лебединська інформаційна мережа [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Офіційний сайт міста Лебедин
Iglesia de San Nicolás (Priluki)

La iglesia de San Nicolás (en ucraniano: Миколаївська церква) es una iglesia ortodoxa ucraniana que se sitúa en Priluki, en el óblast de Chernígov de Ucrania. El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia Entre 1717 y 1720, a expensas del coronel del regimiento de Priluki, Gnat Galagan y su esposa Elena, se construyó la iglesia de San Nicolás junto a la catedral de la Transfiguración. El edificio, de estilo barroco ucraniano, tenía la apariencia de un alto campanario de ladrillo y albergaba una iglesia de una sola nave en honor a Nicolás de Bari, así como el campanario de la catedral. Además, servía de puerta de entrada al castillo de Priluki.​​​ En 1817, la iglesia sufrió graves daños a causa de un incendio. Durante la restauración, se construyó un nuevo campanario neoclásico sobre la antigua capilla de mujeres de la iglesia.​​ Posteriormente, la iglesia volvió a sufrir graves daños. Su restauración completa se llevó a cabo en 1986 según el diseño del arquitecto Volodímir Novgórodov. En 1963, el edificio de la iglesia fue declarado monumento arquitectónico de importancia nacional y durante tiempos soviéticos albergó el departamento de arte del Museo de Historia de Priluki. Tras el colapso de la Unión Soviética, la iglesia fue entregada a la iglesia ortodoxa de Ucrania. En 2011, se inauguró un monumento a Yoasaf de Bélgorod cerca del templo.​ Arquitectura El campanario de la iglesia es de estilo barroco ucraniano, pero los elementos decorativos presentan motivos neoclásicos. Tras el incendio de 1817, el edificio también adquirió algunos rasgos del estilo neorruso, popular en aquella época; por ejemplo, el primer nivel del campanario está decorado con pilastras y pórticos con frontones. Del edificio original, construido en 1720, se conserva la iglesia, construida como una capilla católica de una sola nave, cubierta con un alto tejado a dos aguas y un altar-ábside facetado, orientado al este. Sobre el ábside se alza un alto frontón barroco con volutas, similar al frontón del tesoro del regimiento. El exterior de la iglesia conserva la decoración barroca original. El imponente campanario, construido sobre la antigua capilla de mujeres, tiene dos niveles: el primero es un volumen cúbico; el segundo, una torre cilíndrica con altos vanos arqueados, donde se ubican las campanas. El campanario remata en una cúpula con lucarnas, sobre la que se montan las esferas del reloj de la torre con sus carillones.​​​ Galería Referencias Enlaces externos
Николаевская церковь (Прилуки)

Николаевская церковь — православный храм и памятник архитектуры национального значения в городе Прилуки Черниговской области. История Николаевская церковь — редкий тип сооружения XVIII века, которое сочетает в общем объёме небольшую однонефную церковь с колокольней, композиция которого асимметрична. Сооружена в 1720 году в стиле барокко на средства прилукского полковника Войска Запорожского Григория Игнатьевича Галагана. Вследствие ремонта после пожара 1817 года приобрела черты классицизма в декоре, в частности изменены формы колокольни. Каменная, однонефная церковь с 5-гранной апсидой и двухъярусной колокольней, которая возвышается над общим объёмом. Неф храма перекрыт полуциркульным сводом с распалубками, апсида — конховым сводом, переходящим в полуциркульный. Первый ярус колокольни — четверик, перекрытый полуциркульным сводом с распалубками, второй — цилиндрический объём с четырьмя арочными проёмами со звонами, завершается куполом с люкарнами, в которых размещены часы. Фасад четверика украшен пилястровыми портиками (вместо колон пилястры), где карнизы с модульонами венчаются портики треугольными фронтонами. Двери и окна украшены профилированными наличниками. В интерьере церкви — на сводах и на оконных откосах — частично сохранилась роспись. В 1963 году зданию храма присвоили статус памятника архитектуры национального значения. В 1986 году был проведена реставрация. Здесь размещался художественный отдел Прилукского краеведческого музея. Церковь была передана религиозной общине. Священно- и церковнослужители 1863—1866 — священник Илья Григорьевич Дуброва 1866 — диакон Роман Иванович Новосельский 1866—1895 — дьячок Яков Федорович Лисовский 1891—1912 — священник Александр Ильич Дуброва 1891 — псаломщик Сергей Яковлевич Орановский (ум. 21.12.1891) 1892—1895 — псаломщик Алексей Сергеевич Орановский (1912 — исп. долж. псаломщика диакон) 1912 — псаломщик Дмитрий Петрович Тернопольский 1912 — церковный староста Константин Николаевич Пирог Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 449—451 МИКОЛАЇВСЬКА ЦЕРКВА Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР, т. 4, с. 315
Миколаївська церква (Прилуки)

