NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Polowynkyne

Polowynkyne (ukrainisch Половинкине; russisch Половинкино Polowinkino – seit 2024 offiziell ukrainisch Tolokiwka/Толоківка) ist ein Dorf im Norden der ukrainischen Oblast Luhansk mit etwa 2900 Einwohnern (2001). Das 1680 am Ufer des Ajdar als Tolokiwka gegründete Dorf trägt seit 1917 seinen heutigen Namen. Nach dem russischen Überfall auf die Ukraine am 24. Februar 2022 wurde der Ort im März 2022 von russischen Truppen besetzt und steht seitdem nicht mehr unter ukrainischer Kontrolle. Polowynkyne besitzt einen Bahnhof an der Bahnstrecke Luhansk–Starobilsk und befindet sich an der Fernstraße N 21 etwa 90 km nördlich vom Oblastzentrum Luhansk und 9 km südlich vom Rajonzentrum Starobilsk. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Stadtgemeinde Starobilsk, bis dahin bildete es zusammen mit den Dörfern Nowoseliwka (Новоселівка) und Tytariwka (Титарівка) die gleichnamige Landgemeinde Polowynkyne (Половинкинська сільська громада/Polowynkynska silska hromada) im Zentrum des Rajons Starobilsk, bis 2019 war es die einzige Ortschaft der gleichnamigen Landratgemeinde Polowynkyne (Половинкинська сільська рада/Polowynkynska silska rada). Söhne und Töchter der Ortschaft Iwan Switlytschnyj (1929–1992), Literaturkritiker, Dichter, Übersetzer, Menschenrechtsaktivist und sowjetischer Dissident Nadija Switlytschna (1936–2006), Schriftstellerin, Journalistin, Menschenrechtsaktivistin und sowjetische Dissidentin Einzelnachweise
Polovînkîne, Starobilsk

Polovînkîne (în ucraineană Половинкине) este o comună în raionul Starobilsk, regiunea Luhansk, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Polovînkîne era vorbitoare de ucraineană (90,77%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (9,06%). Note
Половинкино (Луганская область)

Половинкино (укр. Половинкине) — село, относится к Старобельскому району Луганской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 2913 человек. Почтовый индекс — 92760. Телефонный код — 6461. Занимает площадь 5,546 км². Код КОАТУУ — 4425184501. Историческая справка Половинкино — село, центр сельского Совета, расположено на реке Айдар, в 6 км от районного центра и железнодорожной станции Старобельск. Дворов — 772, населения — 2467 человек. Сельсовету подчинены села Байдовка, Бутово и Песчаное. В селе находилась центральная усадьба колхоза имени Мичурина, за которым было закреплено 4,7 тыс. га земельных угодий, в том числе 3,9 тыс. га пахотной земли. Хозяйство специализировалось на производстве мясо-молочной продукции, овощей, выращивало подсолнечник и зерновые культуры. На территории Половинкина в 1972 году закончено строительство межколхозно-совхозного комбикормового завода производительностью 50 тонн различных комбикормов в смену. За самоотверженный труд 32 колхозника награждены орденами и медалями СССР, в том числе ордена Ленина удостоены доярка Л. М. Григоренко, звеньевая С. А. Сергиенко, председатель колхоза Т. И. Якуба; орденом Октябрьской Революции награждены звеньевая А. Ф. Макаренко, животновод А. С. Коряк, тракторист И. П. Половинко, телятница А. И. Шейко. Здесь есть средняя школа, дом культуры с залом на 450 мест, библиотека (12 тыс. экземпляров книг). По решению Совета министров УССР Половинкино застраивалось как экспериментально-показательное село. К услугам жителей — амбулатория, комбинат бытового обслуживания, торговый центр, ресторан, гостиница, сад-ясли, отделение связи, сберегательная касса, 6 магазинов. Общая жилая площадь составляла 6 тыс. м². Село Половинкино основано в XVII веке беглыми крепостными с Правобережной Украины. Советская власть установлена в январе 1918 года. Житель села Т. Д. Янголь был делегатом IV Всероссийского съезда Советов от Старобельского уезда. В рядах Советской армии боролись против фашистов 472 жителя, 208 — погибли на фронтах войны, 403 — награждены орденами и медалями СССР. В честь погибших воинов-односельчан в центре села сооружён памятник. В ознаменование 25-летия Победы советского народа в Великой Отечественной войне в центре села поставлен памятник Герою Советского Союза Евгению Быковскому, павшему смертью храбрых в воздушном бою во время защиты села. Уроженцем села Песчаного является генерал-лейтенант Иван Безуглый, участник Великой Отечественной войны. Местный совет 92760, Луганська обл., Старобільський р-н, с. Половинкине, вул. Миру, 20 (укр.) См. также Ссылки Половинкино на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Połohy-Janenky

