Богдан Хмельницький

Богда́н (Зино́вій-Богда́н) Миха́йлович Хмельни́цький (27 грудня 1595 (6 січня 1596)(15960106), Суботів, Річ Посполита — 27 липня (6 серпня) 1657, Чигирин, Гетьманщина) — видатний український козацький політичний, державний та військовий діяч, полководець, гетьман Війська Запорозького та провідник національно-визвольної війни (1648—1657), у результаті якої була утворена Українська козацька держава (Гетьманщина). Представник українського шляхетського роду Хмельницьких. Національний герой України. Хмельницький ще замолоду пристав до козацтва та разом із ним брав участь у великій кількості конфліктів, воюючи на стороні Речі Посполитої. Проте у 1648 році, після того як польський шляхтич Данило Чаплинський за наказом Олександра Конецпольського напав на Суботів, майбутній гетьман разом із синами подався на Січ. Тут він заручився підтримкою козаків, які перебували під гнітом польської адміністрації, зумів підготувати та організувати велике національне повстання (1648), яке у народі дістало назву Хмельниччина та знаменувало собою створення Української козацької держави. Зборівський мирний договір (1649) забезпечив автономію українських земель від Варшави, а перемога у Батозькій битві (1652) ознаменувала фактичну незалежність Гетьманщини. Таким чином, гетьманування Богдана Хмельницького зумовило перелом у суспільно-політичному житті Східної Європи, де з'явилася Українська держава з усіма атрибутами самостійної політичної та військової влади з унікальним полковим адміністративним устроєм. Богдан намагався визначити кордони Гетьманщини у межах давніх українських земель, що йому вдалося лише частково. Враховуючи вразливість геополітичного становища новоутвореної держави і бажаючи зміцнити її, Хмельницький намагався використати суперечності між Річчю Посполитою, Московським царством та Османською імперією. Спочатку він вів переговори про прийняття протекторату османського султана, а згодом — московського царя, волів укласти вигідний військово-політичний союз. Задля цього підписав Березневі статті (1654), які, однак, пізніше сприяли перетворенню України на арену боротьби між державами-сусідами та стали першопричиною Руїни. Біографія Походження і освіта Про життя Богдана Хмельницького до 1647 року відомо дуже мало. Як зазначав Михайло Грушевський: «Особиста біографія Хмельницького настільки ж убога на реалії і безсумнівні факти, наскільки багата на легенди». Місцем народження вважається Суботів Київського воєводства Речі Посполитої (нині Черкаська область України), як рік народження вказують 1595:70 або 1596:153 рік. При хрещенні отримав імена Богдан-Зиновій; другим ім'ям ніколи не користувався. Батько — чигиринський підстароста Михайло Хмельницький — перебував на службі у польного коронного гетьмана Станіслава Жолкевського, потім у його зятя Івана Даниловича. Історики мають надзвичайно мало відомостей про Михайла Хмельницького. Досі невідомо, з якого поселення — Хмільника, Хмелева, Хмеліва, Хмельного чи Хмелівки — походив рід Хмельницьких. Іван Крип'якевич припускав, що він — виходець із с. Хмельника, розташованого у Перемиській землі. Є версія про польське (мазовецьке) походження Михайла, яку не підтримують українські історики. Роберт Магочі у своїй праці про історію України пише про білоруське походження Михайла Хмельницького. Мати походила з козацького роду. Згідно з Історією Русів була донькою гетьмана Богдана Ружинського, і на його честь був названий Богдан. На портреті того часу, внизу, розміщений герб Сирокомля Богдана Хмельницького. Факт шляхетства Хмельницького не доведений. За найпопулярнішою версією, його батько — шляхтич, який внаслідок баніції був позбавлений статусу. Згодом шляхетство отримав син гетьмана: за гербівниками о. Каспера Несецького (1715—1724, Львів) та Яна Непомуцена Бобровича (1835) — з 1659 року Хмельницькі користувалися гербом Масальських, саме ним король Ян Казимир офіційно нагородив Юрія Хмельницького під час нобілітації. Звідси ще одна поширена версія, за якою Хмельницькі походили з руського шляхетського роду Масальських — нащадків чернігівських князів. Освіту здобув у Львівській єзуїтській