NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Хњиљец (Спишка Нова Вес)

Хњиљец (слч. Hnilec) насељено је мјесто са административним статусом сеоске општине (слч. obec) у округу Спишка Нова Вес, у Кошичком крају, Словачка Република. Становништво Према подацима о броју становника из 2025. године насеље је имало 404 становника. Етничка припадност Према попису из 2021. у насељу је живело 414 људи, од чега су по етничкој припадности изјаснили: 390 као Словац, 18 као непознато, 8 као Ром, 3 као Русин, 2 као Ирциац и 1 као Чех. Религија У години 2021. је било 414 људи по вероисповести: 331 Латинска црква, 41 Без верске припадности, 19 Неоткривено, 7 Гркокатолицизам, 6 Хришћанске цркве у Словачкој, 3 Православна црква, 2 Јеховини сведоци, 2 Друго, 1 Хиндуизам, 1 Словачка евангеличка црква аугзбуршке вероисповести и 1 Ад хок покрети. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт (језик: словачки) Крајеви и окрузи у Словачкој Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. фебруар 2010) (језик: словачки)
Гнилець (Словаччина)

Гнилець (словац. Hnilec) — село в окрузі Спішска Нова Вес Кошицького краю Словаччини. Площа села 27,08 км². Станом на 31 грудня 2015 року в селі проживало 427 жителів. Історія Перші згадки про Гнилець датуються 1290 роком. Населення Примітки
Horokhiv urban hromada

Horokhiv urban territorial hromada (Ukrainian: Горохівська міська територіальна громада) is one of the hromadas of Ukraine, located in Lutsk Raion in Volyn Oblast. Its administrative centre is the city of Horokhiv. The hromada has an area of 498.1 km2 (192.3 mi2), as well as a population of 24,709 (as of 2020). On July 19, 2020, as a result of the administrative-territorial reform and liquidation of the Horokhiv Raion, the hromada became part of the newly formed Lutsk Raion. Composition In addition to one city (Horokhiv), the hromada contains 41 villages: References
Horochów (hromada)

Horochów – hromada miejska w rejonie łuckim obwodzie wołyńskim w Ukrainie. Siedzibą hromady jest Horochów. Hromadę utworzono 19 lipca 2020 roku w ramach reformy decentralizacji w związku z likwidacją rejonu horochowskiego weszła w skład nowo utworzonego rejonu łuckiego. Miejscowości hromady W skład hromady wchodzi 1 miasto i 41 wsi. Przypisy
Гороховская городская община

Гороховская городская община (укр. Горохівська міська громада) — территориальная община в Луцком районе Волынской области Украины. Административный центр — город Горохов. Население составляет 25377 человек. Площадь — 494,5 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Гороховского городского совета, а также Ватинского, Звиняченского, Журавниковского, Квасовского, Лемешовского, Мирковского, Мирненского, Новосёлковского, Ольховского, Печихвостовского, Пирванческого, Подберезовского, Пустомытовского, Рачинского, Скобелковского, Терешковцевского и Холоновского сельских советов упразднённого Гороховского района. Населённые пункты В состав общины входят 1 город и 41 село: Примечания Источники Официальный сайт Гороховской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 34. — 441 с. (укр.)
Горохівська міська громада

Горохівська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Луцькому районі Волинської області. Адміністративний центр — місто Горохів. Загальна інформація Площа громади — 498,1 км², населення — 24 709 мешканців (2020). 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Горохівського району, громада увійшла до складу новоутвореного Луцького району. Населені пункти У складі громади 1 місто (Горохів) і 41 село: Бистровиця, Ватин, Ватинець, Вільхівка, Волиця-Дружкопільська, Десятина, Діброва, Журавники, Звиняче, Зеленолужне, Квасів, Ковбань, Козятин, Красів, Крижова, Кумовище, Лемешів, Марковичі, Мирків, Мирне, Мислині, Новосілки, Озерці, Охлопів, Ощів, Печихвости, Підбереззя, Пірванче, Полюхне, Пустомити, Рачин, Сільце, Скабарівщина, Скобелка, Софіївка, Старостав, Стрільче, Терешківці, Уманці, Холонів, Ярівка. Примітки Посилання Громада на Геопорталі адміністративно-територіального устрою України [Архівовано 13 травня 2021 у Wayback Machine.]
Дуб В.Ф. Кайдаша

