NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Святогірський чоловічий монастир Положення ризи Діви Марії

Святогірський чоловічий монастир Положення ризи Діви Марії — чоловічий монастир ПЦУ у Львівській області між селами Ушня і Білий Камінь. Розташований посеред лісового масиву на вершині Святої Гори. Перші згадки про місцевість і монастир Відомо, що укріплення на горі існувало ще з часів Київської Русі. Однак ґрунтовних розкопок на цій ділянці не було. Яків Головацький писав про те, що на вершині гори залишились уламки кам'яної будівлі. У 1488 році при розмежуванні сіл Почапи і Жуличі згадано монастир «під лісом біля потоку». Перша поява Богородиці Тутешнього джерела стосується давня легенда, яка сягає у часи татарських набігів. Дізнавшись про новий наступ ворогів, селяни покинули домівки і сховались на горі. Проте за деякий час зіткнулись з новою проблемою — браком води, адже по неї потрібно було йти в Ушню, а татари перекрили усі відомі селянам стежки. Тож коли люди готувалися до смерті від спраги, перед громадою з'явилась Матір Божа і стала ногою на камінь. З-під нього тут же почало бити джерело, а на великому камені залишився відбиток ноги Богоматері. Щасливі селяни врятувалися від смерті, а гору від того часу почали називати Святою. Камінь з відбитком стопи Богородиці віддали до містечка Підкамінь. Джерело відоме цілющими властивостями, щоправда радянська влада кілька разів його засипала, щоб не допускати паломництва. Відчистили джерело у 1990-х, згодом встановили і криницю, де будь-хто може набрати води. Поява Богородиці 1948-го На вершині гори 6 вересня 1948 року пастухи, троє дівчат і 19-річний юнак, поблизу місцевої печери-гроту на горі стали свідками появи Божої Матері. Це було полум'я, а в ньому — Богородиця у шатах. Коли привели дорослих селян, ні Матері Божої, ні полум'я вже не було. Зате на місці об'явлення попадало кленове листя, а на ньому залишились однакові відбитки з тим же образом Богородиці, у якому вона поставала перед пастухами. Ці листки люди тримали вдома десятки років як реліквії. З нагоди небувалої події селяни звели каплицю. Руйнування в радянські часи і відновлення Об'явлення припало на роки радянського терору: паломництво на Святу гору владі сподобатись не могло — у 1960-х роках каплицю було знищено, як і грот, а джерело — засипано. Розпочати відновлення вдалося 1989 року. Селяни з Ушні на чолі зі священиком Мар'яном Балашем збудували дерев'яну каплицю. З 1998 року розпочалися прощі до Святої гори. Перша проща була пішою, її очолював патріарх Димитрій (Ярема). Згодом у 2002 році громада на чолі з єпископом Макарієм (Малетичем) спорудила криницю над джерелом. Того ж року заклали монаший дім і церкву Положення Ризи Пресвятої Богородиці. Освячено храм 15 липня 2008 року. Ще одну церкву, святого Онуфрія, датовану 1774-им роком побудови, перенесено на Святу гору з села Бісковичі. Тут другий храм монастиря освячено 10 жовтня 2012 року. Джерела Львівська єпархія УАПЦ Про Святу гору на сайті Золочів.нет Про Святу гору на сайті РІСУ Живий Журнал rbrechko
Житомирська стоянка

