NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Catedral de la Intercesión (Ojtirka)

La catedral de la Intercesión (en ucraniano: Свято-Покровський кафедральний собор) es un catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en Ojtirka, en el óblast de Sumy de Ucrania. El templo está bajo la jurisdicción de la eparquía de Sumy y Ojtirka y se trata de un ejemplo notable de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Geografía La catedral está ubicada en la calle Jolodnoyarskaya 1 de Ojtirka, en el óblast de Sumy. Historia En el exterior de la fortaleza de Ojtirka se alzaba alrededor del año 1730 una pequeña iglesia de madera dedicada a la Protección e Intercesión de la Virgen María. Después de la aparición de un icono el 2 de julio de 1739, que fue llevado a la iglesia y del que se decía que tenía poderes curativos milagrosos, la zarina rusa Isabel I inició una investigación el 26 de noviembre de 1744 y, como resultado, hizo que el icono del La Madre de Dios se declarara milagroso el 7 de noviembre de 1746. Durante los años 1743 a 1774 se le atribuyeron 324 curaciones milagrosas.​ La ciudad hizo construir una catedral entre 1753 y 1762, que se dice que fue construida Dmitri Ujtomski según un plan de Bartolomeo Rastrelli. Durante la época soviética, se ubicaron aquí instalaciones de almacenamiento. En 1991 volvió a estar bajo la dirección de la Iglesia ortodoxa ucraniana y el 6 de abril se hizo el primer servicio religioso tras la caída de la Unión Soviética.​ En la década de 1990 también se llevaron a cabo trabajos de restauración que duraron hasta 2001 y en 2007 fue nombrada una de las Siete Maravillas del óblast de Sumy.​ Arquitectura El estilo de la catedral es un barroco ucraniano tardío y consta de tres partes: la parte central forma un gran octógono, dentro del cual cuatro pilares cuadrados con arcos de soporte y pechinas planas sostienen la cúpula principal. Las otras partes son el presbiterio cuadrado y la parte occidental, destinada a las mujeres. Todas las cúpulas está iluminadas y el interior tiene elementos de estuco de formas vegetales y de rocalla. El templo es considerado un monumento único del barroco ucraniano por su planta y la originalidad del interior, abierto hacia arriba.​ Las fachadas están estructuradas por pilastras rústicas. La entrada principal está resaltada por un pórtico de cuatro columnas y sobre él hay bajorrelieves con figuras de arcángeles. El campanario de la catedral está construido en tres niveles y decorado con estatuas que datan de 1783. Galería Referencias Enlaces externos
Cathédrale de l'Intercession à Okhtyrka

L'église de l'Intercession, en ukrainien : Свято-Покровський кафедральний собор, est une église orthodoxe de Okhtyrka, aujourd'hui cathédrale du diocèse de Soumy de l'Église orthodoxe ukrainienne (patriarcat de Moscou). C'est un exemple remarquable de l'architecture de style baroque ukrainien du XVIIIe siècle. Historique La ville a fait construire une cathédrale (1753-62), aurait été bâtie[pas clair] sur un plan de Bartolomeo Rastrelli par Dmitry Oukhtomsky. Son architecture singulière est dû à un décret impérial de Élisabeth Ire[style à revoir] sur le lieu de la découverte d'une icône miraculeuse de Marie. À côté se dresse l'église de la Nativité (1825), qui ressemble à un palais plus qu'à une église. Le clocher de la cathédrale est construit sur trois niveaux et orné de statues (1783). Elle comprend également le clocher de la Présentation de 1784 et l'église de la Nativité bâtie en 1825. Elle a aussi porté le nom de cathédrale Pokrovski. Personnalités liées Le poète Pavlo Hrabovskyï y chantait dans les années 1870. Notes et références Lien externe Site officiel Portail du baroque Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe Portail de l’Ukraine
Babyn Jar