Дуб В.Ф. Кайдаша — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташована у с. Куянівка Білопільського району Сумської області, вулиця Кайдаша, біля буд. 8. Площа - 0,03 га. Статус надано Рішенням Сумської обласної ради від 01.12.2006 року. Перебуває у віданні Куянівської сільської ради. Охороняється унікальне вікове дерево дуба звичайного, назване на честь Героя Радянського Союзу Володимира Федоровича Кайдаша. Має особливе історико-культурне, еколого-освітнє та виховне значення. Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. - К.:ТОВ «Українська картографічна група», 2016. - 94 с. Рішення Сумської обласної ради від 01.12.2006 року «Про зміни в мережі об'єктів природно–заповідного фонду області»
Смирновський заказник

Смирновський — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований біля с. Москаленки Білопільської міської громади Сумського району. Площа — 56,85 га. Статус надано згідно з рішенням 27-ї сесії Сумської обласної ради 7-го скликання від 17.05.2019 «Про зміни в мережі територій та об'єктів природно-заповідного фонду області». Перебуває у віданні Білопільської РДА. Охороняється ставок площею 43 га з прибережною захисною смугою на струмку, що є лівою притокою малої річки Вир. У заказнику мешкає низка видів комах, риб, земноводних та птахів, що занесені до охоронних списків міжнародного, національного (Червона книга України) та регіонального рівнів: карась золотистий, ропуха звичайна, чапля сіра та ін. Заказник має природоохоронне, наукове, рекреаційне, пізнавальне та еколого-освітнє значення. Джерела Рішення 27 сесії Сумської обласної ради 7 скликання від 17.05.2019 «Про зміни в мережі територій та об'єктів природно-заповідного фонду області» [Архівовано 5 грудня 2020 у Wayback Machine.] Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. / [уклад.: Р. В. Бойченко, В. В. Вертель, О. Ю. Карлюкова та ін.]. — 2-е вид., випр. та допов. — К.: ТОВ «Українська Картографічна Група», 2019. — 96 с. На Сумщині збільшено площу природно-заповідного фонду [Архівовано 5 грудня 2020 у Wayback Machine.] На Сумщині встановили 49 інформаційних знаків біля ландшафтних та гідрологічних заказників [Архівовано 6 грудня 2020 у Wayback Machine.]
Дуб на вул. Сергія Табали

Дуб на вул. Сергі́я Табали́ — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у місті Суми, на вулиці Сергія Табали, поряд з будинком № 52Б. Площа 0,01 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облради від 17 травня 2019 року. Перебуває у віданні Сумської міської ради. Статус присвоєно для збереження одного екземпляра вікового дуба. Джерела Дуб-довгожитель охоронятиметься законом [Архівовано 29 квітня 2021 у Wayback Machine.] Дуб по вулиці Сергія Табали хочуть визнати ботанічною пам'яткою природи [Архівовано 29 квітня 2021 у Wayback Machine.]
Аптека-музей Иоганна Зега

Аптека-музей Иоганна Зега — музей, расположенный в бориславском городском парке культуры и отдыха, оборудован под аптеку изобретателя нефтяной промышленности Иоганна Зега. История создания Аптека-музей Иоганна Зега была создана в два этапа: с 2019 года обустраивали участок под локацию и выполняли строительные работы, 2020 год был посвящён поискам информации, экспонатов и наполнению музейного пространства. Смета проекта «Установление аптеки-музея мирового изобретателя нефтяной промышленности Иоганна Зега» составила более полумиллиона гривен. Воплощался проект в рамках Программы поддержки инициатив местных карпатских общин, которую реализует ассоциация «Еврорегион Карпаты-Украина». Официальное открытие музея состоялось 27 января 2021 года в Бориславском городском парке культуры и отдыха. Экспонаты музея иллюстрируют не только развитие аптечного дела и фармацевтики, но и историю города Борислава, нефтедобычи и нефтепереработки, инженерного дела, добычи и переработки озокерита. Экспозиция Модель прибора для разделения нефти на фракции (модель дистиллятора, установленного во львовской аптеке «Под золотой звездой» на улице Коперника, 1). Штангласы из аптек Борислава начала XX века; Аптечные препараты и масла; Коллекция керосиновых ламп разных эпох; Перепечатки фотографий конца XIX — начала ХХ вв. Экспонаты, связанные с историей и жизнью Иоганна Зега. Историческое обоснование Иоганн Зег стал одним из первых исследователей Бориславской нефти, а также фактическим изобретателем технологии её рафинирования (разделения) на фракции. Ещё в 1853 году он разработал схему и сам прибор дистилляции рапы нефтяной, что не только дало старт нефтяной и озокеритовой отрасли промышленности, но и стало мощным фактором экономического развития Галиции и Австро-Венгерской монархии. Нефть, озокерит и продукты их переработки принесли Бориславу мировую славу именно благодаря разработкам Иоганна Зега. Иоганн Зег жил в Бориславе с 1876 года, где открыл свою аптеку «Звезда» на улице Панской (современная улица Шевченко, 12). 25 января 1897 года Зег умер, его похоронили в Бориславе, впрочем, ни его могила, ни здание аптеки не сохранились. Галерея Примечания
Аптека-музей Йогана Зега