Житомирська стоянка — археологічна пам'ятка, стоянка-майстерня відкритого типу. Розташована на околиці села Городище Черняхівського району Житомирської області. Її відкрив і дослідив В.Місяць (1959). Археологічний матеріал відкладався тут у проміжок часу від пізнього рису до раннього в'юрму. Крем'яна колекція налічує близько 6 тис. виробів, вкритих патиною різної щільності. За цим критерієм тут можуть бути виділені такі три комплекси — один пізньоашельський і два мустьєрських. Загальною їхньою рисою є високий індекс двобічної обробки знарядь та їх макролітичні розміри. В типології виробів між комплексами відчутні відміни еволюційного характеру: ашельські типи знарядь витісняються мустьєрськими, удосконалюються їхні форми, помітнішою стає спеціалізація. Техніка розщеплення типова для раннього палеоліту: безсистемна й радіальна, хоча є й леваллуазькі форми. Всі три комплекси генетично пов'язані між собою і належать до індустрій так званого східного мікоку. Література Месяц В. А. Житомирская раннепалеолитическая стоянка. «Краткие сообщения Института археологии АН УССР», 1962, вып. 12; Кухарчук Ю. В. Ашельский комплекс Житомирской стоянки. В кн.: Раннепалеолитические комплексы Евразии. Новосибирск, 1992; Кухарчук Ю. В. Мустьерские комплексы Житомирской стоянки и их соотношение с индустрией Рихты. «Археологический альманах», Донецк, 1995, № 4. Джерела Ю. В. Кухарчук. Житомирська стоянка [Архівовано 4 квітня 2013 у Wayback Machine.] Енциклопедія історії України. — К. : Наукова думка, 2005. — Т. 3 : Е — Й. — 672 с. Ю. В. Кухарчук. Житомирська стоянка [Архівовано 1 липня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001­–2025. — ISBN 966-02-2074-X.
Ворочівські скелі

Ворочі́вські ске́лі (місцева назва Скалка) — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Ужгородського району Закарпатської області, на північний схід від села Кам'яниця і на південний захід від села Ворочово. Площа 5 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 23.10.1984 року № 253. Перебуває у віданні ДП «Ужгородське ЛГ» (Кам'яницьке лісництво, кв. 29, вид. 18). Створена з метою збереження урвистих скель заввишки до 10 м. Скелі складені з андезитів і є залишками застиглої лави, що свідчить про давнє вулканічне минуле гори Анталовецька Поляна. Розташовані на лівому березі річки Уж (при самій річці), серед лісового масиву. Джерела Ворочівські скелі. Геологічна пам'ятка природи місцевого значення [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Кам'яницьке лісництво (мапа) [Архівовано 26 червня 2019 у Wayback Machine.]
Стовп з вулканічного туфу 10 м

Стовп з вулкані́чного ту́фу 10 м — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Ужгородського району Закарпатської області, на схід від села Кам'яниця, в урочищі «Замкова гора». Площа 3 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 23.10.1984 року, № 253. Перебуває у віданні ДП «Ужгородське ЛГ» (Кам'яницьке лісництво, кв. 32). Створена з метою збереження скелі-останця заввишки 10 метрів, а також прилеглої території. Пам'ятка природи розташована в лісі, при південно-західному схилі замкової гори Невицького замку. Скеля вважається жерловою частиною згаслого вулкана, складена з вулканічного туфу неогенового періоду. На вершині скелі росте невелике дерево. Джерела Стовп з вулканічного туфу 10 м. Геологічна пам'ятка природи місцевого значення
Палісадник університетської бібліотеки

Паліса́дник університе́тської бібліоте́ки — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у місті Ужгороді Закарпатської області, на вулиці Капітульній, 9. Площа 0,5 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 18.11.1969 року, № 414, та від 25.07.1972 року, № 243. Перебуває у віданні Ужгородського національного університету. Створено з метою збереження скверу з насадженнями дерев і кущів різних видів. Цінний для естетичних, рекреаційних і освітньо-виховних цілей. Джерела Палісадник університетської бібліотеки. Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення
Палісадник хімкорпусу держуніверситету

Паліса́дник хімко́рпусу держуніверсите́ту — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у місті Ужгороді Закарпатської області, на вулиці Фединця, 54 (поруч з корпусом Хімічного факультету Ужгородського національного університету). Площа 0,2 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 18.11.1969 року № 414. Перебуває у віданні Ужгородського національного університету. Статус надано з метою збереження скверу з насадженнями дерев і кущів різних видів. У сквері встановлено пам'ятник угорському поету Габору Дойко. Цінний для естетичних, рекреаційних і освітньо-виховних цілей. Джерела Палісадник хімкорпусу держуніверситету. Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення
Сквер міськлікарні