Babyn Jar (ukr. Бабин Яр, rus. Бабий Яр) je klanac na administrativnom području glavnog grada Ukrajine, Kijeva. Ovaj klanac je poznat diljem svijeta po masakru koji je izvršen na Židovima 1941. godine, tijekom Drugog svjetskog rata. Ovo masovno ubojstvo odigralo se 29. i 30. rujna 1941. godine kada je živote izgubilo više od 33.000 Židova. Ubojstva su obavli pripadnici snaga SS-a, potpomognuti njemačkom 6. armijom pod vodstvom Waltera von Reichenaua. Budući da su židovski muškarci napustili svoje domove kad su Nijemci ušli u Ukrajinu, Nijemci tada skupljaju žene, djecu i starce. Nekoliko dana poslije okupacije Kijeva od strane njemačkih snaga dogodila se snažna eksplozija u kojoj je poginulo nekoliko stotina lokalnih stanovnika i Nijemaca. Tada službenici Wehrmachta odlučuju, sa SS-om, ubiti većinu kijevskih Židova. Prema tim planovim odvedeno je 33.711 Židova do Babynog Jara, 29. i 30. rujna 1941. godine, koji su ubijeni vatrom iz strojnica. Tijela nastradalih skrivena su u masovnoj grobnici. Do 12. listopada ubijeno je ukupno 51.000 Židova, a njihov imetak je zaplijenjen. Nakon Staljingradske bitke, Nijemci su pokušali skriti tragove masovnog ubojstva, pa su iskopali i spalili 40.000 do 45.000 leševa. Nekoliko zatočenika, koji su iskopavali i spaljivali leševe, uspjeli su pobjeći i objelodaniti svijetu istinu o ovom nedjelu. Izvori
Solomiya Krushelnytska Lviv Secondary Specialized Music Boarding School

Solomiya Krushelnytska Lviv Secondary Specialized Music Boarding School (Ukrainian: Львівська середня спеціалізована музична школа-інтернат імені Соломії Крушельницької, romanized: L'vivs'ka serednya spetsializovana muzychna shkola-internat imeni Solomiyi Krushel'nits'koyi) is an educational institution in Ukraine, where students from receive specialized musical and secondary education. The school is named after the soprano Solomiya Krushelnytska. History Solomiya Krushelnytska Lviv Secondary Specialized Music Boarding School is a specialist music school in Lviv. The school was founded in 1939 on the initiative of the Ukrainian composer and pianist Vasyl Barvinsky. Prior to that it was known as the Empress Elisabeth School and its origins date from the eighteenth century. From 1944 it operated as a high school for music students; from 1959 it was reorganized into a specialized music boarding school. In 1963 the school was named after Solomiya Krushelnytska. Halyna Levytska was the first director of the school. From 1972 to 1997, the director was Volodymyr Antoniv. In 1997 B. Martynovsky was appointed director, followed by D. Komonko in 2004. Since 2009, Lev Myronovych Zakopets has been the director. Education The school has seven music departments and more than 20 music specialties. Lessons are formed by general education, music-theoretical and specialized cycles. Students also study other musical disciplines, including: solfeggio, music theory, harmony, music literature. The school teaches in Ukrainian. Students also learn foreign languages: English, French, German. The school has the additional resources of two concert halls, the museum of Solomiya Krushelnytska, a library with a rich book and music collection. The style of teaching in the school and the importance of music in child development has been studied by Leo Zakopets. Students from the school are known for their success in national and international musical competitions. Notable alumni Notable alumni include: Daryna Bachynska (uk) – flautist. Engelina Buriakovskaja (uk) – pianist. Olena Haviuk-Sheremet (uk) – pianist. Eva Rabchevska (uk) – violinist. Vasyl Zatsikha (uk) – violinist. Ustym Zhuk (uk) – violinist. Mariia Yaremak - composer References
Escola Secundária Especializada em Música de Lviv em homenagem a Solomiya Krushelnytska