колегії чи в Ярославі. На королівській службі Вступивши до реєстрового козацтва, Хмельницький брав участь у московському поході королевича Владислава та під час одного з боїв під Москвою врятував життя монархові, після чого останній завжди прихильно ставився до Богдана. Повернувшись на Батьківщину, брав участь у Хотинській війні, під час якої в битві під Цецорою батько й син Хмельницькі потрапили в османський полон. За іншою версією — старший Хмельницький загинув в цій битві — дотримувався, зокрема, Мирон Кордуба. За ще однією версією, Михайло загинув в османському полоні, в який потрапив і Богдан. Два роки важкого рабства (за однією версією — на османській галері, за іншою — в адмірала) для Хмельницького не пройшли даремно: досконало вивчивши османську і татарську мови, він зважується на втечу (за іншими даними, був викуплений родичами). Перебуваючи у Стамбулі, Богдан фактично виконував обов'язки перекладача при одному з командувачів османського флоту, удосконаливши своє знання тутешньої мови. Також в історичних хроніках наявна інформація про прийняття ним ісламу, проте більшістю науковців цей варіант розглядається як легенда. У 1622 році Хмельницький утік з полону (версії про викуп матір'ю чи знайомими вважаються малоймовірними в останніх біографіях гетьмана). Повернувшись до Суботова, Богдан був зарахований у реєстрове козацтво. Від 1622 по 1637 роки немає достовірних відомостей про життя і діяльність Хмельницького. Всі пізніші оповіді про його великі подвиги у війнах з татарами, османами, московитами (під час Смоленської війни 1632—1634 років) не мають чіткого документального підтвердження. Безперечно відомо лише те, що, перебуваючи у лавах реєстровців, він служив, мабуть, у Чигиринському полку, брав участь у військових походах козаків проти татар і коронного війська. Приблизно у 1623 році (за іншими даними у період з 1625 до 1627) Хмельницький одружився з Ганною Сомківною (козачкою з Переяслава), сестрою Якима Сомка, та остаточно оселився на успадкованому від батька хуторі Суботові. З кінця 1620-х років почав брати активну участь у морських походах запорожців на османські міста (кульмінацією цього періоду став 1629 рік, коли козакам вдалося захопити передмістя Константинополя). Після тривалого періоду перебування на Запоріжжі Хмельницький повернувся до Чигирина та отримав уряд сотника чигиринського. Веспасіян Коховський стверджував, що Хмельницький допомагав Тарасові Трясилу: «Ішов слідами бунтівників Якова Острянина та Дмитра Гуні, був учасником жахливого діла, яке самі призвідці спокутували смертю, а він уникнув заслуженої кари». Від 1633 року перебував на службі у великого коронного гетьмана Станіслава Конецпольського, за що отримав квартиру в Бродах. Під час оглядин новозбудованого Бродівського замку у 1633 році, на які запросили місцеву шляхту, Хмельницький необачно висловився щодо фортеці, розгнівавши цим коронного гетьмана: «Все створене людськими руками, ними ж може знищитися». За даними Івана Крип'якевича, фразу: «Збудоване руками можна руками зруйнувати» було сказано під час огляду Кодацької фортеці 1639 року. Від гніву Конецпольського змушений був шукати схованки на Січі, лише через деякий час повернувшись до Суботова. Від 1637 року Хмельницький був серед вищої козацької старшини. Брав участь у повстанні Павлюка проти Речі Посполитої, під час якого перебував на посаді генерального писаря, разом із побратимами бився під Кумейками. Після поразки та відступу козаків до Боровиці особисто написав та підписав акт про капітуляцію 24 грудня 1637 року. Дмитро Вирський припускав, що Хмельницький брав участь у боях на стороні коронного війська. Восени 1638 року Хмельницький був членом козацького посольства до короля Владислава IV. Є підстави вважати, що тоді він належав до тієї старшини, яка вважала за можливе порозуміння козаків із Варшавою. Однак подальший хід подій довів йому повну неможливість згоди. Польська ординація 1638 року скасувала автономію Війська Запорозького й поставила козаків у безпосередню залежність від військової влади Речі Посполитої на українських землях. Хмельницький утратив військове писарство (цей уряд скасували) і став одним з сотників Чигиринського полку. Наступні роки він присвятив головно своєму господарству на Чигиринщині (Суботів, слобода Новоселище й суміжні землі). Після початку конфлікту з чигиринським підстаростою Даніелем Чаплинським, який фактично виконував накази дідича — Олександра Конецпольського, привілей щодо права власності на Суботів підступом був відібраний у Хмельницького, про що він сам пише у своїх листах до великого коронного гетьмана Миколая Потоцького та до короля Яна Казимира у 1648 році. Юристи пояснили, що через відсутність документів виграти справу неможливо. Богдан Хмельницький подав скаргу до Сейму, який відмовив — необхідним було підтвердження Олександра Конецпольського. Тоді Хмельницький звернувся до короля Владислава IV, який привілеєм від 22 липня 1646 року затвердив Суботів за ним. Олександр Конецпольський на це не зважив. Проти Хмельницького виступав також багатий чигиринський орендар Захарій Сабиленко. Були намагання ворогів знищити майбутнього гетьмана фізично. Зокрема, у 1647 році на Хмельницького під час татарського нападу на Чигирин один польський жовнір вдарив його шаблею по шиї. Врятувала залізна сітка, прикріплена до шолома. Пізніше жовнір виправдовувався: «Я думав, що це татарин». Не змігши нічого довести можновладцям у Варшаві, отримавши тільки 150 злотих відшкодування, Богдан Хмельницький подався до низового козацтва. У 1646—1647 роках король приймав, в умовах великої секретності делегації козаків, до яких входили Іван Барабаш (як старший) і троє його супутників, серед яких був Хмельницький, щодо участі козаків у запланованій війні проти османів. На одній з цих таємних аудієнцій Івана Барабаша призначили наказним гетьманом козаків-реєстровців у майбутній війні з османами, він отримав від короля два важливі привілеї, за одним з яких дозволялось озброєння козаків, за іншим дозволялося збільшення компуту реєстровців з 6 до 12 тисяч, дозвіл робити набіги на османське узбережжя Чорного моря. Викрадені Хмельницьким у грудні 1647 року, за версією польських дослідників, привілеї мали послужити для підбурювання козаків, а також підготовки повстання у 1648 році. Хмельниччина Початок По смерті польського короля Сигізмунда III (1632) козацька старшина вислала на конвокаційний сейм своїх представників із вимогою дозволити брати участь у виборах нового короля й послабити національно-релігійні утиски. На провінційних сеймиках в Україні обговорювалося питання про необхідність повернення православним вірянам їхніх прав, яких їх було позбавлено після укладення Берестейської унії 1596 року. Так, на сеймику в Прилуках запорозькі козаки склали для своїх делегатів інструкцію, в якій вимагали позитивного вирішення питання про відновлення прав православної церкви. Подібні вимоги висували й братства, зокрема, Львівське та Віленське. Останнє навіть виготовило спеціальну брошуру для конвокаційного сейму під назвою «Синопсис» — «Короткий опис прав, свобод і вольностей…». Вимоги українського населення підтримала й православна духовна ієрархія на чолі з архімандритом Києво-Печерської лаври Петром Могилою. Оскільки повернення відібраних у них прав вимагали й протестанти, Могила знайшов підтримку в литовського гетьмана Христофора Радзивілла. На конвокаційному сеймі 22 червня 1632 року у Варшаві православні та протестанти спільно подали свої вимоги, сформульовані у 14 пунктах. Під час роботи комісії (входили від православних — Петро Могила, від уніатів — Велямин Рутський), яку очолював королевич Владислав, було укладено проєкт угоди між представниками православного і католицького духовенства (містив дев'ять пунктів). У вересні 1632 року на елекційному сеймі під тиском православних делегатів (серед них і Адам Кисіль), що вимагали негайно визнати свободу віровизнання і права православної церкви, створено нову комісію і підготовлено «Статті». Згідно з цим документом православна церква в Україні офіційно діставала право мати свою ієрархію на чолі з митрополитом і чотирма єпископами (львівським, луцьким, перемиським, мстиславським), вільно відправляти службу, мати церкви, монастирі, друкарні, школи, братства. Православній