Сквер міськліка́рні (дендроса́д Ла́удона) — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у місті Ужгороді Закарпатської області, на вулиці Ф. Ракоці, 3. Площа 0,4 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 18.11.1969 року № 414, та від 25.07.1972 року № 243. Перебуває у віданні Ужгородської міської лікарні. Статус надано з метою збереження скверу (дендросаду) з екзотичними віковими деревами. Зростають гінкго дволопатеве, бук лісовий (ряболистий), сосна чорна (австрійська), кипарис болотний, криптомерія японська, тис ягідний, магнолія Суланжа та інші. Дендросад закладений 1896 року професором Ужгородської гімназії І. Лаудоном. Галерея Джерела Сквер міськлікарні (дендросад Лаудона). Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення
Попів Хутір

«Попів Хутір» — один з об'єктів природно-заповідного фонду Київської області, ландшафтний заказник місцевого значення. Історія та розташування Заказник займає площу 80 га та знаходиться у підпорядкуванні Тетіївської міської ради. Займає балку, якою протікає безіменна ліва притока р. Росішки. На притоці є три ставки. Починається заказник від впадіння притоки в Росішку у 800 м від дороги О-102315 недалеко села Росішки. Балка йде 1,5 км на північний захід, потім повертає на захід. На північний захід продовжується відгалуження, яке не доходить до дороги Р-17 1,8 км. Заказник оголошений рішенням 16 сесії ХХІ скликання Київської обласної ради народних депутатів від 10 березня 1994 р. та розширений рішенням 24 сесії Київської обласної ради V скликання від 02.04.2009 р. № 447-24-V. Опис Схили балки переважно заліснені. Тут переважає середньовіковий порослевий грабовий ліс із участю дуба, осики, клена польового, ясена, липи, черешні. Багато цінних лікарських рослин. Трапляються рідкісні види комах — махаон та стрічкарка блакитна, що занесені до Червоної книги України. Галерея Джерела Василюк О., Костюшин В., Норенко К., Плига А., Прекрасна Є., Коломицев Г., Фатікова М. Природно-заповідний фонд Київської області. — К.: НЕЦУ, 2012. — 338 с., з дод. Ландшафтний заказник місцевого значення “Попів Хутір” Вікімапія - Попів хутір
Бабині лози

«Бабині лози» — один з об'єктів природно-заповідного фонду Київської області, гідрологічний заказник місцевого значення. Історія та розташування Заказник розташовується в межах Стадницької сільської ради Тетіївського району та займає площу 20 га. Оголошений рішенням 16 сесії ХХІ скликання Київської обласної ради народних депутатів від 10 березня 1994 р. Опис Заказник є типовим водно-болотним ландшафтом в заплаві р. Гнилий Тікич. У рослинному покриві переважають вербнякові зарості та високотравна болотна рослинність, яка становить основну частину заплави. Зарості складають декілька видів верб – попеляста, тритичинкова, ламка. На болоті зростають такі види, як чистець болотний, водяний перець, вербозілля звичайне, ранник тіньовий, жовтець повзучий, слабник водяний та ін. Болото має велике гідрологічне значення – на ньому багато природних джерел, з нього починається р. Гнилий Тікич. Джерела Василюк О., Костюшин В., Норенко К., Плига А., Прекрасна Є., Коломицев Г., Фатікова М. Природно-заповідний фонд Київської області. — К.: НЕЦУ, 2012. — 338 с., з дод. Гідрологічний заказник місцевого значення “бабині лози” [Архівовано 25 червня 2016 у Wayback Machine.]
Нововолынский электромеханический колледж