A Escola Secundária Especializada em Música de Lviv em homenagem a Solomiya Krushelnytska é uma instituição educacional na Ucrânia, onde os alunos recebem educação musical especializada e secundária. A escola leva o nome da soprano Solomiya Krushelnytska. História A Escola Secundária Especializada em Música de Lviv em homenagem a Solomiya Krushelnytska é uma escola de música especializada em Lviv. A escola foi fundada em 1939 por iniciativa do compositor e pianista ucraniano Vasyl Barvinsky. Antes era conhecida como Escola da Imperatriz Elisabete e as suas origens datam do século XVIII. A partir de 1944, funcionou como escola secundária para alunos de música; a partir de 1959, foi reorganizada num internato especializado em música. Em 1963, a escola recebeu o nome de Solomiya Krushelnytska. Halyna Levytska foi a primeira directora da escola. De 1972 a 1997, o director foi Volodymyr Antoniv. Em 1997, B. Martynovsky foi nomeado director, seguido por D. Komonko em 2004. Desde 2009, Lev Myronovych Zakopets é o director. Educação A escola possui sete departamentos de música e mais de 20 especialidades musicais. As aulas são formadas por ciclos de ensino geral, teórico-musical e especializados. A escola ensina em ucraniano. Os alunos também aprendem línguas estrangeiras: inglês, francês e alemão. A escola tem os recursos adicionais de duas salas de concerto, o museu de Solomiya Krushelnytska e uma biblioteca com uma rica coletcção de livros e músicas. O estilo de ensino na escola e a importância da música no desenvolvimento infantil foram estudados por Leo Zakopets. Os alunos da escola são conhecidos pelo sucesso em competições musicais nacionais e internacionais. Alunos notáveis Daryna Bachynska - flautista. Engelina Buriakovskaja - pianista. Olena Haviuk-Sheremet - pianista. Eva Rabchevska - violinista. Vasyl Zatsikha - violinista. Ustym Zhuk - violinista. Referências
Львовская музыкальная школа имени Саломеи Крушельницкой

Львовская средняя специализированная музыкальная школа-интернат им. Саломеи Крушельницкой — образовательное учреждение во Львове (Украина), где учащиеся получают профильное музыкальное и среднее образование. Школа названа в честь украинской оперной певицы (сопрано) и педагога Саломеи Крушельницкой. История Средняя специальзированная музыкальная школа-интернат имени Саломеи Крушельницкой была основана в 1939 году во Львове по инициативе украинского композитора и пианиста Василия Барвинского. До этого она была известна как Гимназия императрицы Елизаветы, учреждённая в XVIII веке. С 1944 по 1959 год — средняя школа для студентов-музыкантов; в 1959 году реорганизована в специализированную музыкальную школу-интернат. В 1963 году школе присвоено имя Саломеи Крушельницкой. Директора школы Галина Левицкая — первый директор школы; 1972—1997 годы — Владимир Антонов; 1997—2004 годы — Б. Мартыновский; 2004—2009 годы — Д. Комонько; c 2009 года — Лев Миронович Закопец. Образование В школе семь музыкальных отделений, которые предоставляют обучение по более чем 20 музыкальным специальностям. Программа обучения включает общеобразовательные, музыкально-теоретические и специальные циклы. Студенты изучают такие музыкальные дисциплины, как сольфеджио, теория музыки, гармония, музыкальная литература и другие. Преподавание в школе ведётся на украинском языке. Профилирующие иностранные языки, включённые в программу обучения: английский, французский, немецкий. Школа располагает дополнительными ресурсами: два концертных зала, музей Саломеи Крушельницкой; библиотека с богатой коллекцией художественной, научно-популярной и музыкальной литературы. Ведущая роль в исследовании стиля преподавания в школе и значения музыки в развитии детей принадлежит Льву Мироновичу Закопцу, директору школы с 2009 года. Учащиеся школы известны своими успехами на национальных и международных музыкальных конкурсах. Известные выпускники Дарина Башинская — флейтистка; Энгелина Буряковская — пианистка; Алёна Хавьюк-Шеремет — пианистка; Ева Рабчевская — скрипачка; Василь Затсиха — скрипач; Устим Зук — скрипач. Комментарии
ArcelorMittal Kryvyi Rih

ArcelorMittal Kryviy Rih (tidligere Kryvorizhstal) (Криворіжсталь) er en ukrainsk stålproducent. Den blev etableret i 1934 og har hovedkvarter i Kryvyj Rih. I 2005 blev virksomheden opkøbt af Mittal Steel. Referencer
Kryworischstal