церкві поверталися церкви й монастирі в Києві (крім Видубицького монастиря). Київським православним митрополитом обрано Петра Могилу. «Статті» мали компромісний характер і не могли остаточно врегулювати релігійне питання в Україні. Крім того, після обрання королем, Владислав IV під тиском шляхти Речі Посполитої анулював деякі пункти цього акту. Вже віддавна можновладці Речі Посполитої в Україні, політичні противники короля Владислава IV, дивилися на українську шляхту скоса («кривим оком»). Зняти напругу в суспільстві на законодавчому рівні вже вкотре пробував посол (депутат) Сейму (парламенту) Речі Посполитої — боярин Адам Кисіль. Русин за походженням, стурбований нерівністю у державі, у парламенті він домагався прийняття написаного ним трактату «Про рівність прав і спільне життя Сарматів польських і Сарматів руських (українських)». Під тиском козацьких повстань, Сейм прийняв трактат, але польська шляхта Поділля не погодилася його виконувати й повстала проти короля Владислава IV, під тиском якого був прийнятий цей закон. Польська шляхта особливо вороже ставилася до Богдана Хмельницького, прихильника Владислава IV і одного з носіїв автономістських поглядів. З 1633 року власники Чигиринщини — Конецпольські: коронний гетьман Станіслав і його син, коронний хорунжий Олександр за допомогою свого чигиринського підстарости Данила Чаплинського, який мав особисті рахунки з Хмельницьким, вирішили позбавити його маєтку в Суботові, що в ті часи було звичною справою. Чаплинський вчинив ґвалтовний «заїзд» на Суботів (хоча Хмельницький мав на нього королівський привілей з 1646), зруйнував економію й пограбував майно Хмельницького, а слуги Чаплинського одночасно на Чигиринському ринку важко побили малого сина Хмельницького. Серед цих турбот і тривог 1647 року померла дружина Хмельницького, а в кінці того ж року Олександр Конецпольський наказав ув'язнити й стратити Хмельницького, якого врятувала лише допомога й порука його друзів, серед чигиринської старшини, зокрема полковника Михайла Кричевського — кума й однодумця Хмельницького. Хмельницький повідомив королю Владиславу IV про завдані кривди, у відповіді король закликав Хмельницького допомогти йому у боротьбі проти Подільської шляхти, тому в кінці грудня 1647 року Хмельницький та його старший син Тиміш з невеличким (300 чи 500) загоном козаків подався на Запорожжя. 20 січня 1648 року Хмельницький підійшов під Січ; 24 січня захопив усі човни та провіант; 25 січня заволодів фортецею, при цьому значна частина реєстровців перейшла на бік повстанців. Невдовзі його було обрано за гетьмана. На думку польського історика Януша Качмарчика, Богдан Хмельницький — перший з козацьких ватажків, якому офіційно надали титул гетьмана. З підготовки до збройного виступу Хмельницький ужив заходів: розіслав універсали до українського народу із закликами вступити до лав козацького війська; налагодив виробництво пороху, організував закупівлю зброї та боєприпасів; заручившись підтримкою Османської імперії, у лютому — березні 1648 року у Бахчисараї українські посли уклали угоду з кримським ханом Іслям-Ґераєм ІІІ про військову допомогу у війні проти Речі Посполитої. Це був початок нової хвилі збройної боротьби за рівність прав українців у Речі Посполитій, яка після смерті Владислава IV (1648), переросла у Національно-визвольну війну українського народу, очолену Хмельницьким. Перемоги 1648 року у битвах під Жовтими Водами, Корсунем і Пилявцями запалили всенародне повстання українського народу проти адміністрації й шляхти Речі Посполитої та її агентури в Україні. Саме тоді було здійснено облогу Львова й Замостя, визволено з-під влади Речі Посполитої велику територію України. Учасник подій — самовидець (Роман Ракушка-Романовський) так описує цю хвилю революції, яка почалася у 1648 році й дійшла до свого вершка наступного року: Тріумфальний в'їзд Хмельницького в Київ у неділю 27 грудня після вечірні й зустріч його на Різдво 1648 року як «пресвітлого володаря й князя Руси» із вищим православним духовенством, київською інтелігенцією та єрусалимським патріархом Паїсієм Величковським свідчили, що початок