Апте́ка-музе́й Йогана Зега — музей, що розташований у Бориславі, в міському парку культури та відпочинку обладнаний під аптеку винахідника нафтової промисловості Йогана Зега. В даний час музей працює під керівництвом бориславського туристичного інформаційного центру. Історія відкриття Аптеку-музей Йогана Зега було створено у два етапи: з 2019 року облаштовували ділянку під локацію та виконували будівельні роботи, 2020 рік присвятили пошукам інформації, експонатів та наповненню музейного простору. Кошторис проєкту «Встановлення аптеки-музею світового винахідника нафтової промисловості Йогана Зега» — становив понад півмільйона гривень. Втілювався проєкт у межах Програми підтримки ініціатив місцевих карпатських громад, яку реалізує асоціація «Єврорегіон Карпати-Україна». Офіційне відкриття музею відбулось 27 січня 2021 року у Бориславському міському парку культури і відпочинку. Експонати музею ілюструють не лише розвиток аптечної справи і фармацевтики, але й історію міста Борислава, нафтовидобутку і нафтопереробки, інженерної справи, видобування і переробки озокериту. Експозиція Модель приладу для розділення нафти на фракції (модель дистилятора, який був встановлений в львівській аптеці «Під золотою зіркою» на вулиці Коперника,1). Штангласи з аптек Борислава початку ХХ століття; Аптечні препарати та масла; Колекція гасових ламп різних епох; Передруки світлин кінця ХІХ — початку ХХ ст. Експонати пов'язані з історією та життям Йогана Зега. Історичне підґрунтя музею Йоганн Зег став одним з перших дослідників бориславської нафти, а також фактичним винахідником технології її рафінування (розділення) на фракції. Ще в 1853 році він розробив схему та сам прилад дистиляції ропи нафтової, що не лише дало старт нафтовій та озокеритовій галузі промисловості, але й стало потужним фактором економічного розвитку Галичини й Австро-Угорської монархії. Нафта, озокерит і продукти їхньої переробки принесли Бориславу світову славу саме завдяки розробкам Йогана Зега. Власне, Йоганн Зег мешкав у Бориславі від 1876 року, де й відкрив свою аптеку «Зірка» на вулиці Панській (сучасна вулиця Шевченка, 12). 25 січня 1897 року Зег помер, його поховали в Бориславі, втім ані його могила, ані будівля аптеки не збереглися. Світлини Див. також Йоган Зег Пам'ятник Йогану Зегу Либак Примітки
Satoka-Brücke

Die Satoka-Brücke (ukrainisch Підйомний міст у Затоці / Pidjomnyj mist u Satozi, wiss. Transliteration Pidjomnyj mist u Zatoci; engl. Zatoka Bridge) ist eine kombinierte Eisenbahn-Straßen-Brücke über die Mündung des Dnister-Limans in das Schwarze Meer bei Satoka. Die vertikale Hubbrücke liegt in der südlichen Region Satoka zwischen dem Hafen von Odessa und der Grenze zu Rumänien und Moldawien. Es ist eine wichtige Verkehrsverbindung, die im Laufe des russischen Angriffs auf die Ukraine bereits wiederholt bombardiert wurde. Die Brücke wurde 1955 eröffnet, über sie verlaufen die nationale Fernstraße R70 und die Bahnstrecke Odessa–Basarabeasca. Es ist die einzige direkte Landverbindung von der ukrainischen Hafenstadt Odessa nach Rumänien, die bei Kriegsbeginn unter anderem genutzt wurde, um die russische Blockade im Schwarzen Meer zum Beispiel von Getreidelieferungen zu umgehen. Die über die Dnister-Passage führende Brücke wurde am 10. Februar 2023 durch eine erstmals von Russland verwendete Seedrohne angegriffen. Weblinks Angriff auf Brücke bei Odessa: Moskau setzt erstmals unbemannte Seedrohne ein Russland bombardiert lebenswichtige ukrainische Brücke, um die Nahrungsmittelkrise zu verschärfen Einzelnachweise und Fußnoten
Zatoka Bridge