Kryworischstal (aktueller Name: ukrainisch АрселорМіттал Кривий Ріг ArselorMittal Krywyj Rih) ist ein ukrainischer Stahlproduzent mit Sitz in der ukrainischen Stadt Krywyj Rih. Geschichte Der Konzern wurde im August 1934 durch die sowjetische Regierung gegründet. Während des Zweiten Weltkrieges wurde das Werk Anfang August 1941 – wie auch andere Stahlhütten und die Erzbergwerke in Krywyj Rih – vor dem Rückzug der Roten Armee auf Befehl Stalins teilweise zerstört, um sie für die vorrückenden Deutschen unbrauchbar zu machen. Nachdem die Wehrmacht Krywyj Rih erobert hatte, kam das Werk zunächst unter die Zwangsverwaltung der staatlichen deutschen Berg- und Hüttenwerksgesellschaft Ost. Deutsche Unternehmen hatten kein oder wenig Interesse, die Stahlwerke zu übernehmen, da angesichts der Zerstörungen unabsehbar war, wann diese wieder profitabel betrieben werden könnten, und weil sie die in ihren Stammwerken dringend benötigten Fachleute nicht abgeben wollten. Schließlich erklärten sie sich dazu bereit, als „Patenbetriebe“ für die Wiederherrichtung einzelner Werke zu sorgen, nachdem absehbar war, dass sie anderenfalls durch Weisungen dazu verpflichtet worden wären. So wurde das Stahlwerk in Krywyj Rih im Rahmen des Iwan-Programmes von der Hoesch AG übernommen. Doch da es an Kohle und Koks mangelte, konnten die Hochöfen nicht angeblasen werden. Bevor sich die Wehrmacht im Februar 1944 zurückzog, zerstörte sie ihrerseits, was noch brauchbar war. Nach dem Krieg wurde das Werk als sowjetischer Staatsbetrieb wiederaufgebaut. Der Konzern stellte 2004 rund sieben Millionen Tonnen Stahl her und rangierte damit unter den Stahlherstellern weltweit auf Platz 30. Im Jahr 2004 erzielte Kryworischstal einen Nettogewinn von 378 Millionen USD und beschäftigte im Jahr 2014 mehr als 50.000 Mitarbeiter. Das Unternehmen verfügt über eigene Erz- und Kohlevorräte. Im Oktober 2005 ersteigerte die Mittal Steel Company in einer vom Fernsehen übertragenen Auktion Kryworischstal für 4,8 Milliarden USD. Das Unternehmen ist seither unter der Bezeichnung Mittal Steel Kryvyi Rih in die Mittal-Gruppe eingegliedert. Mittelfristig möchte Mittal die Produktion auf 10 Millionen Tonnen im Jahr steigern. Der größte deutsche Stahlproduzent ThyssenKrupp produzierte 2004 in allen seinen europäischen Stahlwerken zusammen insgesamt 17,6 Millionen Tonnen Stahl. Aufgrund des russischen Überfalls auf die Ukraine legte ArcelorMittal das Werk am 3. März 2022 bis auf Weiteres still. Einzelnachweise
Kryvorijstal

L'usine métallurgique Kryvorijstal, en ukrainien : АрселорМіттал Кривий Ріг est une usine située à Kryvyï Rih, en Ukraine. Histoire L'aciérie de Kryvyï Rih a été fondée en 1931 sur le riche gisement du bassin ukrainien du Kryvbas (en). En 1934, l'usine commença à produire de la fonte avec son premier haut fourneau. En 1939, trois hauts fourneaux, une cokerie et une aciérie Bessemer étaient opérationnelles. Durant la Seconde Guerre mondiale, les usines furent sabotées par les Soviétiques et les vestiges rasés par les Allemands. C'est la plus importante usine sidérurgique d'Ukraine. En 2005, elle est acquise par le groupe ArcelorMittal. En 2023, ArcelorMittal Kryvyi Rih est entrée à juste titre parmi les 200 premières entreprises par chiffre d'affaires en 2022, démontrant ainsi ses performances réussies et sa contribution significative à l'économie mondiale. Production Achetée en 2005 par Mittal Steel, l'usine compte alors 35 000 salariés. L'année précédente, elle avait produit 7,13 Mt d'acier et 6,13 Mt de produits laminés finis. Le chiffre d'affaires de l'entreprise a alors atteint 10,1 milliards de hryvnias. En 2022, la production s'est effondrée à cause de l'invasion russe : 4,5 Mt de minerai de fer concentré, 1 Mt de coke, 1,6 Mt de fonte, 1,2 Mt d'acier, 1,1 Mt de produits laminés. Les objectifs initiaux étaient 3 à 4 fois plus élevés. Voir aussi Articles connexes Usine métallurgique Illitch de Marioupol. ArcelorMittal. Liens externes Site officiel Références Portail de l'industrie Portail de la métallurgie Portail de l'Union soviétique Portail de l’Ukraine
ArcelorMittal Krzywy Róg