нової козацько-гетьманської держави, власне держави Хмельницького був зроблений. Рішення Хмельницького воювати проти гнобителів освятив Патріарх Константинопольський (Йоанникій II або Парфеній II) у 1651 році, надіслав коринфського митрополита з мечем, освяченим на гробі Господнім, який підперезав ним гетьмана. Коаліції У своїй боротьбі проти Речі Посполитої Хмельницький створив, одну за однією, три коаліції. Першою коаліцією була українсько-кримсько-османська, утворена у 1647—1648 роках. Вона паралізувала небезпеку з боку коронно-московського союзу Адама Кисіля 1647 року й допомогла Україні здобути великі мілітарні успіхи, завершені Зборівською угодою 1649 року. Але, внаслідок дворазової зради кримського хана (битва під Берестечком, битва під Жванцем) й пасивності Османської імперії, Хмельницькому не вдалося повністю використати успіхи та здобути остаточну перемогу над Короною[джерело?]. Хоча візир Кримського ханства Сефер Гази вважав, що зрадив Хмельницький, а не кримський хан. Так, після взяття Високого Замку Хмельницький відправив своїх послів до Московії. Друга коаліція — українсько-московська, з царем Олексієм Михайловичем, укладена в Переяславі 1654 року (додатково затверджена березневими статями, які козацьке посольство уклало з царем у Москві) скерована проти Речі Посполитої. Текст угоди так і не вдалося знайти, а представники Московії спираються лише на чернетки. Ця угода не принесла Україні всіх тих воєнних і політичних успіхів, задля яких її було створено. Козацька старшина, духівництво та київський митрополит не підтримали угоди й відмовилися присягати цареві. 1656 року московський цар зрадив переяславські домовленості й без участі українських представників підписав у м. Вільно договір між Московією та Річчю Посполитою. Третьою коаліцією була антипольська (1656—1657) — союз між Україною, Швецією, Семигородом та іншими державами (Бранденбурзьке маркграфство, Молдавське князівство, Волоське князівство), внаслідок якої було укладено Раднотський договір. Перші дві коаліції мали на меті завдати Речі Посполитій військово-політичної поразки й забезпечити та гарантувати цілісність і незалежність козацької держави, третя ж коаліція, — за планом Хмельницького, була направлена на цілковиту ліквідацію держави Речі Посполитої («знести б Корону всю, ніби Корона Польська й не існувала»), та створити незалежну Руську державу (Велике князівство Руське) в межах цілої етнографічної території України та Білорусі під владою гетьмана й Війська Запорізького. Це дуже збентежило московський уряд, який доклав усіх зусиль, щоб перешкодити успіхові цієї коаліції. Московія, після підписання миру з Річчю Посполитою, розпочала війну зі Швецією. Водночас на теренах Речі Посполитої вирувала війна. Військові невдачі та невтілення дипломатичних планів Хмельницького прискорила його смерть. Відновлення церков За сприяння Хмельницького 1655 року було покрито міддю та позолочено верх церкви Архистратига Михаїла Золотоверхого монастиря у Києві. 25 травня 1654 року з Чигирина Богдан Хмельницький надсилає листа до московського патріарха Никона з проханням звернутися до царя для підтвердження привілеїв Київської митрополії. Смерть Богдан Хмельницький в останні роки свого життя часто хворів. Прагнув спадкової передачі влади (гетьманства) своєму синові Юрію. За даними Мирона Кордуби, звістка про бунт відділу козаків, висланого для порятунку Ракоці від нападу татар, призвела до апоплексії у вже хворого гетьмана, через що він утратив дар мови. Упокоївся вранці 27 липня (6 серпня за н. ст.) 1657 року в Чигирині й 25 серпня був похований у Суботові, в Іллінській церкві, яку сам збудував. Вона мала стати родовою усипальницею Хмельницьких[джерело?]