Połohy-Janenky (ukr. Пологи-Яненки) – wieś na Ukrainie, w obwodzie kijowskim, w rejonie boryspolskim, w hromadzie Cybli. W 2001 liczyła 678 mieszkańców, spośród których 675 wskazało jako ojczysty język ukraiński, a 3 rosyjski. Przypisy
Polohî-Eanenkî, Pereiaslav-Hmelnițki

Polohî-Eanenkî (în ucraineană Пологи-Яненки) este o comună în raionul Pereiaslav-Hmelnițki, regiunea Kiev, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Polohî-Eanenkî era vorbitoare de ucraineană (99,56%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Пологи-Яненки

Поло́ги-Яне́нки (укр. Пологи-Яненки) — село, входит в Переяслав-Хмельницкий район Киевской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 678 человек. Почтовый индекс — 08470. Телефонный код — 4567. Занимает площадь 5,43 км². Местный совет 08470, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н, с. Пологи-Яненки, вул. Жовтневої революції,1б Известные уроженцы Демиденко, Ефросиния Афанасьевна (1916 — ?) — Герой Социалистического Труда. Ссылки Пологи-Яненки на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Киевской области (укр.)
Polohy (Polohy)

Polohy (ukrainisch ; russisch Пологи Pologi) ist ein Dorf in der ukrainischen Oblast Saporischschja mit etwa 3200 Einwohnern (2004). Das 1795 am rechten Ufer der Kinska gegründete Dorf an der Territorialstraße T–04–01 am gegenüberliegenden Flussufer der gleichnamigen Stadt, dem Rajonzentrum Polohy und etwa 100 km südöstlich vom Oblastzentrum Saporischschja. Nach dem russischen Überfall auf die Ukraine am 24. Februar 2022 wurde der Ort im März 2022 von russischen Truppen besetzt und steht seitdem nicht mehr unter ukrainischer Kontrolle. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Stadtgemeinde Polohy, bis dahin bildete es zusammen mit dem westlich angrenzenden Dorf Iwana Franka (Івана Франка) die gleichnamige Landratsgemeinde Polohy (Пологівська сільська рада/Polohiwska silska rada) im Nordwesten des Rajons Polohy. Einzelnachweise
Połohy (wieś)

Połohy (ukr. Пологи) – wieś na Ukrainie, w obwodzie zaporoskim, w rejonie połohowskim, w hromadzie Połohy. W 2001 liczyła 3215 mieszkańców, spośród których 3018 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 178 rosyjski, 2 krymskotatarski, 6 bułgarski, 1 białoruski, 1 ormiański, 1 niemiecki, a 8 inny. Zobacz też Połohy - znajdujące się w bezpośrednim sąsiedztwie miasto. Przypisy
Пологи (село, Запорожская область)

