NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sala de Órganos de Leópolis

La Sala de Órganos de Leópolis es una sala de conciertos situada en la iglesia de Santa María Magdalena de la ciudad de Leópolis, construida en el siglo XVII. Alberga uno de los mayores órganos de Ucrania y acoge conciertos de órgano, música sinfónica y de cámara. Tiene una superficie de unos 800 metros cuadrados y una capacidad para 350 personas, y acoge unas treinta actuaciones al mes.​ Historia La sala reside en los antiguos muros de la iglesia católica de Santa María Magdalena. Sin embargo, entre 1753 y 1758 el arquitecto Martin Urbank se dedicó a renovar la torre central, mientras que más tarde Sebastian Fesinger añadiría una fachada decorativa que representaba a los santos Domingo y Jacinto. A finales del siglo XVIII, las autoridades austriacas cerraron definitivamente el edificio. Más tarde se convertiría en una cárcel de mujeres hasta 1922. El órgano de estilo Rieger-Kloss instalado en la sala de conciertos fue encargado por Gebrüder Rieger en 1932 y se instaló en 1933. Durante el periodo soviético, la sala de conciertos sirvió para diversos fines, como pabellón deportivo y salón de baile. Hasta la década de 1960, el espacio era propiedad del Instituto Politécnico, pero el Conservatorio de Lviv lo reconvirtió en sala de órganos, propósito que mantiene hasta hoy.​ Como organización oficial de conciertos, la Casa de Órgano y Música de Cámara de Lviv se creó en 1988.​ Órgano El órgano consta de 77 registros, 5 de los cuales son de transmisión. Tiene cuatro manuales, cada uno con un solo pedal. El primero, el segundo y el tercer manual están situados en el balcón del coro, en una plataforma de hormigón especialmente construida, mientras que el cuarto manual se colocó encima de la sacristía. Hay dos consolas: una en el balcón del coro y otra en el coro.​ En 1969, el órgano fue parcialmente reformado y reorganizado por Gebrüder Rieger. Principalmente, la consola principal se sustituyó por una versión de tres manuales y se situó en un escenario. Además, se restauraron los tubos del órgano, sustituyendo los antiguos por otros nuevos, y se sustituyeron las membranas de los canales de tono y las cámaras de relé.​ Imágenes Referencias Enlaces externos
Sala dell'Organo di Leopoli

La Sala dell'Organo di Leopoli è una sala da concerto situata all'interno della Chiesa di Santa Maria Maddalena nella città di Leopoli, costruita nel XVII secolo. È sede di uno degli organi più grandi dell'Ucraina e ospita concerti di musica d'organo, sinfonica e da camera. Ha una superficie di circa 800 m2 e può ospitare fino a 350 persone. Ogni mese vengono eseguiti circa una trentina di spettacoli ogni mese. Storia La sala si trova all'interno delle antiche mura della chiesa cattolica romana di Santa Maria Maddalena. Dal 1753 al 1758 l'architetto Martin Urbank si mise a ristrutturare la torre centrale. In seguito Sebastian Fesinger aggiunse una facciata decorativa raffigurante i santi Domenico e Giacinto. Verso la fine del XVIII secolo, le autorità austriache avevano definitivamente chiuso l'edificio. Successivamente sarebbe stato trasferito in un carcere femminile fino al 1922. L'organo in stile Rieger-Kloss installato all'interno della sala da concerto fu commissionato da Gebrüder Rieger nel 1932 e fu installato nel 1933. Durante il periodo sovietico, la sala da concerto serviva a una varietà di scopi, tra cui una palestra e una sala da ballo. Fino agli anni '60, lo spazio era di proprietà dell'Istituto Politecnico, ma è stato riadattato dal Conservatorio di Leopoli in sala da organo, scopo che conserva ancora oggi. Come organizzazione ufficiale di concerti, la Sala dell'Organo e della musica da camera di Leopoli è stata fondata nel 1988. Organo L'organo è composto da 77 registri, di cui 5 di trasmissione. Ha quattro manuali ciascuno con un solo pedale. Tutti i primi, secondi e terzi manuali sono collocati sulla balconata del coro su un'apposita piattaforma in cemento armato, mentre il quarto manuale è stato collocato sopra la sacrestia. Ci sono due mensole: una nella balconata del coro e una nel presbiterio. Nel 1969 l'organo è stato parzialmente ristrutturato e riorganizzato da Gebrüder Rieger. In primo luogo, la console principale fu sostituita con una versione a tre manuali e venne situata su un palco. Inoltre, le canne dell'organo furono restaurate e furono sostituite le membrane nei canali dei toni e nelle camere dei relè. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sala dell'Organo di Leopoli Collegamenti esterni Sito ufficiale, su lvivconcert.house. Ukrainian Live Classic (canale), su YouTube.
Lwowska Szkoła Państwowego Uniwersytetu Telekomunikacyjnego

