NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сюртівська сільська рада

Сюртівська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Ужгородському районі Закарпатської області. Адміністративний центр — село Сюрте. Загальні відомості Населення ради: 2 449 осіб (станом на 2001 рік) Історія Закарпатська обласна рада рішенням від 3 лютого 2014 року в Ужгородському районі перейменувала Сюртянську сільраду на Сюртівську. Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Сюрте Склад ради Рада складається з 17 депутатів та голови. Голова ради: Пушкар Арпад Іванович Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Примітки Джерела Сюртівська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Comuna Tarnivți, Ujhorod

Tarnivți (în ucraineană Тарнівці) este o comună în raionul Ujhorod, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată din satele Botfalva, Șîșlivți și Tarnivți (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Tarnivți era vorbitoare de maghiară (53,13%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (44,61%), rusă (1,02%) și slovacă (1,02%). Note
Comuna Holmok, Ujhorod

Holmok (în ucraineană Холмок) este o comună în raionul Ujhorod, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată din satele Holmok (reședința), Konțovo, Mînai și Rozivka. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Holmok era vorbitoare de ucraineană (69,94%), existând în minoritate și vorbitori de maghiară (26,75%) și rusă (2,52%). Note
Lviv Arsenal

The City Arsenal (Ukrainian: Львівський міський арсенал, romanized: Lvivskyi miskyi arsenal; Polish: Arsenał Miejski we Lwowie) is the oldest of three historic arsenal buildings in Lviv, Ukraine. The other two are the Royal Arsenal and Sieniawski Arsenal. It is a rectangular two-storey structure with a miniature octagonal tower on the north side. The building, in its present shape, was erected in 1554–56 above a 14th-century structure of unknown function. It was formerly attached to the city walls and featured a torture chamber. The arsenal building was blown up by the Swedes during the Great Northern War but was subsequently restored. At present, it houses an armoury museum. References External links Media related to Arsenal Museum at Wikimedia Commons Lviv Arsenal Museum website (with detailed exposition description in English)
Arsenale di Leopoli

L'arsenale di Leopoli, anche noto come arsenale cittadino (in ucraino Міський арсенал?; in russo Городской арсенал?), è una ex struttura militare posta sulla cinta muraria di Leopoli in Ucraina che risale al XVI secolo. Dal 1981 è una sede decentrata del Museo storico di Leopoli. Storia Il monumento architettonico risale alla seconda metà del XVI secolo quando la struttura che ci è pervenuta sostituì un precedente piccolo arsenale che si trovava sullo stesso sito che venne distrutto da un incendio nel 1571. In origine fece parte integrante della cinta difensiva cittadina e nelle sue immediate vicinanze erano presenti torri difensive. Accanto all'arsenale, utilizzato come deposito di munizioni, era presente una fonderia per pezzi di artiglieria appartenente alla famiglia Rohatyn. L'edificio fu attaccato durante la guerra che Carlo XII di Svezia mosse al paese e nel 1704 fu gravemente danneggiato da un incendio ma venne ricostruito in due anni. In breve perse tuttavia la sua funzione difensiva e fu utilizzato come prigione. Durante i moti rivoluzionari della metà del XIX secolo vi furono immagazzinate le armi confiscate alla popolazione di Leopoli. Divenne poi un deposito di grano dell'amministrazione alimentare ucraina e fu utilizzato come magazzino in epoca sovietica. Nel 1973 iniziarono i lavori di restauro che avrebbero permesso di trasformare l'antica struttura in museo, inaugurato il 18 maggio 1981. Museo dell'arsenale Nelle esposizioni del museo, dedicate in modo specifico alle armi, si conservano esempi e modelli storici delle principali armi utilizzate in territorio ucraino nei secoli precedenti. Sezione delle armi bianche. Sono molto rappresentate le armi bianche come coltelli, pugnali, spade, sciabole, scimitarre, asce, alabarde, mazze, martelli e altro ancora a partire dal periodo medievale. Vi si trovano inoltre archi e balestre da guerra e da caccia. Sono raccolte anche armi protettive come cotte di maglia di acciaio, armature, elmi, scudi, Sezione delle armi da fuoco. Vi sono sia pezzi di artiglieria sia armi leggere. In particolare sono interessanti i mortai del XVII secolo. Poi fucili e pistole con ruota a pietra focaia, percussione a pietra focaia. Alcune armi sono delle vere opere d'arte per la cura che vi hanno dedicato i maestri armieri che le hanno costruite con ricche decorazioni intagliate, intarsi in madreperla, argento e rame. Divise e opere diverse. Alcune vetrine ospitano divise militari e alle pareti si possono ammirare dipinti e arazzi che raffigurano momenti di battaglia. Il museo conserva un numero enorme di reperti, oltre 4500 pezzi, e questo lo rende unico in Ucraina. Note Voci correlate Palazzo Kornjakt Casa Nera Palazzo Bandinelli Museo storico di Leopoli Piazza del Mercato (Leopoli) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'Arsenale di Leopoli Collegamenti esterni (UK) Львівський історичний музей, su lhm.lviv.ua. URL consultato il 6 maggio 2022.
Arsenał Miejski we Lwowie