Поло́ги (укр. Пологи) — село, Пологовский сельский совет, Пологовский район, Запорожская область, Украина. Является административным центром Пологовского сельского совета, в который, кроме того, входит село Ивана Франко. Географическое положение Село Пологи находится на правом берегу реки р.Конка, выше по течению примыкает и на противоположном берегу расположен город Пологи. Через село проходит автомобильная дорога Т-0401. История 1795 год — дата основания как слобода Новые Пологи. 18 февраля 1983 года здесь было завершено строительство завода по производству комбикормов и белково-витаминных добавок. Население по переписи 2001 года составляло 3215 человек. Экология На расстоянии в 1 км от села расположен карьер Пологовского ГОКа (добыча каолина открытым способом). Примечания
Пологи (село, Пологівський район)

<nowiki> Поло́ги — село в Україні, у Пологівському районі Запорізької області. Населення становить 3215 осіб. До 2020 орган місцевого самоврядування — Пологівська сільська рада. Географія Село Пологи знаходиться на правому березі річки Кінська, вище за течією примикає і на протилежному березі розташоване місто Пологи. Через село проходить автомобільна дорога Т 0401. Історія Село засноване в 1795 році вихідцями з сіл Пологи-Вергуни, Пологи-Яненки, Пологи-Чеботьки Переяславського повіту Київської губернії. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 713-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Запорізької області», увійшло до складу Пологівської міської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Пологівського(1923—2020) району увійшло до складу новоутвореного Пологівського району. Екологія На відстані 1 км від села розташований кар'єр Пологівського ГЗК (видобуток каоліну відкритим способом). Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Герб Пологівської сільської ради На зеленому полі — золотий сніп з 11 колосків, верхня частина яких, як промені сонця. Сніп — то єдність громади, багатство та родючість рідної землі. Блакитна стрічка говорить про роль Запорізької Січі та уособлює річку Конку. Срібна кінцівка свідчить про поклади глини. Зелене поле вказує на слово «пологи» — луки, що розташовані в низині, на берегах річки, а ще це символ зросту, розвитку, здоров'я, життя. Постаті Корнєв Артем Ігорович (1991—2014) — старший матрос Збройних сил України, учасник російсько-української війни 2014—2017 років. Примітки Посилання Офіційний сайт Пологівської сільської ради Погода в селі Пологи Історія міст і сіл УРСР / Гол. ред. Тронько П. Т., том 8, Запорізька область (1970)
Полтава (Луганская область)

Полтава (укр. Полтава) — село, относится к Сватовскому району Луганской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 160 человек. Почтовый индекс — 92614. Телефонный код — 6471. Занимает площадь 0,626 км². Код КОАТУУ — 4424080504. Местный совет 92610, Луганська обл., Сватівський р-н, с. Верхня Дуванка, майдан Перемоги, 41 (укр.) Ссылки Полтава на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Полтава (Сватівський район)

Полта́ва — село в Україні, у Нижньодуванській селищній громаді Сватівського району Луганської області. Населення становить 160 осіб. Орган місцевого самоврядування — Верхньодуванська сільська рада. Посилання Погода в селі Полтава
Полтавская областная филармония

Полтавская областная филармони́я (укр. Полтавська обласна філармонія) — областная филармония в Полтаве (Украина). Расположена в центральной части города по улице Гоголя, 10. Музыкальные коллективы Полтавский камерный оркестр имени Дмитрия Ахшарумова Песенно-танцевальный ансамбль "Полтава" Украинский народный оркестр "Мамай" Ансамбль бандуристок "Вышиванка" Вокально-инструментальный ансамбль "Словъяны" Камерно-инструментальный ансамбль "Чураивна" Солисткой ансамбля "Чураивна" Полтавской филармонии была известная украинская певица, народная артистка Украины Раиса Кириченко. Наиболее крупным коллективом филармонии является песенно-танцевальный ансамбль "Полтава", основанный на базе женского вокально-хореографического ансамбля "Весёлка" под руководством композитора В.Верховинца. История Полтавская областная филармония была создана в 1943 году, С 8 декабря 1987 года занимает здание бывшей Большой хоральной синагоги, построенной в 1856 году. В советское время в этом здании последовательно размещались «Дом просвещения», дом культуры облпрофсовета, дом культуры местной промышленности, дворец культуры «Жовтень», дворец культуры областного совета профсоюзов, дом культуры межколхозстроя. Зрительный зал филармонии рассчитан на 350 мест. Здание трижды страдало от пожаров — в 1911, 1943 и 2009 году. После пожара, случившегося 19 февраля 2009, концертная деятельность в здании филармонии практически прекратилась, творческие коллективы работают на выезде. Планируется капитальный ремонт здания, выделены средства на проект реконструкции, однако сроки начала капремонта пока не озвучены. Ссылки Официальный сайт филармонии Архивная копия от 27 апреля 2014 на Wayback Machine укр. Володимир Сулименко, "Не філармонією єдиною...", статья в газете укр. "Полтавський вісник" от 16 мая 2014 года Примечания
Полтавська обласна філармонія

