NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cerkiew Opieki Matki Bożej w Parchomiwce

Cerkiew Opieki Matki Bożej – prawosławna cerkiew w Parchomiwce. Historia Obiekt został zbudowany w latach 1903–1906. Inicjatorem jego budowy był właściciel miejscowych dóbr, Wiktor Gołubiew, który zmarł jednak jeszcze przed rozpoczęciem prac nad planowaną cerkwią. Projekt ojca doprowadzili do końca jego synowie Wiktor i Lew. Autorem projektu świątyni był Władimir Pokrowski, natomiast wewnętrzną dekorację obiektu opracował Nikołaj Roerich. Jego plany zostały jednak zrealizowane tylko w niewielkiej części – powstały mozaiki „Opieka Matki Bożej” oraz „Zbawiciel Nie Ludzką Ręką Uczyniony”. Po rewolucji październikowej świątynię planowano początkowo zaadaptować na klub, ostatecznie powstał w niej magazyn. Cerkiew ulegała stopniowej dewastacji, niektóre jej elementy zostały rozebrane w celu pozyskania materiałów budowlanych. Dopiero w 1979 świątynię uznano za zabytek architektury, zaś w 1982 rozpoczęły się na jej terenie prace konserwatorskie. W 1987, w związku z możliwym przyjazdem do Parchomiwki Światosława Roericha, syna autora projektów mozaik, prace zostały zintensyfikowane. Gdy jednak planowana wizyta nie doszła do skutku, ponownie zostały one przerwane. Cerkiew w Parchomiwce została przywrócona do użytku liturgicznego dopiero w 1992. Należała do parafii Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Kijowskiego, od 2018 r. znajduje się w jurysdykcji Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Architektura Cerkiew przeznaczona jest dla dwóch tysięcy wiernych. Obiekt wzniesiony został z żelazobetonu, marmuru, granitu, wykorzystano przy nim także stal i drewno. Dzwonnica świątyni wznosi się na wysokość 50 metrów. W architekturze budynku dostrzegalne są elementy gotyckie, jak również elementy nawiązujące do świątyń pogańskich i do architektury sakralnej Azji. Na ścianach widoczne są ozdobne motywy ognia, młota, strzał, ziarna, winogron, koguta, swastyki. Obecność motywów obcych prawosławnej tradycyjnej architekturze sakralnej sprawiła, iż Rosyjski Kościół Prawosławny nie wydał zgody na jej konsekrację natychmiast po ukończeniu budowy. Wykorzystanie motywów związanych z różnymi epokami i kulturami było świadomym zabiegiem twórców obiektu, którzy pragnęli w ten sposób ukazać jedność religii. Polski historyk architektury Piotr Krasny zaliczył cerkiew w Parchomiwce do świątyń wzniesionych w stylu neoruskim - charakterystycznej odmianie stylu bizantyjsko-rosyjskiego, naśladującej budownictwo staroruskie. Podkreśla on, że budowle neoruskie wznoszone były przede wszystkim w miejscach, gdzie faktycznie istniały w przeszłości świątynie staroruskie, które jednak w toku późniejszych przebudów zatraciły pierwotne cechy stylowe, podczas gdy w Parchomiwce obiekt taki nigdy wcześniej nie funkcjonował, co było sytuacją wyjątkową. Charakterystyczną cechą świątyni w Parchomiwce dla Krasnego jest skomponowanie jej efektownej, masywnej sylwetki z prostych brył, które zostały w oryginalny sposób spiętrzone. Z kolei oblicowanie całości cegłą wapienną pozwoliło przy pomocy tanich materiałów uzyskać efekt nawiązujący do surowych form architektury Rusi Kijowskiej. Uwagi Przypisy
Храм Святителя Игнатия Мариупольского (Донецк)