Lwowska Szkoła Państwowego Uniwersytetu Telekomunikacyjnego (ukr. Львівський коледж Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій) – szkoła techniczna we Lwowie, jej absolwenci osiągają tytuł odpowiadający w Polsce licencjatowi, a następnie mogą kontynuować naukę w Państwowym Uniwersytecie Telekomunikacyjnym w Kijowie. Historia Decyzję o powstaniu we Lwowie szkoły o kierunku telekomunikacyjnym podjęła Rada Komisarzy Ludowych ZSRR w dniu 27 maja 1945. Pierwsi absolwenci ukończyli naukę o specjalności "Telefonia międzymiastowa" w 1948, była to grupa 19 osób. W 2004 w wyniku reorganizacji działalność szkoły podporządkowano Państwowemu Uniwersytetowi Telekomunikacyjnemu w Kijowie, a od 1 stycznia 2012 bezpośrednio Ministerstwu Oświaty i Nauki, Młodzieży i Sportu Ukrainy. Przez wszystkie lata działalności uczelnię ukończyło wielu specjalistów w dziedzinie telekomunikacji, wielu z nich kontynuowało naukę w Państwowym Uniwersytecie Telekomunikacyjnym w Kijowie. Szkoła posiada nowoczesne zaplecze techniczne oraz kadrę wykwalifikowanych wykładowców. Naucza w dziedzinie technologii informatyczno-telekomunikacyjnych, a także wdrażania nowych form komunikacji. Bibliografia Львівський коледж - Відокремлені підрозділи Historia uczelni
Львівський іподром

Львівський іподром — найновіший в Україні і єдиний на заході України — є унікальним серед іподромів пострадянських країн, на якому споруджена трав'яна скакова доріжка за європейським зразком, для проведення випробувань племінних коней верхових порід. Свого часу іподром був одним із найкращих, у 1987 році, за рішенням Держагропрому СРСР, його було зараховано до п'ятірки провідних іподромів у колишньому СРСР. Для виконання свого призначення Львівський іподром наділений потужною матеріально-технічною базою: площа самого іподрому 88.5 га кормове господарство в с. Черепин Пустомитівського району загальною площею 415,2 га, в тому числі: 345 га ріллі 5,8 га пасовищ 2,9 га під водою 51,5 га лісу інші 10 га. Побудовані спортивні споруди, сідловочна, суддівська, складські приміщення, овочесховище, п'ять конюшень, в яких можна розмістити 180 коней, ветеринарний лазарет та ізолятор, карантинна конюшня, душова для племінних коней, два підземні переходи, конкурне поле, глядацькі трибуни на 260 місць. Іподром дуже добре спланований, адже тут є три бігові доріжки, які дозволяють випробовувати і рисаків, і коней для верхової їзди, а саме: скакова трав'яна доріжка довжина — 1800 м, ширина — 30 м піщана доріжка довжина — 1600 м, ширина — 20 м піщано-гравійна доріжка довжина — 1500 м, ширина — 15 м. Посилання Львівський іподром
Любичев (остров)