Полтавська обласна філармонія — філармонія обласного значення у Полтаві, заснована 24 вересня 1943 року, після визволення міста від німецької окупації. Творчі колективи У закладі працюють колективи: концертний ансамбль «Чураївна», пісенно-танцювальний ансамбль «Полтава», тріо бандуристок «Вишиванка», камерний оркестр, гурт "Краяни-Band", солісти філармонії: Лідія Кретова, Руслан Христиченко, Ігор Година, Лариса Борисенко, Марина Ткаченко, заслужені артисти України Валентина Колісник, Тетяна Садохіна, Олена Шевченко, Микола Гармаш. Чураївна Концертний ансамбль «Чураївна» — створений у 1987 році. В репертуарі колективу українські народні і авторські твори, зокрема пісні Марусі Чурай та Раїси Кириченко, сучасні обробки інструментальних та вокальних творів відомих виконавців. Колектив був створений 1987 року для Раїси Опанасівни Кириченко — народної артистки України, лауреата Національної премії України імені Тараса Шевченка, уродженки Полтавщини. Ансамбль гастролював багатьма країнами світу: Україною, Польщею, Німеччиною, Австрією, Латвією, Ліваном (2018, дні української культури в Бейруті), Естонією, Чехією, Румунією та іншими. Двадцять років віддали колективу його перший керівник, заслужений працівник культури України, музикант Микола Жорновий, його дружина Валентина Жорнова та музикант Борис Козлов. Майже двадцять п'ять років у колективі працювала бандуристка Леся Гринчук. Співпрацювали із колективом Микола Кириченко, Євген Міхно, Юрій Кисляк, Сергій Прокопишин, Сергій Єгоров, Олег Тищик та інші митці. Солісткою колективу багато років була народна артистка України Наталія Хоменко. Звукорежисерами колективу працювали: Петро Сливка, Олег Бурмак, Вячеслав Козлов. Станом на лютий 2023 учасниками колективу є Альона Кіба — соло-скрипка, Алла Чепець — клавішні інструменти, Роман Шегера — баян, Роман Трирог — ударні інструменти, Костянтин Дусенко — гітара, Сергій Бригида — бас-гітара; художній керівник. Артисти-вокалісти: лауреати міжнародних і Всеукраїнських конкурсів Лідія Кретова, Ігор Година, Руслан Христиченко і Олексій Рубан. Співпрацює з ансамблем також заслужена артистка України Тетяна Садохіна. Відзнаки: Перше місце в номінації «Інструментальний колектив» на міжнародному конкурсі-фестивалі «Світ музики» (Фівізано, Італія), Лауреат Всеукраїнського фестивалю сучасної української пісні «Два кольори» імені О.Білаша, Лауреат обласної премії імені І. П. Котляревського. Примітки Посилання Офіційний сайт філармонії Полтавська обласна філармонія // Українська музична енциклопедія. — Київ: Інститут мистецтвознавства, фольклористики та етнології імені М. Т. Рильського НАН України, 2018. — Том 5: ПАВАНА — «POLIКАРП». — С. 326
Eparchie poltavská