Нововолынский электромеханический колледж - высшее учебное заведение в городе Нововолынск Волынской области. История Образовательное учреждение было открыто в 1957 году как вечерний горно-строительный техникум. В 1961 году завершил обучение первый выпуск (26 специалистов). В 1967 году было открыто дневное отделение. В этом же году в связи с началом работы хлопкопрядильной фабрики были открыты две новые специальности ("Технология и оборудование прядильного производства" и "Бухгалтерский учёт"). В 1969 году количество учащихся составляло свыше 900 человек. В 1975 году в связи с началом строительства в Нововолынске завода специального технологического оборудования Нововолынский горно-строительный техникум был перепрофилирован и получил новое наименование - Нововолынский электромеханический техникум. В связи со сменой профиля были открыты новые специальности: "Электрооборудование промышленных предприятий и установок", "Монтаж и эксплуатация металлообрабатывающих станков и автоматических линий", "Обработка металлов резанием". После провозглашения независимости Украины в техникуме открыли новую специальность: "Экономика и планирование в отраслях народного хозяйства". В марте 1995 года Верховная Рада Украины внесла техникум в перечень предприятий и организаций, приватизация которых запрещена в связи с их общегосударственным значением. В 1997 году были открыты две новые специальности: "Ремонт электробытовой техники" и "Техническое обслуживание и ремонт оборудования машиностроительных предприятий". В 2002 году была открыта специальность "Обслуживание компьютерных систем и сетей". В 2008 году техникум был реорганизован в Нововолынский электромеханический колледж. Современное состояние Колледж является государственным образовательным учреждением I уровня аккредитации и осуществляет подготовку младших специалистов по 4 специальностям ("Прикладная механика", "Электроэнергетика, электротехника и электромеханика", "Компьютерная инженерия" и "Предпринимательство, торговля и биржевая деятельность"). Примечания
Нововолинський електромеханічний коледж

Державний Вищий Навчальний Заклад «Нововолинський електромеханічний фаховий коледж» — навчальний заклад І рівня акредитації, технічного напряму. Заснований у 1958 році. Історія Коледж був створений у 1958 році як Нововолинський гірничо-будівельний технікум. Підготовка здійснювалась за наступним рядом спеціальностей: промислове і цивільне будівництво, будівництво гірничих підприємств, підземна розробка вугільних родовищ та гірнича електромеханіка. У 1967 році у зв'язку з відкриттям бавовняно-прядильної фабрики у технікумі ввели 2 нові спеціальності: технологія й обладнання прядильного виробництва та бухгалтерський облік. У 1975 році у Нововолинську розпочали будівництво заводу Спеціального Технологічного Обладнання, щоб забезпечити дане підприємство працівниками Нововолинський гірничо-будівельний технікум повністю перепрофільовується у Нововолинський електромеханічний технікум. У зв'язку зі зміною профілю навчального закладу, в ньому відкривається ряд нових актуальних спеціальностей — це обробка металів різанням, електрообладнання промислових підприємств і установок та монтаж і експлуатація металообробних верстатів та автоматичних ліній. Після проголошення Незалежності України у технікумі відкрили спеціальність економіка та планування в галузях народного господарства. У 1997 році було відкрито ще дві нові спеціальності: Ремонт електропобутової техніки та Технічне обслуговування та ремонт устаткування підприємств машинобудування. У 2002 році, враховуючи темпи впровадження комп'ютерних технологій у світі, в Нововолинському електромеханічному технікумі було розпочато підготовку фахівців за новою спеціальністю — обслуговування комп'ютерних систем і мереж. У 2008 році до 50-річчя Нововолинського електромеханічного технікуму навчальний заклад було перейменовано у Державний Вищий Навчальний Заклад «Нововолинський електромеханічний коледж». Сьогодення На сьогоднішній день у коледжі проводиться підготовка фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Молодший спеціаліст» за такими спеціальностями: Економіка підприємства Технічне обслуговування та ремонт устаткування підприємств машинобудування Монтаж і експлуатація електроустаткування підприємств і цивільних споруд Обслуговування комп'ютерних систем і мереж Ремонт електропобутової техніки До послуг студентів 4 навчальні корпуси, навчально-виробничі майстерні, лабораторії. На території коледжу є безкоштовний доступ до мережі Інтернет за допомогою технології Wi-Fi.
Новомосковський кооперативний коледж економіки та права