Храм Святителя Игнатия Мариупольского — православный храм при Донецком металургическом заводе в Донецке. Освящён в честь Игнатия Мариупольского, митрополита Готфейского и Кафайского, основателя Мариуполя. История Место под строительство храма на территории завода было освящено в феврале 2003 года. В апреле 2003 года был заложен фундамент храма. В июне 2003 года построена основа здания и установлен купол с крестом. Колокола для звонницы отливали работники литейного цеха Донецкого металлургического завода. Звон и оформление колоколов на всеукраинском конкурсе были отмечены хорошими оценками. Открытие и торжественное освящение состоялись 17 июля 2003 года (храм был построен за 5 месяцев). В 2007 году была завершена роспись стен. К храму с алтарной стороны в 2007 году сделали пристройку, в которой разместятся ризница и пономарка. В 2011 году в честь Дня металлурга, 8-летия со дня освящения храма Святителя Игнатия Мариупольского, 10-летия создания на заводе участка литья колоколов, 140-летия завода был изготовлен прорезной колокол и установлен возле храма. Колокол изготовлен на Донецком металлургическом заводе и является уникальным, так как прорезных колоколов, то есть колоколов с отверстиями в них, до сего момента было изготовлено только три: колокол 1588 года, работы неизвестного мастера; колокол 1687 года, изготовленный Дмитрием Моториным; колокол 2010 года, изготовленный мастерами из Москвы. Донецкий колокол изготовлялся в течение двух с половиной месяцев. На нём изображены четыре иконы: Казанской Божьей Матери, Николая Чудотворца, архистратига Михаила и Воскресения Господня. Внизу колокола расположена надпись «Господи, помилуй, спаси и сохрани металлургов донецких». С четырёх сторон выполнены прорезные кресты. Колокол изготовлен из колокольной бронзы, вес — 388 кг, высота — 84 см, диаметр — 80 см. 16 февраля 2012 года в нижнем этаже храма открылся филиал музея истории Донецкого металлургического завода, который посвящён Игнатию Мариупольскому.архитектор Ильин С А Община храма с 2004 года издаёт приложение к газете «Металлург» под названием «Игнатьевский благовест». В заголовке приложения изображен Храм Святителя Игнатия Мариупольского. Настоятели Настоятель — Георгий Гуляев (с 2005 года). Примечания Ссылки Приходской сайт храма . Духовный центр Донецкого металлургического завода . Дата обращения: 23 июля 2007. Архивировано из оригинала 6 августа 2007 года. Есть такой приход: «Заводской» Свято-Игнатьевский храм г. Донецка . Дата обращения: 12 октября 2010. Архивировано из оригинала 14 января 2010 года.
Храм святителя Ігнатія Маріупольського (Донецьк)

Храм Святителя Ігнатія Маріупольського — заводський храм Донецького металургійного заводу в Донецьку. Це перший на території сучасної України храм, споруджений на території промислового підприємства. Храм названий на честь Святителя Ігнатія Маріупольського, митрополита Готфейського і Кафайського, засновника Маріуполя. Місце під будівництво храму було освячено в лютому 2003 року. У квітні 2003 року був закладений фундамент храму. У червні 2003 року побудована основа будинку й встановлений купол з хрестом. Дзвони для дзвіниці відливали працівники ливарного цеху Донецького металургійного заводу. Дзенькіт і оформлення дзвонів на всеукраїнському конкурсі були відзначені гарними оцінками. Відкриття й урочисте освячення відбулися 17 липня 2003 року. Храм був збудований за 5 місяців. У 2007 році був завершений розпис стін. До храму в 2007 році також зробили прибудову до завівтарної частини у якій розмістяться ризниця і пономарка. Громада храму з 2004 року видає додаток до газети «Металург» з назвою «Ігнатіївський благовіст». У заголовку додатку зображений Храм Святителя Ігнатія Маріупольського. Посилання Духовний центр Донецького металургійного заводу Є такий прихід: "Заводський" Свято-Ігнатіївський храм м. Донецька
Храм Усекновения Главы Иоанна Предтечи (Харьков)