Eparchie poltavská je eparchie ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu. Území a titul biskupa Zahrnuje správní hranice území Myrhorodského rajónu (mimo území zrušeného Lochvyckého rajónu, Poltavského rajónu, města Horišni Plavni Kremenčuckého rajónu a Mharského monastýru. Eparchiálnímu biskupovi náleží titul biskup poltavský a myrhorodský. Historie Eparchie byla zřízena roku 1799 a původně sídlila v Perejaslavi. Seznam biskupů 1803–1807 Silvestr (Lebedinskij) 1807–1812 Feofan (Šyjanov-Černjavskyj) 1812–1816 Anatolij (Maxymovyč) 1816–1824 Mefodij (Pyšnjačevskyj) 1824–1830 Georgij (Jaščuržynskyj) 1830–1834 Nafanail (Pavlovskij) 1834–1849 Gedeon (Višněvskij) 1849–1850 Ieremija (Solovjov) 1850–1860 Nafanail (Savčenko) 1860–1862 Olexandr (Pavlovyč) 1862–1887 Ioann (Petin) 1887–1904 Ilarion (Jušenov) svatořečený 1904–1910 Ioann (Smirnov) 1910–1913 Nazarij (Kirillov) 1913–1919 Feofan (Bystrov) 1914–1914 Sylvester (Olševskyj) dočasný správce svatořečený mučedník 1918–1920 Damian (Voskresenskij) svatořečený mučedník 1920–1921 Parfenij (Levyckyj) dočasný správce 1921–1927 Hryhorij (Lisovskyj) 1927–1928 Damian (Voskresenskij) 1928–1932 Sergij (Grišin) 1932–1935 Mykolaj (Pyrskyj) 1935–1937 Tichon (Rusinov) 1937–1938 Mitrofan (Rusinov) 1942–1943 Veniamin (Novickij) 1944–1944 Nikolaj (Čufarovskij) 1944–1945 Stefan (Procenko) 1947–1952 Palladij (Kaminskyj) 1952–1958 Serafim (Šarapov) 1958–1964 Alipij (Chotovyckyj) 1964–1967 Feodosij (Procjuk) 1967–1979 Feodosij (Dykun) 1979–1985 Damaskin (Bodryj) 1985–1992 Savva (Babynec) 1992–2001 Feodosij (Dykun) 2001–2001 Sofronij (Dmytruk) dočasný správce od 2001 Fylyp (Osadčenko) Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Полтавская и Миргородская епархия na ruské Wikipedii. Související články Organizace pravoslavných církví Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie poltavská na Wikimedia Commons (ukrajinsky) Oficiální stránky eparchie Archivováno 17. 11. 2023 na Wayback Machine. (rusky) Moskevský patriarchát
Eparchia połtawska