ArcelorMittal Krzywy Róg, АрселорМіттал Кривий Ріг (ukr.), poprzednio Kryworiżstal (ukr.) Криворіжсталь – ukraińskie przedsiębiorstwo produkujące stal, zlokalizowane w Krzywym Rogu. Przedsiębiorstwo zostało założone w 1932 roku, produkcję stali uruchomiono 4 sierpnia 1934 roku. W 1939 roku przeprowadzono pierwszy odlew ze stali konwertorowanej. W czasie II wojny światowej produkcję przerwano, po wojnie uruchomiono ponownie. Uruchomiony w 1974 roku wielki piec numer 9 był wówczas największym urządzeniem tego typu na świecie. W 2004 roku przedsiębiorstwo zostało przekształcone w spółkę i poddane prywatyzacji. Jej zdolności produkcyjne wynosiły wówczas ok. 6 mln ton wyrobów walcowanych, 7 mln ton stali i 8 mln ton surówki. Zostało ono zakupione za 800 mln dolarów przez konsorcjum, złożone ze spółek należących do Rinata Achmetowa oraz Wiktora Pinczuka (zięcia ówczesnego prezydenta Ukrainy Łeonida Kuczmy). Po dojściu do władzy Wiktora Juszczenki prywatyzację unieważniono i przeprowadzono sprzedaż poprzez licytację przedsiębiorstwa. Wygrał ją koncern Mittal Steel Company, który zaoferował 4,8 mld dolarów. W 2007 roku, po sfinalizowaniu fuzji Mittal Steel Company i Arcelor, spółka przyjęła nazwę ArcelorMittal Krzywy Róg. Przypisy Bibliografia Historia na stronie firmy
Самарська затока

Самарська затока (до 2016 року озеро імені Леніна) — штучне озеро в Україні, розташоване на низинних землях нижньої долини річки Самара (басейн Дніпра). Знаходиться у межах Самарівського району і Дніпровського районів Дніпропетровської області. Географія Штучне озеро утворене підняттям вод греблею Дніпрогесу. Є частиною Дніпровського водосховища, яке затопило Дніпрові пороги. Самарська затока розташована між містами Дніпро, Самар і Підгороднє. Затоплено також пониззя річки Кільчень. Початково, за проектом, не було заплановане підвищення вод, які б утворили затоплення. Проте вода піднялася, утворивши уклін стоку. На озері положені Самарський острів і Сергіївський острів. На сході біля села Олександрівка затоки: Вирвихвіст і Гнилокиш. На сході Самарська затока з'єднана з озером Великий Лиман, де розміщене рибне господарство. В озеро, крім Самари, впадають річки: Кільчень, Татарка (Гаєва). Біля озера лежать: міста: Дніпро, Самар і Підгороднє села: Олександрівка, Соколове, Новоселівка. Фауна Самарську затоку населяють близько 30 видів риб. Але найчастіше на гачок рибалок потрапляють карась сріблястий, плоскирка, плітка, краснопірка та окунь. Інколи можна впіймати судака, ляща чи коропа. Галерея Примітки
Кардашинский Лиман

Кардашинский Лиман — озеро в дельте Днепра, расположенное на территории Херсонского и Скадовского районов (Херсонская область, Украина). Площадь — 5,8, 5,1 км². Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — речное (дельтовое). Группа гидрологического режима — сточное. Расположено в границах Нижнеднепровского национального природного парка. География Кардашинский Лиман является озером, возникшим на месте одного из древних рукавов Нижнего Днепра. Длина — 5 км, ширина — 1,5 км. Глубина — до 2 м. Прозрачность воды до 1 метра, минерализация составляет 175—320 мг/л. Южные берега высокие, песчаные, северные — низкие, пойменные. Зимой замерзает. Дно устлано слоем чёрного сапропелевого ила, в южной части — песчаное. Кардашинский Лиман сообщается с Днепром протоками. Северная (восточная) часть расположена в границах Херсонского района, южная (западная) — Скадовского. В озеро впадает ерик Чайка, ответвляющаяся от протоки Конка, с озера вытекает протока Чайка. Затем Чайка впадает в Конку. Также лиман сообщается меньшими водотоками с протокой Конка. В биотическом балансе озера преобладают фитопланктон и высшие водные растения. Вдоль берегов заросли прибрежно-водной растительности (тростник обыкновенный, камыш озёрный, рдест, валлиснерия спиральная, сальвиния плавающая, рогульник плавающий). Сине-зелёные водоросли обуславливают цветения воды. Кардашинский Лиман — место нереста ценных видов рыб, в частности осетровых. Водится ондатра. Примечания Литература Кардашинський лиман / М. Ф. Бойко // Енциклопедія Сучасної України [Електронний ресурс / Редкол.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк [та ін.] ; НАН України, НТШ. – К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2012.] Коржов Є. І., Гільман В. Л. Еколого-гідрологічна характеристика Кардашинського лиману в сучасний період (укр.) // Гідрологія, гідрохімія і гідроекологія. — 2015. — Т. 2. — С. 100—108. — ISSN 2306-5680. Семенюк Н. Е., Щербак В. И., Шерман И. М., Кутищев П. С. Разнообразие и структура автотрофного участка Кардашинского лимана и песчаного карьера Днепровско-Бугской эстуарной системы (рус.) // Гидробиологический журнал. — 2020. — Т. 56, № 1. — С. 33—49. — ISSN 0375-8990.
Кефальное