. Після смерті забальзамоване і поховане тіло гетьмана зникло. Де саме воно перебуває нині — невідомо. Власне, існує дві версії цієї події, так звана польська й українська. За польською версією, руський воєвода Стефан Чарнецький 1664 року напав на Суботів, викопав домовину з тілом гетьмана, спалив, а попіл вистрілив з гармати. Український варіант це припущення повністю відкидає, мовляв, тіло Богдана було перепоховано його старим другом Лавріном Капустою. Щоб не допустити нової наруги над його тілом, нове місце поховання знало дуже обмежене коло осіб, які в ході війн загинули. Вчені припускають, що ймовірним місцем перепоховання праху Хмельницького може бути Семидубова гора в с. Івківці, що неподалік Суботова. Можливо, також, що гетьман похований в Іллінській церкві, у склепі, який виявили у 2019 році. Доказів підтвердження обох версій поки що немає. Хмельницький та іслам У хроніці «Таріх-і Іслам Герай хан» (1651) придворного кримського літописця Мехмеда Сенаї вперше повідомлялося про намір Хмельницького прийняти іслам. Османський літописець XVII століття Мустафа Наїма в літописі під назвою «Справи північні» повідомляє, що, прибувши до ханського палацу, Хмельницький приватно повідомив Ісляму III, що вони з ханом — єдиновірці: «Потому ханові про свої справи звістивши, зустрівся з ним; коли ж хан не повірив, звершив із ним вечірній намаз — відтак голосом співочим високошанований Коран прочитав; отоді хан довірився». В книзі «Збірка турецьких літописів», що вийшла друком у Варшаві 1824 року, польський історик Осип Сенковський навів гравюру, на якій зображений спільний намаз Хмельницького та хана Ісляма III. Родина Дружини Богдан Хмельницький був одружений тричі: перша дружина — Ганна Сомко, — дочка багатого переяславського купця, мати всіх його дітей. З нею Богдан взяв шлюб близько 1623 року (чи у період 1625—1627). Померла передчасно; другий шлюб на початку 1649 року зв'язав його з колишньою жінкою його ворога Чаплинського — Оленою, найбільшим коханням гетьмана, яка була страчена його сином Тимошем у травні 1651 року за підозрою у зраді; третьою дружиною, влітку 1651 року, стала Ганна Золотаренко, яка була міщанкою з Корсуня та вдовою полковника Мартина Пилипенка. Радниця Хмельницького і розпорядник сімейного скарбу, вона надовго пережила його, і у 1671 році стала черницею з ім'ям Анастасія Києво-Печерського жіночого монастиря. Діти Дослідники вважають, що у гетьмана було троє синів і чотири доньки: старший син Тиміш, народився 1632 року. У 1652 році одружився з донькою молдавського господаря Василя Лупула — Розандою. Його Хмельницький вважав своїм спадкоємцем, але Тиміш загинув 15 вересня 1653 року, смертельно поранений під час облоги Сучави, яку він боронив зі своїм козацьким військом, захищаючи тестя — Василя Лупула. Він залишив двоє дітей-близнят, доля яких невідома; молодший син Хмельницького — Юрій, народився 1641 року. Навчався у Києво-Могилянській колегії, і 1657 року за життя батька був обраний гетьманом-наступником при регенті Івані Виговському, який 27 серпня 1657 року перебрав булаву. Згодом Юрій двічі був гетьманом. Вперше він став ним від поляків на Лівобережній Україні, вдруге — після дев'яти років османської в'язниці семи веж, в інтересах султана був проголошений гетьманом у 1678 році. Загинув 1679 року у битві під Кизикерменом; дочка Хмельницького — Катерина була одружена з Данилом Виговським, і після його смерті в московському полоні стала другою дружиною гетьмана Павла Тетері. Померла у 1668 році; друга дочка — Олена, була дружиною полковника Івана Нечая. Їхнє весілля відбулося у середині 1650 року. 4 грудня 1659 року під час облоги Старого Бихова Олену разом з чоловіком було взято у полон. Припускають, що її заслано в Сибір; імена двох інших дочок гетьмана — одна з них була одружена з корсунським сотником Глизьком (Улезком), який загинув у війні з Річчю Посполитою у 1655 році, друга вийшла за новгород-сіверського козака Л. Мовчана (1654), — лишилися невідомими. Гетьманський рід Хмельницького згас наприкінці XVII ст. Пізніші Хмельницькі, яких було чимало на Лівобережній Україні і в Російській імперії у XVIII—XIX ст., були іншого походження. Оцінки Сучасники Українська держава Богдана Хмельницького викликала захоплення численних сучасників — дипломатів, мандрівників, літописців. Італієць Альберто Віміна, який особисто бачив гетьмана 1656 року й неодноразово розмовляв з ним, у своїх спогадах пише про український народ у період його найвищого злету в часи Хмельниччини. Особливо його вразила демократична форма правління козаків — скликання Ради для обговорення важливих державних питань, коли козаки у присутності гетьмана спільно їх вирішують. Подорожні нотатки сирійського архідиякона Павла Алеппського, який описав подорож антіохійського патріарха Макарія III Україною у 1654 і 1656 роках, зафіксували для нас подробиці побуту і звичаїв українців, які здивували його тим, що скрізь зустрічали хлібом-сіллю як символом добробуту. Описуючи своє враження від гетьмана Хмельницького, Павло Алеппський підкреслює: «Так ось він, Хмель, якого слава й ім'я рознеслися по всьому світу». Багато і захоплено пише мандрівник про освіту в державі Хмельницького: «Всі вони, за винятком небагатьох, навіть більшість дружин і дочок, уміють читати і знають порядок церковних служб… Число письменних особливо збільшилося з часу появи Хмеля». Алеппського вразила велика друкарня у Києво-Печерській лаврі, де «виходять усі їхні церковні книги дивного друку, різного кольору і вигляду, а також малюнки на великих аркушах, визначні місця країн, ікони святих, вчені дослідження тощо». Польський історик Людвік Кубаля, котрий присвятив багато років дослідженню життя й діяльності Богдана Хмельницького, порівнював українського гетьмана з його сучасником — вождем Англійської революції середини XVII століття Олівером Кромвелем, відзначаючи при цьому, що завдання у Богдана Хмельницького виявилося набагато складнішим, оскільки «він не мав у своєму розпорядженні вишколеної інтелігенції й засобів старої, сильної держави. Військо, фінанси, державне господарство, адміністрація, відносини з сусідніми державами — все це треба було створити… Він мусив добирати і вчити людей. Була то людина з кожного погляду надзвичайних вимірів, він переростав талановитих людей настільки, що переступав межі збагненного». У літописі «Історія хана Іслама Гірая III» кримськотатарського автора Мехмеда Сенаї відчувається вельми позитивний пієтет літописця щодо Богдана Хмельницького, якого він називає хоробрим, безстрашним богатирем і лідером «Дніпровського козацтва», а також «від природи толерантного до ісламської релігії та як особу, що заслуговувала на пошану з боку релігії ісламу». В османських рукописних джерелах фігурують такі величальні слова на адресу гетьмана, як «гордість всіх правителів від християнської релігії, правитель вільної та свобідної нації». Цей факт є свідченням не лише дипломатичного визнання гетьмана Богдана Хмельницького, а й поваги з боку уряду Османської імперії й до українського козацтва. Тарас Шевченко Великий український поет неодноразово звертався до образу Богдана Хмельницького як у поетичній, так і у художній творчості. Вперше — у 1837 році, в офорті «Смерть Богдана Хмельницького». Свої враження про події минулого Шевченко передав також у роботах «Дари в Чигрині 1649 року», «Богданові руїни в Суботові», «Богданова церква у Суботові», в останніх — переважає елегічний настрій. У поетичній творчості образ Хмельницького проходить у багатьох творах, зокрема у віршах («Розрита могила», «Великий льох», «Стоїть в селі Суботові», «За байраком байрак…», «Осії. Глава XIV. Подражаніє», «Якби-то ти, Богдане п'яний…» та ін.), драмах («Назар Стодоля», «Микита Гайдай»), російськомовній прозі («Близнюки», «Прогулянка з задоволенням і не без моралі»). Оцінка Хмельницького виглядає доволі неоднозначною. У ряді творів поет називає Хмельницького «славним», «благородним», «праведним гетьманом», «козацьким розумним батьком». Водночас Шевченко негативно оцінює наслідки єднання з Московією: Найвідвертішого осуду Хмельницький отримує у вірші «Якби-то ти, Богдане п'яний», що був тривалий час забороненим до друку: Історики Михайло Грушевський, 1913; Втім визнаючи за гетьманом талан до військового керівництва Грушевський значно критично оцінював його як політика. Іван Крип'якевич, 1954; Дмитро Дорошенко, 1921. Вшанування пам'яті У 1943 радянська влада перейменувала Переяслав на Переяслав-Хмельницький, але у 2019 місту повернули історичну назву. У 1954 комуністи місто Проскурів перейменували на Хмельницький. У Києві є пам'ятник Богданові Хмельницькому, якого зображено верхи на коні. Також пам'ятники встановлені в містах