Zatoka Bridge (Ukrainian: Підйомний міст у Затоці) is a vertical lift road and rail bridge in Ukraine, crossing the Dniester Estuary in Zatoka, Bilhorod-Dnistrovskyi Raion, Odesa Oblast. The bridge opened in 1955 and carries Highway H33 (the former P70) between Odesa and Bilhorod-Dnistrovskyi, and the railway line from Odesa to Bessarabia. The bridge is strategically important as the only direct land connection from Odesa to Budjak and Romania. During the Russian invasion of Ukraine that began in 2022, the bridge has been repeatedly targeted by Russian missiles. On 10 February 2023 the bridge was hit by a Russian naval drone. See also 2022 bombing of Odesa List of bridges in Ukraine Rail transport in Ukraine References
Most Zatoka

Most Zatoka (ukr. Підйомний міст у Затоці) je okomiti cestovni i željeznički most u Ukrajini, koji prelazi Dnjestarski estuarij u Zatoki, Bilgorod-Dnjestrovski rajon, Odeška oblast. Most je otvoren 1955. godine i vodi autocestu H33 (bivši P70) između Odese i grada Bilgorod-Dnjestrovski, te željezničku prugu od Odese do Besarabije. Most je strateški važan kao jedina izravna kopnena veza Odese prema Budžaku i Rumunjskoj. Tijekom ruske invazije na Ukrajinu koja je započela 2022., most je više puta bio na meti ruskih projektila. Dana 10. veljače 2023. most je pogodila najvjerojatnije ruska pomorska bespilotna letjelica. Povezani članci Bombardiranje Odese 2022. Popis mostova u Ukrajini Željeznički promet u Ukrajini Izvori
Підйомний міст у Затоці

Підйомний міст у Затоці — автомобільно-залізничний вертикально-підйомний міст через Дністровсько-Цареградське гирло у селищі Затока, відкритий 5 грудня 1955 року. Історія Передісторія Ідея спорудження моста через Дністровсько-Цареградське гирло між двома розірваними частинами Бугазької коси виникла ще у 1827 році. Товариство Чорноморських маяків почало збирати кошти, яких вистачило лише на встановлення Дністровсько-Цареградського маяка. Після захоплення Бессарабії радянська влада виділила кошти на будівництво моста задля інтеграції Буджаку в Одеську область у 1950-х роках. Будівництво Будівництво розвідного мосту через Дністровсько-Цареградське гирло у Затоці тривало впродовж 1952—1955 років. 5 грудня 1955 року відбулося урочисте відкриття розвідного мосту і саме в цей день ним проїхав перший поїзд. Відтоді мостом у напрямку Білгорода-Дністровського почали курсувати вантажні та пасажирські поїзди з Одеси. Наприкінці 1950-х років розпочатий регулярний рух приміських поїздів сполученням Одеса — Білгород-Дністровський. Російсько-українська війна 26 квітня 2022 року під час російсько-української війни російські війська завдали ракетного удару по мосту та пошкодили його. Міст закрили для руху, взяли під контроль поліціянти, а протягом дня відкрили для реверсного руху. Однак наступного дня, 27 квітня, завдано повторного ракетного удару по мосту. 2 травня росіяни завдали ракетного удару по мосту вже втретє, а 10 травня ракетного удару завдано вчетверте. 16 травня росіяни завдали чергового ракетного удару з літаків стратегічної авіації, але натомість поцілили по цивільних будинках. Уп'яте міст обстріляно наступного дня, 17 травня 2022 року російські війська запустили дві крилаті ракети по раніше пошкодженому і вже виведеному з ладу мосту. За словами речника ОК «Південь», міст на той час уже зазнав значних ушкоджень, і його швидко не відновиш. 18 липня росіяни вчергове завдали ракетного удару по мосту. Увечері 30 жовтня 2024 року російські війська атакували міст балістичними ракетами. 14 грудня 2025 року російські війська спрямували на міст близько 40 БПЛА "Шахед". З них близько 20 влучили в ціль. Конструкція Оскільки Бугазька коса піщана та хитка, міст невисокий та складається з окремих металевих секцій. Рухомим є лише один центральний фрагмент мосту: він піднімається під час проходження транспорту типу «море-річка» з Дністровського лиману у Чорне море і навпаки. Міст розрахований на п'ять розведень на добу, проте станом на 2021 рік його конструкція є зношеною і його розводять лише двічі на день тривалістю до 40 хвилин. Впродовж цього часу відповідно припиняється автомобільний та залізничний рух через міст. По мосту прокладена залізнична лінія, з боків від якої — дві вузькі смуги для автомобілів. Відпочатку автомобільна проїжджа частина була дерев'яною, і тільки у 1980-ті дошки замінили на асфальт. Графік розведення На період туристичного сезону з 15 травня по 15 вересня 2017 року міст розводили лише ввечері та за необхідності проходу суден. Старий графік розведення мосту Галерея Див. також Аккерманська залізниця Примітки Посилання Стаття Розвідний міст у Затоці // Аккерманіка [Архівовано 28 квітня 2023 у Wayback Machine.]
Костел святого Йосифа (Донецьк)