Храм Усекнове́ния Главы́ Иоа́нна Предте́чи — православный храм в Харькове, памятник архитектуры в русско-византийском стиле. История храма Храм строился изначально как кладбищенский на Первом городском православном кладбище Харькова, которое, кроме нескольких захоронений известных людей, было снесено в 1975—1977 годах (на его месте разбит Молодёжный парк (Харьков). В 1853 году (?) во время постройки обвалился достраиваемый купол храма. Восстановление закончилось в 1857 году. Освящён 11 сентября в честь Усекновения Честной главы Иоанна Крестителя и действовал как приходской. В годы советской власти храм был выкрашен в тёмно-серый цвет, как и многие окрестные дома. С 1989 до 2007 года храм был бело-кирпично-тёмно-красным. Перекрашен в бело-небесно-голубой цвет в 2007—2008 годах. Композиция храма Храм построен в традициях старинной русской архитектуры в русско-византийском стиле. Форма храма крестово-купольная. Центральный алтарь храма огражден витражным иконостасом германской работы 1905 года. Иконостас Уникальной особенностью храма является единственный в Харькове витражный иконостас, который изначально был установлен в домовой церкви владельца газеты «Южный Край» А. Юзефовича на Сумской, 13. Иконостас был выполнен в 1905 году в Мюнхене в витражной мастерской Ф. Цеттлера. После установления в городе советской власти иконостас был передан в музей атеизма, который находился в тогда закрытом для служб кафедральном Благовещенском соборе. Иконостас был передан в Иоанно-Усекновенский храм в 1943 году, после возобновления в нём богослужений. Общие сведения Храм расположен по адресу: г. Харьков, улица Алчевских, 50-а, в середине ликвидированного в 1977—1978 годах Иоанно-Усекновенского (Первого городского) кладбища, ныне Молодёжного парка. Принадлежит общине УПЦ Московского Патриархата. Настоятелем храма более 40 лет являлся духовник Харьковской епархии протоиерей Ярослав Бовтюк, преставившийся 10 апреля 2021 года в возрасте 87 лет. Примечательные места на территории храма На территории храма располагается памятник в честь 1000-летия крещения Киевской Руси с изображениями креста, княгини Ольги и Великого князя Владимира. В ограде Иоанно-Усекновенского храма похоронен православный богослов и писатель XIX века, профессор Харьковского университета протоиерей Тимофей Буткевич. Примечания Источники сост. Я. Солдатенко, С. Слободюк. Культовые сооружения // Киевский район: История и современность. — 1-е. — Харьков: Исполнительный комитет Киевского районного совета города Харькова, 2004. — 176 с. — 1000 экз. Усекновенский храм на сайте Харьковской епархии.
Храм усікновення глави Іоана Предтечі (Харків)

Храм Усікнення Голови Іоанна Хрестителя, Іоанно-Усікновенська кладовищна церква — православний храм у місті Харків, пам'ятка архітектури XIX століття. Історія Храм розташований за адресою: м Харків, вулиця Алчевських, 50-а, на території ліквідованого в 1971 році Іоанно-Усікновенського (Першого міського) кладовища, нині Молодіжного парку. Храм був закладений 25-го травня 1845 року, та освячений в 1857 році як кладовищна церква. Від 1971 року, як парафіяльна церква. Архітектори — академік архітектури Андрій Андрійович Тон і О. Поляков. Хрестово-купольний храм, збудований у російсько-візантийському стилі. Центральний вівтар храму огороджений вітражним іконостасом. Освячений на честь Усікновення Чесної Голови Іоанна Хрестителя 11-го вересня, 1857 року. У роки радянської влади храм був пофарбований у темно-сірий колір, як і багато навколишніх будинків. З 1989 до 2007 року храм був біло-цегляно-темно-червоним. Перефарбований на біло-небесно-блакитний колір у 2007–2008 роках. Належить громаді УПЦ Московського Патріархату. Пам'ятні місця на території храму: На території храму розташовується пам'ятник на честь 1000-ліття хрещення Київської Русі. В огорожі Іоанно-Усікновенського храму похований богослов XIX століття, професор Харківського університету протоієрей Тимофій Буткевич. Див. також Список храмів Харківщини Джерела Храм на сайті Харківської єпархії [Архівовано 22 січня 2015 у Wayback Machine.] Посилання Офіційний сайт [Архівовано 22 січня 2015 у Wayback Machine.] Історія храму [Архівовано 22 січня 2015 у Wayback Machine.]
Chrenów (obwód wołyński)