Arsenał Miejski we Lwowie – arsenał we Lwowie, położony przy ul. Podwale 5 (ukr. вул. Підвальна, 5). Historia Pierwszy arsenał zbudowano we Lwowie w 1430 pomiędzy dwoma pasami murów obronnych. Jego zachodnią ścianę stanowił wewnętrzny mur obronny z XIV w. Drugi arsenał wzniesiono w tym samym miejscu w latach 1555–1556; został on zniszczony przez pożar w 1571. Trzeci, zbudowany z kamiennych bloków i z cegły budynek, zachowany do dziś, powstał w latach 1574–1576. Podczas szturmu wojsk szwedzkich w 1704 został on poważnie uszkodzony. W XVI–XVII w. z arsenałem sąsiadowała ludwisarnia, w której odlewano spiżowe lufy armat i kule żelazne. W 1799, po rozbiórce murów obronnych, umieszczono na ścianie arsenału, zachowane do dziś, tablice kamienne z rzeźbami i napisami, zdobiące przedtem mury obronne: pośrodku herb Sobieskiego (Janina), z prawej strony herb miasta Lwowa (z 1665) a z lewej – herb hetmana Stanisława Jabłonowskiego, który przyczynił się do umocnienia niszczejących murów obronnych. Usunięto jednocześnie z nisz ściany wschodniej popiersia generałów: Krzysztofa Arciszewskiego i Pawła Grodzickiego. W latach międzywojennych budynek arsenału oddany był na cele wojskowe. Poddano go starannej restauracji, z zachowaniem i odkryciem pierwotnych murów. Po restauracji Arsenału Miejskiego, dokonanej w latach 1979–w 1981 umieszczono w nim oddział Muzeum Historycznego – Muzeum Starej Broni „Arsenał” (ukr. Музей зброї «Арсенал») z kolekcją broni białej i palnej. Architektura Arsenał Miejski to obecnie masywny, trzykondygnacyjny budynek, ze sklepieniami krzyżowymi na parterze, długi na 53 m, pokryty wysokim, dwuspadowym dachem. Wewnętrzna elewacja Arsenalu Miejskiego jest dwukondygnacyjna, z krużgankami na piętrze. Obok niego znajdują się 2 zrekonstruowane wieże obronne. Bibliografia Ryszard Chanas, Janusz Czerwiński, Lwów, Przewodnik turystyczny, wyd. Ossolineum 1992, Wrocław, ISBN 83-04-03913-3 Bartłomiej Kaczorowski, Zabytki starego Lwowa, wyd. Oficyna Wydawnicza, Warszawa 1990, ISBN 83-85083-02-2 Aleksander Medyński, Lwów. Przewodnik dla zwiedzających miasto, wyd. nakładem autora, Lwów 1937 Przemysław Włodek, Adam Kulewski, Lwów. Przewodnik. Oficyna Wydawnicza ”Rewasz” 2006, Pruszków, ISBN 83-89188-53-8 GrzegorzG. Rąkowski GrzegorzG., LWÓW. Przewodnik krajoznawczo-historyczny po Ukrainie Zachodniej. Część IV, Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 2008, ISBN 978-83-89188-70-0, OCLC 297704281 .
Городской арсенал (Львов)