Микола́ївська це́рква-дзвіни́ця — православний храм у місті Прилуках, історико-архітектурна пам'ятка українського бароко першої половини XVIII століття. Зараз належить до Прилуцького благочиння Ніжинської єпархії УПЦ МП. Церква розташована в прилуцькому історичному середмісті за адресою: вул. Галаганівська, 16а, з північної сторони площі Іоасафа Бєлгородського. З історії храму У 1717—1720 роках коштом прилуцького полковника Гната Ґалаґана та його дружини Олени поряд із Спасо-Преображенським собором була збудована Миколаївська замкова церква. Будівля в стилі українського бароко мала вигляд високої мурованої дзвіниці, в ній розмістилася однонавна церква на честь Святого Миколи-Чудотворця, а також дзвіниця Спасо-Преображенського собору. Крім того, вона слугувала брамою-проїздом на територію Прилуцького замку. 1817 року Миколаївська церква отримала значні пошкодження через пожежу. Під час відновлення над колишнім бабинцем храму була прибудована нова класицистична дзвіниця. Згодом церква знову була сильно пошкоджена. Повна її реставрація проведена в 1986 році за проєктом архітектора В. Є. Новгородова («Укрпроектреставрація»). У 2011 році поблизу двізиці відкрили пам'ятник Йоасафові Білгородському. Архітектура Церква-дзвіниця збудована в стилі українського бароко, але елементи декору мають класицистичні мотиви. Після пожежі в 1817 році споруда набула також деяких ознак стилю ампір, який того часу був популярним — так, перший ярус дзвіниці оздоблений пілястрами й портиками з фронтонами. Від первісної споруди, збудованої 1720 року, нині залишилася церква Святого Миколая-Чудотворця, виконана в формі католицької каплиці — з однією навою, що покрита високим двосхилим дахом, та гранчистим вівтарем-апсидою, зверненим на схід. Над апсидою підіймається високий бароковий фронтон з волютами, який дещо схожий на фронтон полкової скарбниці. Ззовні церкви зберігся оригінальний декор в стилі бароко. Масивна дзвіниця, прибудована над колишнім бабинцем церкви, має два яруси: перший являє собою кубічний об'єм-«четверик», другий має форму циліндричної вежі з високими арковими отворами, в яких розташовуються дзвони. Завершується дзвіниця банею з люкарнами, до яких вмонтовано циферблати баштового годинника з курантами. Фотогалерея Див. також Спасо-Преображенський собор (Прилуки) Собор Різдва Богородиці (Прилуки) Полкова скарбниця (Прилуки) Примітки Посилання Україна Інкогніта. Прилуки [Архівовано 31 січня 2016 у Wayback Machine.] Прилуки. Історичні пам'ятки, музеї, церкви. Прилуцькі церкви [Архівовано 27 січня 2016 у Wayback Machine.] Миколаївська церква // Прилуччина: Енциклопедичний довідник, Ніжин: «Аспект-Поліграф», 2007, — с. 287
Свято-Миколаївський собор (Умань)