Новомосковський кооперативний коледж економіки та права ім. С. В. Литвиненка — приватний навчальний заклад, розташований у місті Новомосковськ (Дніпропетровська область). Навчальний заклад Дніпропетровської облспоживспілки названо іменем Сергія Васильовича Литвиненка. Історія Двоповерхова будова з червоної цегли у стилі бароко працювала як учительська семінарія, готуючи вчителів для початкових світських шкіл до 1917 року. Пізніше, під час ліквідації безграмотності у 1923 році на базі семінарії створили педагогічну школу. Під час німецької окупації міста у 1943-му році школа була підпалена та майже цілковито знищена. Будівлю було передано Дніпропетровській облспоживспілці. Згідно з постановою правління Дніпропетровської ОСС № 1016 від 18.09.1952 р. «Про будівництво торгово-кооперативної школи Дніпропетровської ОСС», було вирішено: «Просити Новомосковський виконком міськради трудящих надати клітку по Радянській вулиці, двоповерхову споруду для відновлення і добудови третього поверху під торговельно-кооперативну школу області». Рішенням виконкому Новомосковської міської ради депутатів трудящих (протокол № 9 від 18.03 .1953 р.) Дніпропетровській ОСС було видано таке право і закріплена земельна ділянка по вул. Гетьманській. У 1955 році Дніпропетровська торговельно-кооперативна школа була приписана до міста. У 1957 році згідно з Постановою Правління Укооспілки від 03 квітня 1957 року «Про відкриття з 1-го вересня 1957 року п'яти нових кооперативних технікумів та заочних відділів при них» у Новомосковську було започатковано новий навчальний заклад — Новомосковський кооперативний технікум. Було добудовано гуртожиток для студентів. Директори Погорелова Марія Кирилівна (1957–1979) Волков Валентин Антонович (1979–1988) Анцибор Василь Трифонович (1988–2005) Піхотіна Любов Миколаївна (2005-дотепер) Напрямки навчання Економіка, фінанси, підприємництво Право, юриспруденція Торгівля Туризм, готельно-ресторанний бізнес Див також Укоопспілка Джерела Загальні відомості [Архівовано 28 вересня 2017 у Wayback Machine.] Історія коледжу [Архівовано 30 жовтня 2015 у Wayback Machine.] Новомосковський кооперативний коледж економіки і права ім. С. В. Литвиненка [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Білоцерківська книжкова фабрика

ПрАТ «Білоцерківська книжкова фабрика» — підприємство поліграфічної промисловості, розташоване у місті Біла Церква Київської області, яке спеціалізується на виробництві поліграфії, передусім книг, брошур, канцелярського друку та рекламної продукції. Історія Білоцерківська книжкова фабрика розпочала свою діяльність у 1958 році. За радянського часу входила до об'єднання поліграфічних підприємств України «Поліграфкнига». У 1994 році фабрику було перейменовано на ВАТ «Білоцерківська книжкова фабрика», пізніше — на ПрАТ «Білоцерківська книжкова фабрика». На підприємстві було здійснено переоснащення обладнання. Щорічний обсяг реалізованої продукції сягає понад 15 млн грн. Компанія є одним із лідерів у виробництві поліграфічної продукції в регіоні та книжкового друку в Україні. Співпрацює, зокрема, з такими видавництвами, як «КСД», «А-ба-ба-га-ла-ма-га», «Знання», «Генеза». На фабриці проводяться регулярні екскурсії для школярів. На будівлі книжкової фабрики розміщено меморіальну дошку Шолом-Алейхему. У 1883—1887 роках письменник жив та працював у будинку, що раніше знаходився на цьому місці. Продукція Основні види продукції Білоцерківської книжкової фабрики: книги плакати, афіши, проспекти, буклети, брошури, каталоги канцелярська поліграфія, шкільні зошити Також підприємство надає повний цикл редакційно-виданичих та дизайнерських послуг. Відзнаки та нагороди Диплом Міжнародного відкритого рейтингу популярності та якості «Золота Фортуна» Примітки Посилання Офіційний сайт Білоцерківської книжкової фабрики [Архівовано 24 лютого 2018 у Wayback Machine.] «Білоцерківська книжкова фабрика» [Архівовано 23 лютого 2018 у Wayback Machine.] у Каталозі провідних компаній України «Білоцерківська книжкова фабрика» [Архівовано 24 лютого 2018 у Wayback Machine.] на сайті АРІФРУ
Товтра «Першак» з печерою