Городско́й арсена́л Львова — здание во Львове (Украина), построенное в 1554—1556 годах. Памятник ренессансной архитектуры. История Городской арсенал примыкал к крепостным стенам Львова, остатки которых видны с улицы Арсенальной. Здание арсенала выполнено из камня, двухэтажное, прямоугольное в плане, с небольшой восьмиугольной башней на северной стороне. По данным исследований и раскопок, проведённых в 1970-х годах, башня и стены первого этажа имеют более давнее происхождение и были построены, по-видимому, в XIV веке. В XVIII веке в подвалах львовского городского арсенала держали пленных украинских казаков и гайдамаков. В одном из казематов находилась камера пыток и жильё городского палача. Во время нападения шведов в 1704 году арсенал был разрушен, но через два года отстроен снова. Современная реставрация была проведена в 1979-1981 годах. С 1981 года — музей оружия «Арсенал». См. также Арсенал Сенявских Королевский арсенал (Львов) Ссылки Вид со спутника . Размещение на карте, контакты и график работы музея оружия «Арсенал»
Міський арсенал (Львів)

Міськи́й арсена́л — фортифікаційна споруда у Львові, побудована в 1574–1576 роках. Пам'ятка ренесансної оборонної архітектури. Сьогодні в споруді розміщується музей зброї «Арсенал» — відділ Львівського історичного музею. Історія Археологічні дослідження на території арсеналу виявили залишки дерев'яних конструкцій, датованих 1270-1290-х роками, тобто часами князя Лева. До 1430 року найдавніший міський арсенал було примуровано до Низького муру. Після пожежі 1527 року споруду розібрали і до 1556 року нову одноярусну будівлю арсеналу прибудували до Високого муру Львова, залишки якого видно з вулиці Арсенальної. Його присвятили св. Михайлу. Після нової пожежі арсенал відбудували двоярусним (1574–1575), а з 1582 при ньому облаштували людвисарню для відливання гармат. При реконструкції 1670-х років арсенал отримав третій ярус. Значно потерпів від пожежі 1703 року, коли від вибуху пороху обвалилось склепіння, утворились проломи у стінах і загинуло 36 міщан. Будівля арсеналу виконана з каменю, двоповерхова, прямокутна в плані, з невеликою восьмикутною вежею на північній стороні. За даними досліджень і розкопок, проведених у 1970-х роках, вежа і стіни першого поверху мають давніше походження і були побудовані, мабуть, в XIV столітті. У XVIII столітті в підвалах львівського міського арсеналу тримали полонених українських козаків і гайдамаків. В одному з казематів знаходилася камера тортур і житло міського ката. Під час нападу шведів у 1704 році арсенал був зруйнований, але за два роки його відбудували. Сучасна реставрація у 1979–1981 роках. З 1981 року — Музей зброї «Арсенал». Див. також Музей зброї «Арсенал» Арсенал Сенявських Королівський арсенал (Львів) Примітки Джерела Вуйцик В. С. Державний історико-архітектурний заповідник у Львові. — Львів : Каменяр, 1979. Вуйцик В. С. Державний історико-архітектурний заповідник у Львові. — 2-ге вид., доповнене. — Львів : Каменяр, 1991. Качор І., Качор Л. Львів крізь віки. — Львів : Центр Європи, 2004. — ISBN 966-7022-44-7. Качор І., Качор Л. Марево давнього Львова. — Львів : Апріорі, 2009. Качор І., Качор Л. Середньовічний Львів. Фортифікації. — Львів : Апріорі, 2009. — ISBN 978-966-2154-22-1. Крип'якевич І. Історичні проходи по Львові / авт. передм. Я. Д. Ісаєвич; упоряд., текстолог. опрац. і примітки Б. З. Якимовича; Упоряд. іл. матеріалу Р. І. Крип'якевича; Худож. В. М. Павлик. — Львів : Каменяр, 1991. — 168 с. — 30000 прим. — ISBN 5-7745-0316-Х. Witwicki J. Obwarowania śródmieścia Lwowa // Kwartalnik Architektury i Urbanistyki. — 1971. — T. XVI. (пол.) Tomkiewicz W. Dzieje obwarowań miejskich Lwowa // Kwartalnik Architektury i Urbanistyki. — 1971. — T. XVI. (пол.) Посилання Сторінка на сайті Львівського історичного музею [Архівовано 5 липня 2012 у Wayback Machine.] Фотогалерея Арсеналу на сайті Львівського історичного музею [Архівовано 5 липня 2012 у Wayback Machine.] Вигляд з супутника (Wikimapia) [Архівовано 17 травня 2020 у Wayback Machine.] Вигляд зі супутника (Yahoo! Maps) [Архівовано 3 липня 2007 у Wayback Machine.]
Прибутковий будинок Молчанової