Чигирині на Богдановій горі, Чернігові, Хмельницькому, Черкасах, Нікополі, Кропивницькому, Запоріжжі та в селі Суботові. У Запоріжжі пам'ятник встановлено на вулиці Хмельницького, а також пам'ятний знак на острові Хортиця. Напис на камені: «У січні 1648 р. біля о. Хортиця запорізькі козаки на чолі з Хмельницьким вперше розгромили загін польських гнобителів». Іменем Богдана Хмельницького названі вулиці і площі в багатьох містах і селах України, воно присвоєне академії Державної прикордонної служби України в місті Хмельницькому та Національному університету в Черкасах. Також у Чигирині діє музей Богдана Хмельницького. Портрет Богдана Хмельницького зображено на банкноті номіналом 5 гривень. Також Національний банк України випускав в обіг пам'ятні монети номіналом 200 000 карбованців з 19 липня 1995 року, номіналом 1 000 000 карбованців (срібло) з 21 червня 1996 року та номіналом 10 гривень (срібло) з 24 грудня 2015 року. За часів СРСР існував орден Богдана Хмельницького, призначений для нагородження як офіцерського, так і солдатсько-сержантського складу. Також орден Богдана Хмельницького встановлений у сучасній Україні для нагородження громадян України за особливі заслуги у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності, у зміцненні обороноздатності та безпеки України. Військові підрозділи На його честь названо 69-й курінь УПЮ та Окрему президентську бригаду. Топоніми Вулиця Богдана Хмельницького у різних містах України. Проспект Богдана Хмельницького у Дніпрі. У місті Миколаїв є сквер Богдана Хмельницького. Також сквер Богдана Хмельницького є у містах Черкаси та Чернігів. Парк культури та відпочинку імені Богдана Хмельницького у Львові. У містах Кропивницький та Черкаси є площа Богдана Хмельницького. В образотворчому мистецтві Історичні портрети Пізніші портрети, написані за гравюрою Гондіуса Фантастичні (уявні) зображення У літературі «Запороги. Роман другий. Богдан Хмельницький» — роман українського письменника Віталія Рогожи (Київ: Самміт-Книга, 2016); «Богдан Хмельницький» — драма Олександра Корнійчука 1938 року; «Рубікон Хмельницького» — роман Юрія Косача 1941 року; «Богдан Хмельницький» — радянська опера Костянтина Данькевича 1951 року; «Вогнем і мечем» — роман Генрика Сенкевича та знятий на його основі фільм Єжи Гоффмана; «Я, Богдан» — роман Павла Загребельного (1983); «Богдан Хмельницький» — есе французького письменника Проспера Меріме; «Богдан Хмельницький» — роман-трилогія Михайла Старицького; «Богдан Хмельницький» — роман-епопея Івана Ле; «Богдан Хмельницький» — книга російською мовою, видана в Санкт-Петербурзі у 1905 році письменниці О. І. Рогової. У музиці Серед українських композиторів спеціальну увагу образу Хмельницького приділив Костянтин Данькевич. Він є автором симфонічної поеми «Богдан Хмельницький» (1940), опери «Богдан Хмельницький» (1951, лібрето О. Корнійчука). Музика багато в чому наслідує традицію «Івана Сусаніна» Глінки, заключний хор «Прийшов бажаний, щасливий день» побудований на інтонаціях російської народної пісні «Слава». Ця опера швидко потрапила в репертуари радянських оперних театрів, а композиторові принесла Шевченківську премією. Образ Хмельницького знайшов втілення в українській музиці і через творчість Т. Шевченка. В українській рок-музиці знайшли своє прочитання вірші «Стоїть в селі Суботові» у пісні «Суботів» та «Розрита могила» в однойменній пісні гурту «Кому вниз» (1990). Йому присвячено однойменний марш записаний Людомиром Петкевичем. У кінематографі «Богдан Хмельницький» (1941); «300 років тому…» (1956); «Богдан Хмельницький» (1990); «Вогнем і мечем» (1999); «Чорна рада» (2002); «Богдан-Зиновій Хмельницький» (2007); «Гетьман» (2015). Кораблі «Гетьман Богдан Хмельницький». Коментарі Примітки Література та джерела Посилання До 430-ї річниці від дня народження українського гетьмана Богдана Хмельницького // Центральний державний історичний архів України (Київ) Пріцак Л. Основні міжнародні договори Богдана Хмельницького 1648—1657 pp. / Відп. ред. О. Мишанич. НАН України. Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського. — Х.: «Акта», 2003. — 498 с. — ISBN 966-7021-70-Х