Eparchia połtawska – jedna z eparchii Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego, z siedzibą w Połtawie. Jej obecnym ordynariuszem jest metropolita połtawski i myrhorodzki Filip (Osadczenko), zaś funkcję katedry pełni sobór św. Makarego w Połtawie. Drugą katedrą jest sobór Zaśnięcia Matki Bożej w Myrhorodzie. Eparchia powstała w 1803 pod nazwą połtawskiej i pierjasławskiej (ze stolicą w Połtawie od 1847). Według danych z 1912 eparchia liczyła 1250 cerkwi (z czego 1124 parafialne), siedem monasterów (trzy męskie i cztery żeńskie) zamieszkiwanych przez 500 mnichów i mniszek, prowadziła seminarium duchowne w Połtawie oraz cztery niższe szkoły duchowne. W instytucjach eparchii pracę duszpasterską prowadziło 1313 kapłanów. Łączna liczba prawosławnych wiernych na terytorium administratury wynosiła 2 606 899 osób. Po rewolucji październikowej władze radzieckie zamknęły wszystkie monastery eparchii oraz większość prowadzonych przez nią parafii. Od 1937 działalność administratury praktycznie zamarła. Częściowe odrodzenie życia religijnego w regionie miało miejsce po zajęciu Połtawy przez wojska niemieckie po ataku III Rzeszy na ZSRR. W 1942 zarząd eparchii objął biskup Beniamin (Nowicki). W pierwszych latach powojennych władze radzieckie nie wracały do polityki walki z religią. W 1945 w eparchii działało 346 cerkwi obsługiwanych przez 376 kapłanów, w tym pięciu mnichów, jednak wskutek nowej fali prześladowań prawosławnych, przypadającej na lata 60. XX wieku, w 1970 liczba czynnych świątyń spadła do 52, zaś duchownych – do 65. Taki stan rzeczy utrzymywał się do końca lat 80. Według danych z 2009 w skład eparchii wchodziło 146 parafii obsługiwanych przez 166 kapłanów. Nazwy eparchii połtawska i perejasławska (1803–1937) połtawska i łubieńska (1942–1943) połtawska i krzemieńczucka (1944–2007) połtawska i myrhorodska (od 2007) W eparchii działają dwa monastery: męski Mgarski Monaster Przemienienia Pańskiego oraz żeński monaster Podwyższenia Krzyża Świętego w Połtawie. Biskupi połtawscy Sylwester (Lebiedinski), 1803–1807 Teofan (Iwanow), 1807–1812 Anatol (Maksimowicz), 1812–1816 Metody (Piszniajewski), 1816–1824 Jerzy (Jaszczurżinski), 1824–1830 Nataniel (Pawłowski), 1830–1834 Gedeon (Wiszniewski), 1834–1849 Jeremiasz (Sołowjow), 1849–1850 Nataniel (Sawczenko), 1850–1860 Aleksander (Pawłowicz), 1860–1862 Jan (Pietin), 1863–1887 Hilarion (Juszenow), 1887–1904 Jan (Smirnow), 1904–1910 Nazariusz (Kiriłłow), 1910–1913 Teofan (Bystrow), 1913–1919 Damian (Woskriesienski), 1919–1920 Grzegorz (Lisowski), 1923–1927 Damian (Woskriesienski), 1927–1928 Sergiusz (Griszyn), 1928–1932 Mikołaj (Pirski), 1932–1935 Tichon (Rusinow), 1935–1937 Mitrofan (Rusinow), 1937–1938 Beniamin (Nowicki), 1942–1943 Mikołaj (Czufarowski), 1944 Stefan (Procenko), 1944–1945 Szymon (Iwanowski), 1945–1947 Palladiusz (Kaminski), 1947–1952 Serafin (Szarapow), 1952–1958 Alipiusz (Chotowicki), 1961–1964 Teodozjusz (Prociuk), 1964–1967 Teodozjusz (Dikun), 1967–1979 Damaskin (Bodry), 1979–1985 Sawa (Babyneć), 1985–1992 Teodozjusz (Dikun), 1992–2001 Filip (Osadczenko), od 2001 Przypisy
Kunstmuseum Poltawa