Любичев — самый большой на Украине (площадь более 4500 га) речной остров, расположенный на границе Броварского и Вышгородского районов Киевской и Козелецкого района Черниговской области. Омывается водами Десны и её протоки Любича. История Археологические исследования на острове пока не проводились, однако известны единичные находки материалов культуры ямочно-гребенчатой керамики. Любичев ещё в давние времена служил природным убежищем от вражеских нападений для местного населения. В новейшие времена, во время «зачистки территории» отступающими немецкими войсками осенью 1943 г., сюда бежали жители охваченных пламенем близлежащих деревень. Природа и экология С давних времен Любичев не заселён. Из-за песчаных почв, большого количества небольших водоемов (озёра Утянка и др.) и заболоченности территория острова малопригодна для земледелия. Здесь пасли скот, заготавливали сено, охотились и рыбачили, строили мельницы. Природа острова уникальна. 220 видов высших сосудистых растений. 63 вида птиц, 8 — млекопитающих, 5 — земноводных, 2 — пресмыкающихся. Некоторые из них внесены в Красную книгу Украины, Международный Красный список, находятся под охраной Бернской и Боннской конвенций. Любичев расположен в пределах Деснянского пролетного пути птиц во время сезонных миграций. В 2005—2007 годах в рамках совместной экспедиции в пойму Десны остров Любичей обследован сотрудниками Института зоологии НАН Украины, Национального экологического центра Украины, Киевского университета и Благотворительного фонда «Киевская ландшафтная инициатива». Специалисты пришли к выводу, что пойма Десны находится в естественном состоянии, и инициировали разработку концепции создания на её территории национального природного парка с рабочим названием «Подесение» Ссылки Відкрита петиція про необхідність створення Національного природного парку «Подесіння» . Архивировано 25 сентября 2008 года. Примечания
Любомльська міська рада

Любо́мльська міська́ ра́да Любо́мльської місько́ї територіа́льної грома́ди (до 2017 року — Любомльська міська рада Любомльського району Волинської області) — орган місцевого самоврядування Любомльської міської громади Волинської області. Знаходиться в місті Любомль. Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Перші вибори депутатів ради громади та Любомльського міського голови відбулись 29 жовтня 2017 року. Було обрано 26 депутатів ради; за суб'єктами висування: 6 — Громадський рух «Народний контроль», по 3 — Всеукраїнське об'єднання «Свобода», УКРОП, Аграрна партія України та «Розумна сила», по 2 — Радикальна партія Олега Ляшка, Об'єднання «Самопоміч», Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» та БПП «Солідарність». Головою громади обрали позапартійного самовисуванця Романа Ющука, чинного Любомльського міського голову. В раді створені п'ять постійних депутатських комісій: земельна комісія Любомльської міської ОТГ; бюджетна комісія; з питань освіти, культури, молоді, фізичного виховання і спорту; з питань охорони та соціального захисту населення Любомльської міської ОТГ; соціально-правова комісія Любомльської міської ОТГ. Історія До 23 листопада 2017 року — орган місцевого самоврядування в Любомльському районі Волинської області. Любомльська міська рада утворена в 1939 році. Територія ради до 2017 року складала 11,99 км², населення ради — 10 246 осіб (станом на 1 січня 2013 року). Рада складалась з 30 депутатів та голови. Голова ради: Ющук Роман Васильович Секретар ради: Склянчук Віра Володимирівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Любомльська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України. Посилання Депутати Любомльської міської ради 6-го скликання
Liudvînivka, Ovruci

Liudvînivka (în ucraineană Людвинівка) este un sat în comuna Rudnea din raionul Ovruci, regiunea Jîtomîr, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Liudvînivka era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Людвиновка (Овручский район)

Людвиновка (укр. Людвинівка) — упразднённое село в Овручском районе Житомирской области Украины. Относилось к Руднянскому сельсовету. География Бывшее село расположено в 25 км северо-восточнее райцентра, в 5,5 км (по прямой) к востоку от центра сельсовета. История На 1906 год село (первоначально — деревня) относилось к Гладковичской волости Овручского уезда Волынской губернии, тогда там насчитывалось 54 двора, проживали 345 человек На 1981 год население села составляло приблизительно 160 человек. Население стало сокращаться после аварии на Чернобыльской АЭС в 1986 году. 12 января 1993 года согласно распоряжению Кабинета министров Украины территория, на которой расположено село, была отнесена ко второй зоне радиационного загрязнения, предусматривающей обязательное безусловное отселение, в этой зоне также запрещена любая хозяйственная деятельность: капитальное строительство, аренда земли, рубка леса и т. д. 13 января 2009 года по решению Житомирской областной рады село Людвиновка было снято с учёта в связи с отсутствием постоянного населения. Население 1906 — 345 жителей 1981 — 160 жителей 2009 — постоянное население отсутствует Интересные факты От жителей села была записана любопытная легенда, согласно которой, в древние времена в день Ивана Купалы на людей нападали 12-головые летающие змеи, однако Бог, желая уберечь людей, заковал их в тяжёлые панцири, из которых видна только одна голова, а змеи в них больше не могут быстро передвигаться. Так, согласно легенде, появились черепахи. Примечания
Людвинівка (Овруцький район)