Прибутковий будинок на вулиці Льва Толстого, 28 — пам'ятка архітектури і містобудування місцевого значення в Одесі, охоронний номер 431-Од. Будинок розташований на розі вулиці Кіри Муратової, 28 і Каретного провулку, 2. Історія Вже наприкінці 1890-х років ділянка належала Ганні Федорівні Молчановій, площа ділянки складала 206 кв. саж. Вже тоді на розі Ковальської вулиці і вулиці Льва Толстого існував двоповерховий будинок. У 1913 році Г. Ф. Молчанова все ще залишалася власницею ділянки. У 1914 році за проектом цивільного Інженера Ф. Е. Кюнера було споруджено чотириповерховий будинок з торговими приміщеннями на першому поверсі. Власник ділянки на момент спорудження будинку є невідомим. Після Жовтневої революції квартири будинку були обладнані у комунальні. Архітектура Будинок займає західну частину ділянки, у плані Г-подібний, має чотири поверхи та підвал. На першому поверсі розташовані торгові приміщення, інші — житлові. Вхід до одного з торгових приміщень розташований у кутовій частині. Будинок має оздоблення з рисами німецького ретроспективізму, на що вплинула сусідня будівля Жіночого комерційного училища Південно-російського німецького товариства (ців. інж. Е. Я. Меснер, Х. Я. Скведер, 1912—1913 рр.) на вулиці Кіри Муратової, 30. Кут будинку закруглений, як і іншому творі автора будинку Корімана на Малій Арнаутській вулиці, 99. Фронтон у кутовій частині також має схожий вигляд. По обом бокам від кутової частини влаштовані кріповки з трапецоїдними ризалітами і високими бароковими фронтонами. Фасад будинку прикрашають декоративні елементи у стилі неокласицизму, найбільш виразними є барельєфи з грифонами. З боку вулиці Кіри Муратової розташована брама та вхід до парадного під'їзду. На жаль автентична центральна секція брами не збереглась. Сходова клітка розташована всередині кутової частини будинку і освітлюється ліхтарем. Під час спорудження будинок був обладнаний ліфтом, на третьому поверсі збереглися автентичні металеві двері ліфту. Двері квартир виконані у стилі неокласицизму. Підлога вестибюля та майданчиків облицьована кахлями, огорожа сходів є ідентичною огорожі сходів будинку Слупецьких. Галерея Див. також Перелік пам'яток культурної спадщини Одеси Примітки Джерела Вся Одесса: адресная книга, под редакцией В. К. Фельдберга — Одесса: Л. М. Михайловский. Год изд. 1-й. — 1899—300 c. Вся Одесса: адресная книга, под редакцией В. К. Фельдберга — Одесса: Л. М. Михайловский. Год изд. 4-й. — 1902—1903. Вся Одесса: адресная и справочная книга всей Одессы с отделом Одесский уезд на 1914 г. — Год издания 4-й. — Одесса: издательство «Одесския новости» ; типография «Порядок», 1914 Перелік пам'яток культурної спадщини м. Одеси, що занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категорією місцевого значення. Пилявский В. А. Здания, сооружения, памятники Одессы и их зодчие. — 2-е изд. — Одесса: Optimum, 2010. — 276 с. — ISBN 978-966-344-377-5. Посилання Одеса, Вулиця Льва Толстого, 28 / Каретний провулок, 2. photobuildings.com. Процитовано 13.08.2022.
Nationale Technische Universität Donezk