То́втра «Перша́к» з пече́рою — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Кам'янець-Подільського району Хмельницької області, неподалік від села Біла. Площа 5 га. Статус надано 04.09.1982 року. Перебуває у віданні Чемеровецької селищної громади. Статус надано з метою збереження відокремленої товтри (частина Товтрової гряди) зі скелями і невеликими гротами. Місце зростання рідкісних видів рослин. Входить до складу національного природного парку «Подільські Товтри». Світлини Дивись також Товтри Сорочинські Товтри Джерела Товтра «Першак» з печерою
Парк Злуки

Парк Злу́ки — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у місті Стрий Львівської області. Площа 5 га. Парк внесено до природно-заповідного фонду України Рішенням сесії Львівської обласної ради № 180 від 17 червня 1997 року. Перебуває у віданні Міськкомунгоспу. Світлини Примітки Джерела Рішення сесії Львівської обласної ради № 180 від 17.06.97 Див. також Парк ім. Т. Шевченка Парк Нижанківського
Палац Чихачова в Митках

Палац Чихачова — пам'ятка архітектури місцевого значення в Барському районі Вінницької області. Розташування Палац-садиба адмірала Миколи Матвійовича Чихачова розташована в с. Митки Барського району Вінницької області, що за 14 км від районного центру на шляху Бар — Копайгород. Палац збудований із жовтої цегли на пагорбі серед парку. Історія Микола Чихачов — адмірал російського імператорського морського флоту, керуючий морським міністерством, член Державної ради, генерал-ад'ютант, державний діяч. Народився Чихачов М. М. 17(29) квітня 1830 р. у Псковській губернії, помер 2(15) січня 1917 р. в Петрограді. Чихачов придбав маєток в 1860-х роках, згодом збудував палац, для будівництва якого матеріали завозились із-за кордону (Англія). Навколо палацу він насадив парк (10 га) для своєї доньки Софії. За оповідями старожилів дерева в парку наче були висаджені ім'ям доньки — «СОНЯ». Дружина адмірала Євгенія Федорівна Корф народила дев'ять дітей: Микола (1859) Євгенія (1861) Олександра (1864) Софія (1868) Катерина (1870) Віра (1871—1953) Ганна (1872) Наталія (1874) Дмитро (1876—1919), громадський діяч і політик, член III и IV Державної думи від Подільської губернії. 1867 року Чихачов став також власником маєтку в Мурованих Курилівцях, що в той час належали до Подільської губернії. XIX—XX століття До Другої світової війни в маєтку розміщувалася школа, під час війни — шпиталь. Після війни районне керівництво видало наказ, щоб розібрати будинок, але місцеві жителі захистили приміщення від розвалу. За часи існування палац змінювався, перебудовувались входи. Приміщення палацу мало горище, підвали та підземні ходи. В башті з вітражами ще у 1970-х була збірка картин — в тому числі і портрет Соні. Теперішній палац У палаці тепер розміщена Митківська загальноосвітня школа I—III ст. У школі є музей, де зібрано інструменти побуту всяких часів — від кам'яних ножів до дерев'яних ложок. У величезному підвалі тепер спортивні зали та велика їдальня. З інтер'єру минулого залишилась так звана «сцена», що її можна опустити — або сховати. Посилання Палац-садиба Чихачова/Мандруй Україною Спадщина. Митки. Палац Чихачова./LiveJournal Митки. Палац адмірала./Україна Інкогніта Історія подільського Гоґвортсу/Укрінформ