Людвинівка — колишнє село в Україні. Знаходилося в Овруцькому районі Житомирської області. Село належало до Руднянської сільської ради. Історія У 1906 році в селі мешкало 345 осіб, налічувалось 54 дворових господарства. Населення в 1981 році — 160 осіб, в 1989 році — 100 осіб, в 2001 році — 13 осіб. Колишній орган місцевого самоврядування — Людвинівська сільська рада (до 1 вересня 1946 року). 1981 року населення села становило близько 160 осіб. Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. 12 січня 1993 року згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України територію, на якій розташоване село, було віднесено до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, у цій зоні також заборонено будь-яку господарську діяльність: капітальне будівництво, оренда землі, рубання лісу тощо. Село було майже повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Мешканців села було переселено до села Несваткове. Зняте з обліку 13 січня 2009 року через відсутність постійного населення. Легенди Від мешканців села було записано цікаву легенду, згідно з якою, в стародавні часи в день Івана Купали на людей нападали 12-голові літаючі змії, проте Бог, бажаючи вберегти людей, закував їх у важкі панцири, з яких видно тільки одну голову, а змії в них більше не можуть швидко пересуватися. Так, згідно з легендою, з'явилися черепахи. Див. також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Житомирська область) Примітки
Люм'єр (кінотеатр, Івано-Франківськ)

Театр Кіно «Люм'єр» — відпочинковий комплекс в Івано-Франківську відкритий в червні 2006 року. Названий на честь родоначальників кінематографу, братів Люм’єр. Що в перекладі з їх рідної французької значить світло. Історія Кінотеатр «Тон» У 1895 році на площі Міцкевича постав будинок «Сокола» (культурно‑руханкове товариство). Зараз там розміщена дитяча бібліотека. У 1927 році «Сокіл» згорів. Оскільки будівля була застрахована, то поляки не тільки повністю відновили будинок, а ще й добудували до нього у 1929 році кінотеатр «Тон». Це був перший звуковий кінотеатр в Станіславові,— буквально через два роки після офіційної появи живого кіно (перший звуковий фільм «Співак джазу» у США вийшов 6 жовтня 1927 року). Під час нацистської окупації кінотеатр «Тон» перейменовано на «Вікторію» та оголошено нім. «nur fuer Deutsche» — лише для німців. З 1945 році кінотеатр «Тон» отримав нову назву — «кінотеатр імені І. Франка». У другій половині 1990-тих кінотеатр Франка закрили. Будівля (вул. Грушевського, 3) Чотирьох поверховий будинок кінотеатру зведений в стилі, останньому із великих, — Арт Деко у 1929 р. Характерними ознаками стилю є: глянець та металевий блиск, використання фактурних поверхонь і орнаментів древніх культур. В цьому ж стилі виконаний інтер'єр. Головною прикрасою фасаду будинку є вісім 10-ти метрових колон, які є частиною стіни від другого поверху до даху. Інфраструктура В кінотеатрі діють 4 зали: «Смарагдовий» (247 місць), «Рубіновий» (128 місць, VIP-зона з окремим входом), «Агатовий» (72 місця) та «Графітовий» (41 місце). Кафе Кав’ярня «Зерно істини» із залом для тих, хто не палить (24 місця) та залом для тих, хто палить (40 місць) на 1-му поверсі. «Пивне кафе» з літньою терасою на 2-му поверсі. Кінобар «Сінема» із залом для тих, хто не палить (40 місць) на 3-му поверсі. Кав’ярня "Grand Cafe". Обладнання крісла — ортопедичні крісла підвищеної комфортності компанії «Euroseating» (Іспанія); звук — семиканальна звукова система компанії Dolby Laboratories (Велика Британія); акустика — акустичні системи фірми JBL (США); проектор — американської фірми Cristie (США). Посилання kinolumiere.com [Архівовано 6 жовтня 2010 у Wayback Machine.] nashemisto.if.ua kino-teatr.ua [Архівовано 17 листопада 2010 у Wayback Machine.] нові події в Люм'єрі на hophop.if.ua[недоступне посилання з липня 2019]
Livoberežnyj most