Die Nationale Technische Universität Donezk (DonNTU) (ukrainisch Донецький національний технічний університет; russisch Донецкий национальный технический университет) ist eine 1921 gegründete Universität in Donezk. Die Hochschule wurde zwischen 1921 und 1926 als Bergbauschule betrieben; 1926 bis 1935 als universitäres Bergbauinstitut Donezk, 1935 bis 1960 als Industrieinstitut Donezk, 1960 bis 1993 als Polytechnische Hochschule Donezk. Seit 1993 wird der offizielle Name „Nationale Technische Universität Donezk“ geführt. Die Universität befindet sich seit dem Kriegsausbruch in der Ostukraine im Jahr 2014 zunächst in der ehemaligen Dependance in Pokrowsk und aktuell in Drohobych, Oblast Lwiw. Fakultäten Bergbau Computer- und Informationstechnik, Automation (CITA) Maschinenbau, Elektrotechnik und Chemische Technologien (MEChT) Wirtschaftswissenschaften und Management (WM) Bekannte Absolventen Stanislaw Assjejew (* 1989), Schriftsteller und Journalist Nikita Chruschtschow (1894–1971), ehemaliger Generalsekretär der KPdSU A. F. Sasjadko, ehemaliger Minister für Bergbauwesen der Ukraine N. M. Chudossowzew, ehemaliger Minister für Bergbauwesen der Ukraine A. A. Pschenitschny, ehemaliger Minister für Bergbauwesen der Ukraine Oleksandr Ljaschko (1915–2002), ehemaliger Vorsitzender des Parlaments der Ukraine Juchym Swjahilskyj (1933–2021), Betriebsdirektor, Unternehmer, Bürgermeister von Donezk, stellvertretender Ministerpräsident der Ukraine (1993/94) Ljudmila Fjodorowna Beslepkina (* 1941), ehemalige Sozialministerin der Russischen Föderation Anatolij Solowjanenko, Opernsänger Kateryna Hubarjewa (* 1983), Informatikerin, Malerin und Politikerin Wolodymyr Rybak (1971–2014), Lokalpolitiker Weblinks Offizielle Website (ukrainisch, englisch) Einzelnachweise
Universidad Técnica Nacional de Donetsk