Chrenów lub Chrynów (ukr. Хренів) – wieś na Ukrainie w rejonie włodzimierskim obwodu wołyńskiego. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Grzybowica (Hrybowica) w powiecie włodzimierskim. Do 2020 w rejonie iwanickim. 11 lipca 1943 r. (rzeź wołyńska) w sąsiedniej osadzie wojskowej o tej samej nazwie członkowie UPA dokonali mordu na 150 Polakach. Los Polaków mieszkających w samej wsi nie jest znany. Przypisy Bibliografia Władysław Siemaszko, Ewa Siemaszko: Ludobójstwo dokonane przez nacjonalistów ukraińskich na ludności polskiej Wołynia 1939-1945. Warszawa: von Borowiecky, 2000. ISBN 83-87689-34-3. Linki zewnętrzne Chrenów 2.), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 327 . Хренів (Chrenów) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Hreniv, Ivanîci

Hreniv (în ucraineană Хренів) este un sat în comuna Hreadî din raionul Ivanîci, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hreniv era vorbitoare de ucraineană (99,13%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Хренов (Волынская область)

Хренов (укр. Хренів) — село в Нововолынской городской общине Владимирского района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Иваничевский район. Код КОАТУУ — 0721181205. Население по переписи 2001 года составляет 343 человека. Почтовый индекс — 45320. Телефонный код — 3372. Занимает площадь 4,7 км². Ссылки Хренов на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Хренів (Володимирський район)

Хре́нів — село у Нововолинській міській громаді Володимирського району Волинської області України. Населення становить 343 осіб. Географія Село розташоване на правому березі річки Студянки. Історія У 1906 році село Грибовицької волості Володимир-Волинського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 14 верст, від волості 6. Дворів 37, мешканців 316. Після ліквідації Іваничівського району 19 липня 2020 року село увійшло до Володимирського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 312 осіб, з яких 159 чоловіків та 153 жінки. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 342 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Постаті Рупа Віктор Миколайович (1984—2016) — солдат Збройних сил України учасник російсько-української війни. Примітки Посилання Облікова картка на сайті ВР України [Архівовано 6 жовтня 2016 у Wayback Machine.]
Chromiaków

Chromiaków (ukr. Хром'яків) – wieś na Ukrainie w rejonie łuckim obwodu wołyńskiego. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Ołyka, w powiecie dubieńskim. Do 2020 w rejonie kiwereckim. Przypisy Linki zewnętrzne Chromiaków, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 328 . Хром'яків (Chromiaków) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Hromeakiv, Kiverți

Hromeakiv (în ucraineană Хром`яків) este un sat în comuna Didîci din raionul Kiverți, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hromeakiv era vorbitoare de ucraineană (98,8%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,2%). Note
Хромяков

Хромяков (укр. Хром'яків) — село в Олыкской городской общине Луцкого района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Киверцовский район. Код КОАТУУ — 0721881607. Население по переписи 2001 года составляет 167 человек. Почтовый индекс — 45261. Телефонный код — 3365. Занимает площадь 0,394 км². Ссылки Хромяков на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Хром'яків

Хром'які́в — село в Україні, у Луцькому районі Волинської області. Входить до складу Олицької міської громади. Населення становить 167 осіб. Географія Село розташоване на лівому березі річки Путилівки. Історія Перша згадка про село сягає 1577 р., коли воно належало до Олицької волості князя Михайла Чорторийського, який платив за нього податок за 7 димів на волоках і 3 димів на півволоках. У 1583 р. належало до князів Радзивіллів, які платила від села податак за 5 димів. В 1610 р. князь Ольбрахт Радзивілл передав Хром'яків на утримання ксьондза нововибудованого в Олиці костелу. Наприкінці ХІХ ст. у селі було 22 будинки і 197 жителів. У 1906 році село Покощівської волості Дубенського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 42 верст, від волості 4. Дворів 25, мешканців 156. На початку Брусиловського прориву 22 травня (4 червня) 1916 р. Хром'яків був атакований російською піхотою. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», село увійшло до складу Олицької міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Ківерцівського району, село увійшло до складу новоутвореного Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 341 особа, з яких 163 чоловіки та 178 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 166 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Погода в селі Хром'яків [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Țaredarivka, Domanivka