Livoberežnyj most (ukrajinsky Лівобережний міст) je silniční most na Ukrajině. Překračuje řeku Dněpr ve městě Kamjanske. Most je čtyřpolový, což znamená, že se skládá ze čtyř mostů. Tyto mosty překonávají splavný a nesplavný kanál Dněpru, železnici a Elizabetivskou magistrálu. Celková délka celé konstrukce je až 8 570 metrů. Z toho Dněpr překonává část mostu o délce 1570 metrů. Původně měl být most o něco delší a pokračovat podél sídliště, které se mělo také dále rozrůstat, ale v první polovině 90. let byla výstavba tohoto sídliště zpomalena, až se nakonec zastavila v důsledku nedostatku financí. S tímto se zastavila i stavba mostu. Součástí mostu je i křižovatka na jeho konci na levém břehu. Výstavba Most se začal budovat v polovině nebo konci 80. let a dokončen byl v roce 1996. Přesný rok začátku výstavby není znám a liší se zdroj od zdroje. Na začátku 90. let byla však stavba na několik let zastavena a obnovena byla až v prosinci 1994. Slavnostního obnovení výstavby se zúčastnil i tehdejší prezident Ukrajiny Leonid Kučma. Zbytek mostu byl údajně dokončen na náklady města, protože ani přes urgování vedením města nebyly přiděleny z Kyjeva žádné finanční prostředky. Hlavní účel mostu je spojit centrum města Kamjanske s velkým sídlištěm na levém břehu Dněpru. Dříve tento most nahrazovala silniční komunikace přes hráz Středodněperské vodní elektrárny, ale s narůstající dopravou začalo být toto spojení nedostatečné. Tramvaj Původně měla být součástí mostu také vysokorychlostní tramvaj, pro kterou byly připraveny některé objekty, například středový pruh pro dvoukolejný provoz, několik podchodů s nástupišti. Tramvajová linka na mostě měla být uvedena do provozu v roce 2005 a měla vést z levobřežního sídliště do ulice Respublikanska na pravém břehu. Celkem měla mít 12 stanic s krytými nástupišti. Ty měly být vybaveny turnikety podobnými těm, jako se používají například v metru. Po trase měly jezdit tři vozy, každý s kapacitou až 120 osob. Plánovaná rychlost tramvaje byla asi 60 kilometrů v hodině. V místě, kde měla tramvaj z mostu sjíždět stojí obchod s potravinami ATB-Market, který bude muset být odstraněn, pokud se vedení města rozhodne trať dokončit. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Лівобережний міст na ukrajinské Wikipedii.
Лівобережний міст

Лівобережний міст — міст через Дніпро в місті Кам'янське. Загальна довжина Лівобережного мостового переходу у Кам'янському становить 13,5 км, має 4 прольоти — власне мости: над судноплавним і несудноплавним руслом Дніпра, над залізницею та Єлізаветівською трасою. Побудований у 1996 році для розвантаження транзитного транспортного сполучення з Полтавським напрямком та сполученням центру Кам'янського з лівобережним житловим масивом, де мешкають понад 80 тис. містян. До цього рух цього напрямку здійснювався через греблю Середньодніпровської ГЕС. Міст також мав стати частиною лінії швидкісного трамваю, але через економічну кризу лінію так і недобудували (спорудили лише підземні переходи з платформами). Посилання archive.is
Лікарня святої Зінаїди (Суми)