Свято-Миколаївський собор — головний православний храм Умані, що знаходиться в центральній частині міста по вулиці Небесної Сотні, 39. Історія Свято-Миколаївський храм вперше згадується з-поміж інших дев’яти церков Умані, перелік яких наводить у своїх мемуарах син Константинопольського патріарха Макарія Павло Алепський, який проїжджав через Умань у 1654 році. Свято-Миколаївська церква була побудована впродовж 1809-1812 рр. архітектором Томашем Етлінгером на місці, де колись стояв католицький костьол. Ініціаторами будівництва виступили жителі міста. Парафіяльною церква лишалась до 1843 р., коли набула статусу собору, і з цього часу перетворюється на головний православний храм Уманського повіту. В кінці 1846 року (6-18 грудня) Миколаївський собор було освячено протоієреєм А. Стаховським. У 1861 році в соборі було відкрито недільну школу. У 1895 році він отримав назву Успенського, а у 1911 році внутрішню частину собору було переобладнано і прикрашено орнаментами та іконами на зразок Київського Володимирського собору (худ. Д. Верещака). На початку 30-х років Успенський собор був зачинений на тривалий період. На короткий час храм відновив роботу лише у 1944 році для відправлення богослужінь старослов’янською та українською мовами. У 60-і рр. ХХ ст. було зроблено капремонт крилоса та хорів, поновлено старий настінний іконопис. 30 липня 1963 року будівлю собору передано у відання заводу "Мегомметр", її планували переробити під клуб. Проте аж до 1977 року ніяких робіт тут не проводилось. З 1977 року розпочались роботи щодо перетворення собору в музей атеїзму. Він знаходився на балансі Краєзнавчого музею. В процесі відновлювальних робіт було відбудовано покрівлю, але настінні розписи, на жаль, загинули. 19 грудня 1989 року храм знову почав працювати. Велись реставраційні роботи, зводився іконостас. 1990 року храм перейменовано на собор Святителя Миколая. У 1998 році почалось зведення дзвіниці на притворі собору, у 1999 році – встановлено купол з хрестом на вершині. Посилання Сайт державного історико-архітектурного заповідника "Стара Умань" Інформаційно-довідковий проект "Їдьмо в Гумань" Умань без "Софіївки" [Архівовано 9 серпня 2010 у Wayback Machine.]
Миргородський історико-краєзнавчий музей

Миргородський історико-краєзнавчий музей — музей у селі Великих Сорочинцях Миргородського району Полтавської області. Музей висвітлює аспекти життя миргородського краю від найдавніших часів і до сучасності. Історія Створений музей у 2008 році на базі Великосорочинського народного музею. 1994 року на другому поверсі історико-краєзнавчого музею відбулось урочисте відкриття картинної галереї. Фонди й експозиції музею У картинній галереї експонуються твори образотворчого мистецтва, роботи заслужених, народних художників, членів Спілки художників України майже з усіх областей країни. Поряд з роботами професійних художників представлені роботи місцевих самодіяльних майстрів: Андрія Сербутовського, В. Брикульця, О. Маренича, різьбярів, вишивальниць села та області із запасного фонду Полтавського обласного Будинку народної творчості. Експонуються й зразки виробів народних промислів, сувенірного цеху Миргородського держлісгоспу та художньої кераміки селища Опішня. Картинна галерея У картинні галереї представлені наступні роботи: «Калина» О. Сльоти «Тарасова гора» В. Непийпиво портрет П. Тичини роботи Ю. Басанець портрет Шевченка роботи І. Холоменюк Галерея Див. також Миргородський краєзнавчий музей Примітки Джерела та посилання Миргородський історико-краєзнавчий музей на сайті «Рідна країна — Світоглядний портал»
Михайлівський храм (Лукаші)

Михайлівський храм — чинна церква у селі Лукаші Броварського району Київської області, пам'ятка української дерев'яної архітектури XIX століття. Парафія Святого архистратига Михаїла належить до Баришівського благочиння Православної церкви України. Історія До цього у селі існувала давніша церква, але у 1894 році громада села почала будувати нову церкву. Її зводили два роки, а 19 грудня 1896 року за старим стилем її було урочисто освячено. Церква діяла до 1931 року, коли її було закрито та перетворено на зерносховище. У 1942 році під час німецької окупації в церкві були відновлені богослужіння і відтоді храм не закривався. 21 січня 2019 року парафіяльна громада вирішила долучитись до Православної церкви України. Світлини Примітки Посилання та джерела «Україна Інкогніта» [Архівовано 10 жовтня 2013 у Wayback Machine.] Інформація з сайту про Баришівщину Церква на сайті «Мандрівка Україною» [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Блог церкви [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Церковний сайт [Архівовано 8 червня 2016 у Wayback Machine.] Церква на сайті «Дерев'яні храми України» [Архівовано 29 листопада 2012 у Wayback Machine.]