Костел святого Йосифа Ремісника — костел у місті Донецьк, на вулиці Артема, 191. Історія Серед технічного персоналу, який обслуговував започатковане у Юзівці виробництво, було багато римо-католиків, тому у 1892 році на кошти «Новоросійського товариства» тут збудували муровану церкву св. Йосифа, яку схематизми Тираспільської дієцезії називають молитовним домом. До встановлення радянської влади місцеву парафію, що нараховувала майже дві тисячі вірних, обслуговував адміністратор о. Владислав Потоцький. Ймовірно, що колишня римсько-католицька святиня у Донецьку була знищена радянською владою. Тому у першій половині першого десятиліття ХХІ століття тут було споруджено мурований костел, який 15 жовтня 2006 року консекрував єпископ Станіслав Падевський OFM Cap. Він же освятив 17 листопада 2007 року орган храму. А 20 листопада 2011 року єпископ Мар'ян Бучек освятив скульптуру Христа Царя перед костелом. Парафію обслуговують монахи христосівці (товариство Христове для Закордонної Полонії), працюють також черниці-урсулинки (згромадження Сестер Урсулинок Серця Ісуса Умираючого). Галерея Примітки
Вишгородське джерело

Ви́шгородське джерело́ — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташований у межах Кременецького району Тернопільської області, в центрі села Вишгородок, неподалік автошляху «Тернопіль-Ланівці». У народі має назву як «Мурована криниця». Площа 0,02 га. Статус присвоєно згідно з рішенням сесії обласної ради від 15 жовтня 2015 року № 1398. Перебуває у віданні: Вишгородоцька сільська рада. Статус присвоєно для збереження потужного джерела, вода якого чиста, прохолодна, має добрі смакові якості. Історія Ось одна із легенд виникнення джерела. Коли монголи рушили на Галицько-Волинське князівство і захопили Вигошів, їх застала зима. Тому воїни розселилися в оселях вигошевців. Перед Пасхою прийшов наказ хана знищити місцевих жителів. Всім мешканцям наказали на Пасху йти до церкви. Там їх по-звірячому вбили. Лишилась тільки одна велика сім'я, в якій проживав зиму чужо­земець. Він пошкодував сім’ю в якій жив, сказавши, щоб вони не йшли до церкви, а заховались. Так вони залишились живими і продовжили рід Вигошева. Але земля не могла витримати крові і сліз вбитих людей і на 40-й день після їх смерті пробились дже­рела біля підніжжя церкви Різдва Пресвятої Богородиці та старої церкви, яку ми тепер називаємо «Мурована криниця». Галерея Примітки Джерела Рішенням Тернопільської обласної ради від 04.06.2019 № 2013. Стасюк, Галина (2011). Історія Лановеччини (укр.) . Тернопіль: "Воля". с. 270.
Кияницький заказник