Дитяча лікарня Святої Зінаїди — лікарня в місті Суми. Збудована в кінці XIX століття на кошти сумського мецената Павла Івановича Харитоненка. Історія 7 травня 1889 році померла від дифтерії дочка Павла Харитоненка Зінаїда. Для родини Харитоненків це було великим горем, тому батько вирішує побудувати в її честь дитячу лікарню. Слід додати, що лікарню хотів побудувати ще Іван Герасимович Харитоненко (1820–1891), про що він прохав у своєму заповіті: «По мірі сил і можливостей, якщо мені особисто не вдасться влаштувати, покладаю на мого сина: … влаштувати в м. Суми дитячу лікарню на двадцять ліжок з усіма зручностями і забезпечити капіталом в 30 тисяч рублів, вносячи такої в Сумську міську Думу» У 1896 році Павло Іванович збудував приміщення лікарні, яка стала однією з перших дитячих лікарняних закладів Російській імперії. Хворих дітей лікували безкоштовно. У головному корпусі лікарні розміщувалися хворі «з внутрішніми та хірургічними хворобами». У другому корпусі лежали хворі на дифтерію та скарлатину. Цей заклад був одним з найкращих в країні за оснащеністю та доглядом хворих, аж до Лютневої революції 1917 року. В радянський період лікарня Св. Зінаїди була перейменована на районну лікарню. Зараз, в добу незалежності України, у центральному корпусі розміщене обласне управління охорони здоров'я. Сучасна дитяча лікарня знаходиться навпроти старого приміщення. На другому поверсі лікарняного закладу знаходиться кімната, яка являє собою храм-дзвіницю. Опис Архітектурний ансамбль лікарні складається з двох приміщень: конторської та житлової будівель. Конторське приміщення має два поверхи, збудоване в псевдокласичному стилі. Фасад будинку має виділений ризаліт, в центрі міститься фронтон трикутної форми. Головна арка на другому поверсі прикрашена орнаментом та колонами. Вікна будівлі невеликі та прямокутні. Загалом, всі ці архітектурні елементи надають приміщенню красивого готичного відтінку. Житловий двоповерховий будинок збудований у змішаному стилі бароко та класицизму. Над рельєфним карнизом будівлі знаходиться парапет з арочками, вазами та іншим архітектурним декором. Фасад має три арочних вікна з падугами (карнизами). Між вікнами містяться пілястри з капителями коринфського ордеру. Перший поверх має чудово оформлені з архітектурної точки зору прямокутні вікна, які прикрашені профільованими тягами та замковим камінням. Другий поверх більш декоративний. Поряд з архітектурним ансамблем знаходиться лікарняний парк. Суми. Дитяча лікарня Св. Зінаїди у 1896 році та в наш час (2007) Посилання ВАШ ШАНС «Не просто название…» Елена Карпенко [Архівовано 21 грудня 2012 у Wayback Machine.] (рос.) Данкор «Вечная память» Елена Адаменко [Архівовано 25 квітня 2017 у Wayback Machine.] (рос.) Больница Св. Зинаиды[недоступне посилання з липня 2019] (рос.) Література Дейнека А. И. Памятники архитектуры Сумщины. — Х.: Прапор, 1989. (рос.)
Ліс в околицях Верхобужа

Ліс в око́лицях Верхобу́жа — заповідне урочище місцевого значення в Україні. Розташоване в межах низькогірного пасма Вороняки, в Золочівському районі Львівської області, на північ від села Верхобуж. Площа 59 га. Створене рішенням Львівського облвиконкому від 09.10.1984 року № 495 з метою збереження високопродуктивних букових насаджень, які мають генетичну цінність. Перебуває у віданні Золочівського держлісгоспу, Сасівського лісництва (кв. 51, вид. 5-8, кв. 52, вид. 2, 4). Входить до складу Національного природного парку «Північне Поділля». Джерела Заповідне урочище «Ліс в околицях Верхобужа» [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Ліс під Трудовачем

Ліс під Трудоваче́м — заповідне урочище місцевого значення в Україні. Розташоване в Золочівському районі Львівської області, на південь від села Трудовач. Площа 33 га. Створений рішенням Львівського облвиконкому від 09.10.1984 року № 495 з метою збереження типових бучин природного походження та рідкісної степової і лісостепової рослинності, що збереглися в межах низькогірного пасма Гологори. Перебуває у віданні Золочівського ДЛГ, Словітського лісництва (кв. 5, вид. 2). Входить до складу Національного природного парку «Північне Поділля». Джерела Заповідне урочище "Ліс під Трудовачем"