Кефальное (укр. Кефальне) — озеро на территории Скадовского района (Херсонская область, Украина). Площадь водного зеркала — 1,3 км². Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — бессточное. Озеро расположено в границах Черноморского биосферного заповедника. География Длина — 1,86 км. Ширина средняя — 1,6 км, наибольшая — 2,06 км. Высота над уровнем моря: 0,5 м. Озеро от Чёрного моря отделено пересыпью шириной 140-300 м. С морем не сообщается. Водоём неправильной удлинённой формы, вытянутый с северо-востока на юго-запад. Котловина сужается по мере отдаления от моря в северо-восточном направлении. Берега пологие, северные заняты солончаками. Озеро расположена западнее села Зализный Порт. Примечания Ссылки Лист карты L-36-65 Бехтери. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1985 год. Издание 1989 г.
Кефальне

Кефальне — озеро на території Скадовського району (Херсонська область, Україна). Площа водного дзеркала — 1,3 км². Тип загальної мінералізації — прісне. Походження — лиманне. Група гідрологічного режиму — безстічний. Озеро лежить у межах Чорноморського біосферного заповідника. Географія Довжина — 1,86 км. Ширина середня — 1,6 км, найбільша — 2,06 км. Висота над рівнем моря: 0,5 м. Озеро від Чорного моря відокремлене пересипом шириною 140—300 м. З морем не з'єднано. Водойма неправильної подовженої форми, витягнута з північного сходу на південний захід. Котловина звужується в міру віддалення від моря в північно-східному напрямку. Береги пологі, північні зайняті солончаками. Озеро лежить на захід від села Залізний Порт. Примітки Посилання Аркуш карти L-36-65 Бехтери. Масштаб: 1 : 100 000. (рос.) Зазначити дату випуску/стану місцевості.
Устричное

Устричное (укр. Устричне) — озеро на территории Скадовского района (Херсонская область, Украина). Площадь водного зеркала — 3,94 км². Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — бессточное. География Длина — 3,05 км. Ширина средняя — 1 км, наибольшая — 1,85 км. Высота над уровнем моря: 0,5 м. Озеро от Чёрного моря отделено пересыпью шириной 120-330 м. С морем не сообщается. Водоём неправильной удлинённой формы, вытянутый с северо-запада на юго-восток. Берега пологие. Непосредственно восточнее озера расположен пгт Лазурное. На северном берегу расположена Скадовская солнечная электростанция. Примечания Ссылки Лист карты L-36-65 Бехтери. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1985 год. Издание 1989 г.
Устричне

Устричне — озеро на території Скадовського району (Херсонська область, Україна). Площа водного дзеркала — 3,94 км². Тип загальної мінералізації — прісне. Походження — лиманне. Група гідрологічного режиму — безстічний. Географія Довжина — 3,05 км. Ширина середня — 1 км, найбільша — 1,85 км. Висота над рівнем моря: 0,5 м. Озеро від Чорного моря відокремлене пересипом шириною 120—330 м. З морем не сполучається. Водойма неправильної подовженої форми, витягнута з північного заходу на південний схід. Береги пологі. Безпосередньо на схід від озера лежить смт Лазурне. На північному березі розташована Скадовська сонячна електростанція. Примітки Посилання Аркуш карти L-36-65 Бехтери. Масштаб: 1 : 100 000. (рос.) Зазначити дату випуску/стану місцевості.