Țaredarivka (în ucraineană Царедарівка) este localitatea de reședință a comunei Țaredarivka din raionul Domanivka, regiunea Mîkolaiiv, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Țaredarivka era vorbitoare de ucraineană (96,38%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (2,83%). Note
Великозаболотное

Великозаболотное (укр. Великозаболотне; до 2024 года — Царедаровка) — село в Вознесенском районе Николаевской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 636 человек. Почтовый индекс — 56429. Телефонный код — 5152. Занимает площадь 1,62 км². Местный совет 56429, Николаевская обл., Доманёвский р-н, с. Царедаровка, ул. Советской Армии, 12 Примечания
Великозаболотне

Великозаболотне (колишні назви — Царедарівка, Фе́дорівка) — село в Україні, в Доманівській селищній громаді Вознесенського району Миколаївської області. Населення становить 636 осіб. До 2016 року орган місцевого самоврядування — Царедарівська сільська рада. Розташоване за 15 км на північний захід від центру громади — Доманівки та за 25 км від найближчої залізничної станції Врадіївка. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Історія Село було засноване на початку ХІХ сторіччя на землях, виділених урядом Російської імперії солдатам, які відзначились у російсько-турецькій війні. Радянська влада в селі була встановлена у січні 1918 року. За часів СРСР Царедарівка була центральною садибою колгоспу імені Щорса (створений 1954 року). 19 вересня 2024 року Верховна Рада підтримала перейменування села Царедарівка на Великозаболотне. 26 вересня 2024 року перейменування набуло чинності. Відомі люди Уродженцем села є Зоткін Андрій Тимофійович (1914—1984) — комбайнер, Герой Соціалістичної Праці (1951). Також уродженцем села є Соколов "Друг Змій" Володимир Миколайович- відомий український націоналіст, член руху НВР "Правий сектор", герой битви під Чорноморським судом Посилання Погода в селі Великозаболотне [Архівовано 6 червня 2016 у Wayback Machine.]
Старообрядное кладбище (Киев)

Старообрядное кладбище (укр. Старообрядне кладовище) — киевское городское кладбище, расположено по улице Лукьяновская, 48 , Шевченковский район. Площадь 1,482 га. История Старообрядческая община получила этот участок под захоронение своих членов на Щекавице, горе в Киеве над Подолом, в 1808 году. В начале XX века за фронтом улицы Лукьяновской была возведена новая кирпичная сторожка и кирпичные ворота. В последние десятилетия кладбище запущено, сторожка разобрана, а в 1986 году разрушены и ворота. В настоящее время кладбище закрыто для новых захоронений. Одно из 2-х полностью закрытых кладбищ Киева. Ссылки Вид Старообрядного кладбища
Cebriv