Кияни́цький заказник — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Сумського району Сумської області, біля північної околиці селища Кияниця. Площа 46 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облради від 25.10.2019 року. Перебуває у віданні: Сумська райдержадміністрація. Статус присвоєно для збереження ставу та прибережної частини лісу (здебільшого сосна, дуб) як цінних осередків біорізноманіття. Тут трапляються види, що охороняються Бернською конвенцією: ящірка прудка, плиска біла, щеврик лісовий, сорокопуд-жулан, мухоловка сіра, повзик та регіонально рідкісні види – одуд, сова сіра. Став і лісові насадження також відіграють велику водорегулюючу та водоохоронну роль, впливають на гідрологічний режим найближчих водних об'єктів. Територія заказника вирізняється естетично привабливим ландшафтом, має рекреаційне значення. Поруч з Кияницьким заказником розташований Кияницький парк (парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення). Джерела Гідрологічний заказник «Кияницький» [Архівовано 20 Квітня 2021 у Wayback Machine.] Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник / [уклад.: Р.В. Бойченко, В.В. Вертель, О.Ю. Карлюкова та ін.]. – 2-е вид., випр. та допов. – К.: ТОВ «Українська Картографічна Група», 2019. – 96 с.
Будинок-музей А.П. Чехова (парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва)

Буди́нок-музе́й А.П. Че́хова — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у місті Суми, на вулиці Чехова, 94 (в історичному мікрорайоні «Лука»). Площа 2,3 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облради від 24.01.2014 року «Про зміни в мережі ПЗФ області». Перебуває у віданні: Комунальний заклад Сумської обласної ради «Меморіальний будинок-музей А.П. Чехова в м. Суми». Статус присвоєно для збереження парку при колишній садибі родини Линтварьових, на території якого тепер розташований «Будинок-музей А.П. Чехова». Територія парку займає частину борової тераси річки Псел між вулицями Чехова та Івана Франка. Галерея Примітки Джерела Будинок-музей А.П. Чехова [Архівовано 29 квітня 2021 у Wayback Machine.]
Volovec (obec)

Volovec (ukrajinsky Воловець, maďarsky Volóc) je městys ležící poblíž hřebene Karpat, v okrese Mukačevo, v Zakarpatské oblasti Ukrajiny, v etnografické oblasti Bojkovština. V roce 2025 měl 5104 obyvatel. V obci se nachází sídlo Volovecké městyské územní hromady. Historie V roce 1930 zde byly nalezeny dva poklady, sestávající z 23 bronzových a 5 zlatých předmětů, které potvrzují existenci zdejšího osídlení na konci 2. tisíciletí př. n. l. První písemná zmínka o městysu pochází z roku 1433. Od začátku 17. století byl součástí Mukačevského panství. V roce 1831 zde došlo k selskému povstání. V roce 1870 ve Volovci žilo kolem 600 obyvatel, v roce 1900 to bylo již 1284 obyvatel, z toho 839 Rusínů a Ukrajinců, 253 Němců, 177 Maďarů, 3 Slováci, 1 Rumun a 11 Židů; v obci tehdy bylo 198 domů, z nich 24 bylo zděných a 174 dřevěných. Od roku 1882 ve Volovci začala fungovat státní základní škola. Do roku 1918 byl Volovec součástí Rakousko-uherské monarchie a po jejím rozpadu, v roce 1919, se spolu s celou Podkarpatskou Rusí stal součástí Československa. Za první československé republiky zde byl obecní notariát, četnická stanice a poštovní úřad. Byl zde postaven lyžařský můstek. V roce 1938 byl Volovec okupován Maďarskem a v roce 1945 se stal součástí SSSR, konkrétně Ukrajinské sovětské socialistické republiky. Od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Od 12. června 2020 je ve Volovci sídlo územní hromady. Sakrální stavby Chrám Nanebevstoupení Páně (1926) Chrám Povýšení svatého Kříže (1921 nebo 1926) Cerkev Ducha svatého ve vesnici Huklyvyj Doprava Přes Volovec vede od roku 1872 hlavní železniční trať z Čopu přes Mukačevo a Stryj do Lvova. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Воловець na ukrajinské Wikipedii. Související články Plaj (Boržava) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Volovec na Wikimedia Commons Oficiální stránky