Dercen

Dercen (ukránul: Дерцен (Dercen), oroszul: Дриcина (Driszina)) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Munkácsi járásban. Fekvése Dercen (az egyik legnépesebb kárpátaljai magyar község) Munkácstól délre, a Szernye-mocsár északi részén, a Kerek-hegy lábánál fekszik. Munkács ide 14 km, Beregszász 18 km. A település 2 km hosszú bekötőúttal kapcsolódik az Ungvár-Munkács-Beregszász-Rahó országúthoz. A falutól északra 4 km-re találjuk Alsókerepec ruszin-ukrán falut. Keletre, szintén 4 kilométernyi távolságra a magyarok lakta Fornost. Gát község innét délre, Beregszász irányában található (3 km). Nevének eredete Neve a régi magyar Derse személynévből származik úgy, hogy annak latin Dersynum alakja változott helynévvé. Története A község és környéke régóta lakott. Az 1960-as évek közepén, a mai falutól kb. 800 m távolságra levő téglagyár mögött, a Pontyos-patak (ma: Kerepec-, Koropec-patak) bal partján, egy agyagbánya megnyitása közben régi település maradványaira találtak. Az ungvári egyetemről kijött régészcsoport Mihajlo Potusnyák vezetésével ennek egy részét feltárva, a leletek kerámia anyaga alapján e régi települést a tiszapolgári kultúra (i. e. IV–III. évezred) körébe sorolta. „A neolitikum késő, vaskori időszakára datált korabeli helység életviszonyai a matriarchátus jegyeire utalnak” – írta M. Potusnyák cikkében. Maga a jelenkori falu viszont honfoglalás kori eredeteket mutat. Fodor Géza (2003): Fejezetek Dercen múltjából. Fodor Géza és Fodor-Balogh Jolán kutatásai szerint a faluról „Dersyn” alakban már egy 1067-ben kiállított latin nyelvű oklevél XIII. századi másolatában is olvashatunk. 1321-ben „Derzen” néven említik először. A Szernye-tó északi szélén fekvő község már a 13. században népes falu volt. A 14. században királynéi birtok, és ekkor már temploma is állt, melynek lelkészét 1321-ben említették is az oklevelek. A falu lakosai a reformáció kezdetétől reformátusok. A derceni református egyházközség 1560 körül keletkezett és Petrovics Péter munkácsi várkapitány támogatásával valószínűleg Kálmáncsehi Sánta Márton alapította. Kezdettől a Beregi Egyházmegyéhez tartozott. Az egyházi élet megerősítésében jelentős szerepet játszott a Dercsényi család. 1601-ben a szomszédos Fornos és Alsókerepec már Dercen leányegyháza volt. A 17. században a Forgách család, Forgách Antal birtokában állt, akinek birtokait a Rákóczi-szabadságharcban való részvétele miatt 1711 után elkobozták. Később birtokait a gróf Schönborn család kapta meg. Az 1700-as évek elején egy Tóth Antal nevű gazda szántás közben a falu határában lévő kerekhegyen egy harangot talált, mely kb. a XIII. században készülhetett. Ez a harang ma is a toronyban hirdeti Isten dicsőségét. 1770-1777 között Szathmári Sámuel lelkészsége alatt kezdték el az anyakönyvek vezetését. I. Ferenc király (1792-1835) 1793. november 28-án Bécsben keletkezett okirattal azon érdemekért, amelyet Weisz János a korona és az ausztriai ház iránt tanúsított, és hűséges szolgálatai által szerzett, jutalmul nagy birtokrészt kapott. Mivel Bégányi Lénárd utódok nélkül halt meg, a kincstárra szállt jövedelme, jószágai, valamint bégányi és barabási birtoka, ezek a királyi rendelet szerint a zempléni főorvos, Weisz tulajdonába kerültek. Továbbá a Thököly-féle forradalomban való korábbi részvétele miatt Bay Mihálytól a hűtlensége miatt elkobzott derceni részeket, a hozzá tartozó nemesi jogokkal együtt szintén Weisz János és fiúörökösei kapták meg örökjoggal. A király egyben megengedte, hogy a család derczeni Dercsényinek neveztessen. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „DERCZEN. Drezena. Magyar falu Bereg Vármegyében, birtokosai Báró Berényi, Szuhányi, Veisz, és Darvai Urak, lakosai reformátusok, fekszik G. Fornos mellett fél mértföldnyire, határja két nyomásbéli közép termékenységű, fája mind tűzre, mind épűletre, mind fa szerszámoknak készítésére, saját erdejében alkalmatos, és piatzozása Munkátson, a’ hol vagyonnyait könnyen eladhattya nem meszsze lévén, második Osztálybéli.” Előbb Podheringen (1800), aztán Kovászón (1809), 1825-ben pedig a Dercenhez tartozó Pusztakerepecen építettek timsógyárat. 1810-1814 között épült a Gyülekezet temploma Fischider Mátyás tervei alapján. Ez egy szép arányú, klasszicista stílusjegyeket hordozó, magyaros, egyhajós templom. A 38 méter magas tornyot 1823-ban építették hozzá. 1814-ben „császári és királyi tanácsos” címet kapott Dercsényi János Bécsből, mivel 1 millió forintot tartott az országban, amit idegen timsó behozataláért kellett volna fizetnie a Monarchiának. A Róma mellett fekvő tolfai timsó mellett a dercsényi-félét tartották a legjobbnak Európában. Mindezek mellett a muzsalyi aranybánya is a derczeni Dercsényieké volt. Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Derczény, Beregh. v. magyar falu, Munkácshoz délre 1 1/2 mfd. a Szernye mocsár mellett: 4 r. kath., 5 g. kath., 618 ref., 8 zsidó lak. Ref. egyház. Földei termékenyek; erdeje igen szép, s azért lakosi sok faszerszámot, továbbá fejér cseréppipát készitnek. F. u. b. Perényi, Kállay, Dercsényi, Bőz, b. Vécsey, b. Sztojka.” Lehoczky Tivadar Bereg vármegye monográfiájában a következőket írta Dercenről: „Magyar helység a munkácsi járásban, 158 lakházzal, 1466 lélekkel (1880-ban), és Pusztakerepeczczel” [a mai Alsókerepec Dercenhez tartozott, ekkoriban elenyésző, 13-15 fős lakossággal] „együtt 7805 holdnyi tértartalommal, fekszik kellemes, lapályos, a Szernye-tó északi szélén, az e felett emelkedő szőlővel beültetett kerek hegy alján.” 1884. július 31-én Bakcsy Gyula lelkész szolgálata alatt járt először püspök a gyülekezetben, Révész Imre személyében. A trianoni békéig Bereg vármegye Munkácsi járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott. A világháborúk között híres dalárdája a Kárpátaljai Gyöngyösbokréta volt. 1944 őszén a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. A település népi építészetének emlékei a 20. század közepén még láthatók voltak, és ekkor még a lakosai közül sokan jártak népviseletben is. A környék temetőinek jellegzetessége volt a sírverses fejfa. A Kerek-hegyen lévő temetőjében sok sírverses fejfa volt. 1991 óta a független Ukrajna része. 2020-ig Fornos tartozott hozzá. Ma magyar nyelvű középiskola működik itt. Népessége 1910-ben 2025, többségben magyar lakosa volt, jelentős ruszin kisebbséggel. 2003-ban a 2800 lakosú Dercen a munkácsi járás legnagyobb magyar faluja. A Szernyehát egészén is csak némileg Gát előzi meg lélekszámát tekintve. Bevándorolt „nemzetiségei” együttesen alig érik el a 2%-ot. Zsidó származású lakosai a 90-es évek elején véglegesen kivándoroltak. Felekezetileg is egységes: 96%-ban református vallású. Fodor Géza (2003): Fejezetek Dercen múltjából. 2005-ben 2994 lakosa van, akik mind magyarok. Nevezetességek Református temploma 1809-ben épült, klasszicista, romantikus stílusban, a korábbi fatemplom helyén. Az egyhajós templomnak homlokzat előtti, háromszintes, gúlasisakos tornya háromszögű oromzatokkal kapcsolódik a főhomlokzathoz. Kazettás, síkmennyezetű hajóját fakarzat övezi. Római katolikus temploma 1737-ben romos állapotban állott. Híres emberek Itt született 1902. március 23-án Mohy Sándor erdélyi magyar festőművész (meghalt Kolozsváron 2001. augusztus 11-én). Jegyzetek Források Németh Adél: Kárpátalja (1991) ISBN 963 243 7241