La Universidad Nacional Técnica de Donetsk (anteriormente conocido como Instituto Politécnico de Donetsk) es el centro de educación superior más grande y más antiguo de la región ucraniana del Donbás, fundada en 1921. En 2014, debido a la guerra ruso-ucraniana la sede se trasladó a Pokrovsk, aunque en 2024, debido a la invasión rusa de Ucrania, se trasladó de nuevo a Drohobych, en el óblast de Leópolis. Historia En sus primeros años, contó con la presencia de Nikita Jrushchov. También el presidente Victor Yanukovich estudió en sus aulas. Tras la pérdida del gobierno ucraniano de Donetsk en 2014 durante la guerra ruso-ucraniana, la Universidad fue evacuada a Pokrovsk.​​ Un pequeño grupo de colaboracionistas en la facultad declararon seguir operando como la Universidad Nacional Técnica de Donetsk en el campus ocupado por Rusia en Donetsk, en un plan que intentaba legitimar la prorrusa República Popular de Donetsk, sin embargo, los diplomas que expedían no fueron reconocidos ni siquiera en Rusia y sus estudiantes fueron oficialmente registrados como alumnos en universidades regionales rusas menos relevantes. Tras la invasión rusa de Ucrania en febrero de 2022, parece que no se han vuelto a impartir clases en los edificios originales del campus de Donetsk.​​ El 28 de febrero de 2024, el edificio que funcionaba como universidad temporal en Pokrovsk fue parcialmente destruido por un ataque de misiles rusos. Se decidió entonces llevar las actividades más lejos del frente esta vez, primero a Lutsk, capital del óblast de Volinia, y más tarde a Drohobych, en el óblast de Leópolis.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Universidad Técnica Nacional de Donetsk. Sitio web oficial
Université technologique nationale de Donetsk

L'université technologique nationale de Donetsk de Donetsk (en ukrainien : Донецький національний технічний університет), est un établissement d'enseignement supérieur fondée en 1921. Historique C'est le premier établissement d'enseignement supérieur fondé dans le Donbas. L'université est au Registre national des monuments d'Ukraine sous les numéro : 14-101-0011 et 14-101-0010. Enseignement Références Lien externe Portail des universités Portail de l’Ukraine
Università tecnica nazionale di Donec'k

L'Università tecnica nazionale di Donec'k (DonNTU, precedentemente conosciuta come Istituto politecnico di Donec'k) è la più grande e più antica università del Donbass, in Ucraina. Fu fondata nel 1921 a Donec'k. Ha sede a Krasnoarmiysk. Nei suoi primi anni di attività, fu frequentata da Nikita Chruščëv. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'Università tecnica nazionale di Donec'k Collegamenti esterni (UK, EN) Sito ufficiale, su donntu.edu.ua. DonNTU (canale), su YouTube.
Doniecki Narodowy Uniwersytet Techniczny

Doniecki Narodowy Uniwersytet Techniczny (ukr. Донецький національний технічний університет, ДонНТУ) – ukraińska techniczna szkoła wyższa w Pokrowsku. Kształcenie prowadzone jest w różnych specjalnościach na 8 wydziałach oraz 6 instytutach. 30 maja 1921 zostało założone Donieckie Technikum Górnicze (ukr. Донецький гірничий технікум). W 1926 został przekształcony w Doniecki Instytut Górniczy (ukr. Донецький гірничий інститут). W 1935 przemianowany na Doniecki Instytut Industrialny (ukr. Донецький індустріальний інститут), a w 1960 na Politechnikę Doniecką (ukr. Донецький політехнічний інститут). We wrześniu 1993 politechnika została reorganizowana w Doniecki Państwowy Uniwersytet Techniczny (ukr. Донецький державний технічний університет). Dopiero latem 2001 otrzymał obecną nazwę. W 2014 na skutek konfliktu wojennego w Donbasie uczelnia została oficjalnie ewakuowana do obecnego Pokrowska. Bibliografia Oficjalna strona uczelni
Церква Успіння Пречистої Богородиці (Білгород-Дністровський)