Das Kunstmuseum Poltawa ist ein Museum für Bildende Kunst in Poltawa. Die Sammlung umfasst Werke ukrainischer und europäischer Kunst sowie eine ethnografische Sammlung. Geschichte Die Sammlung des Museums geht auf das Jahr 1917 zurück, als die Kunstsammlung des Künstlers Nikolai Jaroschenko seiner Heimatstadt Poltawa geschenkt wurde. Neben 100 Gemälden und 23 Skizzenbüchern von Jaroschenko umfasste die Sammlung auch Werke seiner Freunde und Kollegen, darunter von Iwan Schischkin, Wassili Polenow, Wladimir Makowski, Ilja Repin und Wassili Maximow. Das Museum wurde am 27. April 1919 für die Öffentlichkeit zugänglich gemacht. Ursprünglich handelte es sich um eine Kunstgalerie. Sein Gründer, Michail Rudynski, der später als Archäologe und Museologe bekannt wurde, nannte es „das Museum der Künste“. Während der Besatzung durch die Nationalsozialisten wurden nahezu alle Objekte zerstört oder gingen verloren, darunter zählen Werke aus Westeuropa, zum Beispiel von Giovanni Battista Tiepolo, Peter Paul Rubens, Melchior d’Hondecoeter, Adriaen van Ostade und Élisabeth Vigée-Lebrun, aber auch Werke von ukrainischen Malern aus dem 17. und 18. Jahrhundert sowie Werke von russischen Künstlern aus dem 19. und 20. Jahrhundert. Im November 1944, als Poltawa noch völlig zerstört war, nahm das Museum seine Arbeit wieder auf. Im Jahr 1951 kehrte das Museum in sein ursprüngliches Gebäude zurück, das restauriert worden war. Die Mitarbeiter bemühten sich, die verlorene Sammlung nach dem Krieg wiederherzustellen. Das Gebäude, das in aller Eile restauriert wurde, befand sich allerdings in einem technisch schlechten Zustand. Der Stadtrat beschloss daher, das Museum in das Gebäude der Kunstgalerie in der Frunze-Straße zu verlegen. Dort nahm die Sammlung zwei separate Räume im Erdgeschoss ein. Mittlerweile verfügt das Museum über den gesamten Ausstellungsraum. Weblinks Offizielle Website (ukrainisch) VR-Rundgang durch das Museumsinnere (englisch) Einzelnachweise
Musée d'art de Poltava

Le Musée d'art de Poltava est une galerie d'art fondé en 1917 sur l'ancienne collection donnée par Nikolaï Iarochenko, qui s'est étendue par les dons de ses amis les Ambulants. Elle est aussi constituée d'un fonds ethnographique. Collections Références Portail des musées Portail des arts Portail de l’Ukraine
Museo d'arte di Poltava

Il Museo d'arte di Poltava (in ucraino Полтавський художній музей?, Polatvs'kyj chudožnij muzej; in russo Полтавский художественный музей?, Poltavskij chidožestvennyj muzej) è un museo dedicato a pittura, grafica, scultura e arti decorative e applicate che si trova a Poltava nella omonima oblast' dell'Ucraina. Storia La nascita del museo risale al 1917 quando la vedova di Nikolaj Aleksandrovič Jarošenko, che era nato a Poltava, donò più di 100 dipinti e 23 taccuini dell'artista. Tra le opere donate vi furono anche quelle di amici e colleghi: Ivan Ivanovič Šiškin, Vasilij Dmitrievič Polenov, Vladimir Egorovič Makovskij, Il'ja Efimovič Repin e Vasilij Maksimovič Maksimov. Ufficialmente l'apertura al pubblico vi fu il 27 aprile 1919. Durante l'occupazione nazista quasi tutto andò disperso o distrutto, anche opere di artisti dell'Europa occidentale. A guerra non ancora conclusa, nel 1944, il museo riaprì, e nel 1951 l'edificio restaurato cominciò ad ospitare, nuovamente, le opere che si erano recuperate. Descrizione Nella sede di via Europea a Poltava sono esposte opere di artisti dell'Europa occidentale (come Lucas Cranach il Giovane, Clara Peeters, Marcello Bacciarelli, Jean-Baptiste Greuze e Francesco Guardi) e lavori di artisti ucraini e russi (come Isaak Il'ič Levitan, Il'ja Efimovič Repin, Ivan Ivanovič Šiškin, Konstantin Egorovič Makovskij e altri). Le collezioni comprendono dipinti, sculture, porcellane, mobili e arredamenti liturgici che arrivano sino al XVII secolo. I dipinti di Nikolaj Aleksandrovič Jarošenko hanno uno spazio dedicato in due sale separate. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Museo d'arte di Poltava Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su gallery.pl.ua.