Cebriv (ukrajinsky Цебрів, polsky Cebrów, anglicky Tsebriv) je obec, která administrativně spadá pod Ternopilskou oblast, do Ternopilského rajónu a do Ozerňanské vesnické územní hromady, Ukrajiny. V obci žije 716 obyvatel. Historie Ves byla založena v roce 1546, kdy patřila do polského království. V roce 1772 připadla v rámci dělení Polska k habsburské monarchii, kde se stala součástí Haliče. Obec se zapsala do českých dějin jako místo boje jindřichohradeckého 75. pěšího pluku rakousko-uherské armády. Je zde pochováno několik set příslušníků tohoto pluku. Po konci první světové války obec připadla druhé Polské republice. Během druhé světové války byl Cebriv nejdřív obsazen v roce 1939 Sovětským svazem a v roce 1941 nacistickým Německem. V únoru 1944 zde ukrajinští nacionalisté z OUN-UPA zavraždili 18 Poláků, některé statky vyplenili a vypálili. Na konci války byl Cebriv včleněn do Ukrajinské sovětské socialistické republiky a s rozpadem Sovětského svazu se stal v roce 1991 součástí samostatné Ukrajiny. Pamětihodnosti Panský dům, postavený v klasicistním slohu na konci 18. století, se dochoval až do roku 1989. V obci jsou dva kostely Ochrany přesvaté Bohorodice (z roku 1892, dřevěný, přivezený ze Zakarpatska; z roku 2008, cihlový). Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Цебрів na ukrajinské Wikipedii, Cebrów na polské Wikipedii a Tsebriv na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Cebriv na Wikimedia Commons
Tsebriv

Tsebriv (Ukrainian: Цебрів) is a village in Ozerna rural hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1421. After the liquidation of the Zboriv Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Two churches of the Intercession (1892, wooden, brought from Zakarpattia; 2008, brick). Notable residents The writer Ivanna Blazhkevych visited the village. References Sources (in Ukrainian) Ковальчук О., Новосядла Н., Цебрів // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 567. — ISBN 978-966-528-279-2. "Cebrów". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 1. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1880. p. 528.
Cebrów

Cebrów (ukr. Цебрів, Cebriw) – wieś w rejonie tarnopolskim obwodu tarnopolskiego. Znajduje się tu przystanek kolejowy Cebrów, położony na linii Tarnopol - Lwów. Historia założona w 1546. W II Rzeczypospolitej miejscowość była siedzibą gminy wiejskiej Cebrów w powiecie tarnopolskim województwa tarnopolskiego. W lutym 1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 18 Polaków, grabiąc i paląc część gospodarstw. Do 2020 w rejonie zborowskim Zabudowania Dwór Wybudowany w stylu klasycystycznym pod koniec XVIII w. przetrwał do 1989 r. W 1937 w Cebrowie został poświęcony Dom Ludowy TSL imienia Marszałka Śmigłego Rydza. Ludzie związani z Cebrowem Michał Garapich – właściciel dóbr we wsi. Paweł Garapich – polski prawnik, urzędnik państwowy, wojewoda łódzki i lwowski w II Rzeczypospolitej, urodził się we wsi. Zobacz też Ceber Przypisy Bibliografia Aftanazy Roman: Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej. Województwo ruskie, Ziemia Halicka i Lwowska. T. 7, wyd. 2 przejrzane i uzupełnione. Wrocław, Warszawa: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1995, ss. 35-38. ISBN 83-04-03701-7 całość, ISBN 83-04-04229-0. Pożar w Cebrowie. „Nowości Illustrowane”. 22, s. 15, 30 maja 1908. Linki zewnętrzne Cebrów, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 528 . Cebrów na stronie Rady Najwyższej Ukrainy (ukr.)
Țebriv, Zboriv

Țebriv (în ucraineană Цебрів) este o comună în raionul Zboriv, regiunea Ternopil, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Țebriv era vorbitoare de ucraineană (98,46%), existând în minoritate și vorbitori de armeană (1,26%). Note
Цебров (село)

Цебров (укр. Цебрів) — село в Озёрнянской сельской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Зборовский район. Код КОАТУУ — 6122689201. Население по переписи 2001 года составляло 716 человек. Географическое положение Село Цебров находится между реками Должанка и Нестеровка (2-3 км), на расстоянии в 1,5 км от села Воробиевка. Через село проходит железная дорога, станция Цебров. История 1546 год — дата основания. Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Деревянная церковь Покрова Пресвятой Богородицы (1892 г., перевезена в село из Закарпатья) Братская могила советских воинов. Примечания
Tseliiv

Tseliiv (Ukrainian: Целіїв) is a village in Vasylkivtsi rural hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention is from 1391. After the liquidation of the Husiatyn Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Church of the Intercession (1909, brich, UGCC) References