Вірменська церква Успіння Пречистої Богородиці (Сурб Аствацацін) — церква XIV століття у Білгороді-Дністровському, раніше одна з трьох церков вірменської громади міста, нині єдина збережена. Пам'ятка архітектури національного значення (охоронний № 561). Адреса: вул. Старовірменська, 1. Історія Точна дата будівництва церкви не відома. Датування було проведено за двома плитами з написами, вмурованими в стіни церкви. Церква була закрита 1940 року. До 2012 року в приміщенні церкви розташовувалася база археологічної експедиції. 2012 року церкву передали вірменській громаді Білгород-Дністровська. З того ж року в храмі розпочато реставраційні роботи, які планують завершити восени 2021 року. В червні 2018 року відбулась освята нових дзвонів церкви. Чин освячення провів голова української єпархії Вірменської апостольської церкви єпископ Маркос Оганесян. Опис Споруда зального типу, зведена з каменю-пісковика, в плані Т-подібна. Церква Пресвятої Богородиці побудована в стилі базиліки, майже наполовину знаходиться під землею, і для входу в неї потрібно спуститися по 12 щаблях. У стінах церкви збереглися стародавні мармурові плити із зображенням Святого Хреста, на одній з яких (з південного боку церкви) вибито напис: — а на іншій (з північної сторони): — На території церкви розташований сарматський склеп ІІІ століття н. е., який перенесли сюди з піщаного кар'єру на східній околиці міста. Галерея Див. також Вірмени у Білгороді-Дністровському Примітки Джерела Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев, «Будівельник», 1985 Аккерман и его окрестности. Путеводитель и справочная книга по Аккерману и Аккерманскому уезду на 1895 г, 1894 http://www.doroga.ua/poi/Odesskaya/Belgorod-Dnestrovskij/Armyanskaya_cerkovj/402 [Архівовано 2 квітня 2015 у Wayback Machine.]
Chrám Povýšení svatého Kříže (Bučač)

Chrám Povýšení svatého Kříže a klášter basiliánů je barokní chrám (cerkev) a monastýr ukrajinské řeckokatolické církve v městě Bučač ve Ternopilské oblasti. Tento křížový chrám byl postaven v letech 1765-1771 architektem německého původu Johannem Schültzerem. Do roku 1946 byl chrám řeckokatolický. V roce 1946 všechny chrámy Ukrajinské řeckokatolické církve získala Ruská pravoslavná církev. Na konci 80. let 20. století byl chrám řeckým katolíkům navrácen a znovuvysvěcen. Odkazy Literatura BARĄCZ, S.: Pamiątki buczackie. Lwów : Drukarnia «Gazety narodowej», 1882. 168 s. S. 111—132. (polsky) Související články Povýšení svatého Kříže Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Povýšení svatého Kříže na Wikimedia Commons
Kreuzerhöhungskirche (Butschatsch)

Die Kreuzerhöhungskirche (ukrainisch Церква Воздвиження Чесного Хреста/Zerkwa Wosdwyschennja Tschesnoho Chresta) oder Basilianerkirche (ukrainisch Василіянська церква/Wassylijanska zerkwa) ist eine Kirche der Ukrainischen griechisch-katholischen Kirche in der Stadt Butschatsch im Westen der Ukraine. Die Kirche des Basilianerklosters wurde 1771 geweiht und in den 1990er Jahren restauriert. Kirchengründer war der Magnat, Mäzen und Kaniwer Starost Nikolaus Basilius Potocki. Der Architekt war Johann Gotfried Hoffmann aus Oberschlesien. Der Bau wurde von Johann Schültzer geleitet. An der Stelle, wo sich die Kreuzerhöhungskirche befindet, befand sich früher die kleine römisch-katholischen Heilig-Kreuz-Kirche. Nachdem die Heilig-Kreuz-Kirche niedergelegt wurde, baute man an ihrer Stelle die Kreuzerhöhungskirche. Literatur Sadok Barącz: Pamiątki buczackie. Drukarnia «Gazety narodowej», Lemberg 1882, S. 111–132. (polnisch) Weblinks Istorija Butschazkoho monastyrja oo. Wassylijan. (ukrainisch) Einzelnachweise