NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Spas-Stein

Der Spas-Stein (auch: Teufelsstein, Sokoliw-Stein, Sokol-Stein, Sokil-Stein) ist ein geologisches Naturdenkmal in der Ukraine. Es besteht aus einer Gruppe von Felsen. Beschreibung Die Felsen liegen südlich des Dorfes Spas (Rajon Sambir, Oblast Lwiw) auf einem bewaldeten Hügel in der Nähe des Flusses Dnister. Die Fläche des Schutzgebietes beträgt 5,5 Hektar, der Status besteht seit 1984 (unter dem Namen „Fels ‚Sokoliw-Stein‘ – das Überbleibsel der Jamnenska-Sandsteine“; Beschluss 9.10.1984 № 495 des Regionalrats von Lwiw). Der Status wurde verliehen, um ein interessantes geologisches Objekt zu erhalten, die Reste des Jamnenska-Sandsteins. Die Felsen entstanden durch die Abtrennung relativ harter Sandsteine von weichen Gesteinsschichten infolge von Erosion (Zerstörung von Gestein durch Wind, Wasser, Temperaturschwankungen). Der Spas-Stein besteht nicht aus einem einzigen Stein, sondern aus drei übrig gebliebenen Steinen, von denen der höchste 24 Meter hoch ist. Legende über den „Teufelsstein“ Der Legende nach lebten dort einst freundliche und friedliche Menschen, die sich immer gegenseitig halfen. Dazu trugen auch Mönche aus einem nahe gelegenen Kloster bei. Das gefiel dem Teufel natürlich nicht, und er beschloss, das Kloster und das Dorf Spas (übersetzt: Heiland, Retter) mit dem ihm verhassten Namen zu zerstören. Zu diesem Zweck fand der Unreine in einem fernen Land einen Stein und trug ihn in das Dorf Spas. In dieser Nacht hatte ein Mönch im Kloster einen prophetischen Traum, und er begann inständig zu beten, um das Unheil abzuwenden. Es half: Als der Teufel in der Nähe des Dorfes war, dämmerte es und die Hähne begannen zu krähen. Der Teufel, der seine Kräfte verloren hatte, warf den Stein und floh weit weg in die Karpaten. Seitdem steht der Stein am Dorfrand von Spas. Fotos Weblinks Геологічна пам'ятка природи Скеля «Соколів камінь» останець Ямненського пісковика Youtube-Video – AVKos: Spasky Stone (Upload: 30. November 2018)
Pierre de Spas

La Pierre de Spas (également pierre du Diable, pierre de Sokoliv, pierre de Sokol, pierre de Sokil) est un monument géologique créé par la nature, situé dans l'oblast de Lviv, en Ukraine. Il est constitué d'un groupe de rochers formés par l'érosion. Description Les rochers sont situés au sud du village de Spas (raïon de Sambir, oblast de Lviv), sur une colline boisée près de la confluence de la rivière Grand Duben et du fleuve Dniestr. La superficie de la zone protégée est de 5,5 hectares. Le statut de protection date de 1984 (sous le nom de « Roc ‹ Pierre de Sokoliv › – les vestiges du grès Yamnenska » (résolution du 9 octobre 1984, no 495, du Conseil régional de Lviv). Il s'agit de préserver un objet géologique intéressant, les restes du grès Yamnenska. Les rochers ont été formés par la séparation des grès relativement durs des couches de roches tendres à la suite de l'érosion (destruction des roches par le vent, l'eau, la fluctuation des températures). Le site de Spas n'est pas constitué d'une seule pierre mais de trois pierres, dont la plus haute mesure 24 mètres de haut. Légende Selon la légende, des gens aimables et pacifiques y vivaient autrefois, s'aidant toujours les uns les autres. Des moines d'un monastère voisin y contribuaient également. Cela ne plaisait évidemment pas au diable, qui décida de détruire le monastère et le village de Spas (que l'on peut traduire par « Sauveur »), au nom diaboliquement détesté. Dans ce but, l'impur trouva une pierre dans un pays lointain et la transporta dans le village de Spas. Cette nuit-là, un moine du monastère fit un rêve prémonitoire et se mit à prier avec ferveur pour conjurer le mauvais sort. Cela aida : lorsque le diable se trouva à proximité du village, le jour se leva et les coqs se mirent à chanter. Le diable, qui avait perdu ses forces, jeta une pierre et s'enfuit loin dans les Carpates. Depuis, la pierre se trouve à l'orée du village de Spas. Galerie Références Liens externes Геологічна пам'ятка природи Скеля «Соколів камінь» останець Ямненського пісковика Vidéo Youtube – AVKos : Spasky Stone (30 novembre 2018) Portail de la géologie Portail de l’Ukraine
Спаський Камінь

Спа́ський Ка́мінь (інші назви — Чортів Камінь, Соколів Камінь, Сокольський Камінь, Камінь Сокіл) — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Група скель. Розташована на південь від села Спас (Старосамбірський район, Львівська область), на лісистому пагорбі, неподалік від річки Дністер. Площа природоохоронної території 5,5 га, статус — з 1984 року (під назвою «Скеля «Соколів Камінь» — останець Ямненського пісковика»). Статус надано з метою збереження цікавого геологічного об'єкта — останців Ямненських пісковиків. Скелі виникли внаслідок відділення порівняно твердих пісковиків від м'яких скельних шарів через ерозію (руйнування гірських порід під впливом вітру, води, зміни температури). Спаський камінь — це, насправді, не один, а три камені-останці; висота найвищого сягає 24 метрів. Легенда про «Чортів камінь» За легендою, колись тут мешкали добрі і мирні люди, що завжди допомагали одне одному. А сприяли цьому монахи з поблизького монастиря. Це, звичайно, не сподобалось чортові, і він вирішив знищити монастир і село з ненависною для чорта назвою — Спас. Для цього нечистий знайшов у далекій країні камінь та поніс до села Спас. Тієї ночі в монастирі одному монахові приснився пророчий сон, і він почав ревно молитись, щоб відвернути біду. Це допомогло: коли чорт був поблизу села, настав світанок і заспівали півні. Чорт, втративши силу, кинув камінь і втік далеко у Карпати. Відтоді камінь залишився стояти на околиці села Спас. Фотографії Джерела Чорт свій камінь у пекло не взяв…[недоступне посилання з листопадаа 2019] Геологічна пам'ятка природи Скеля «Соколів камінь» останець Ямненського пісковика Посилання Відео: Спаський Камінь
Спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву «Надія»

Спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву «Надія» (СДЮШОР «Надія») — державна обласна спортивна установа-школа для підготовки, виховання і тренування спортсменів, в тому числі і для участі в спортивних змаганнях, як внутрішніх, так і міжнародних, включно з Олімпійськими іграми у місті Кропивницькому. Загальна інформація Спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву «Надія» розташована у середмісті Кропивницького за адресою: вул. Велика Пермська, буд. 1, м. Кропивницький-25006, Україна. Школа має у своєму розпорядженні велику комплексну спортивну споруду загальною площею 6,5 тис. м². У цьому комплексі є 2 спеціалізовані спортивні зали для занять спортивною гімнастикою, які обладнані сучасним гімнастичним знаряддям, плавальний басейн, спортивний зал для фізичної підготовки плавців, тренажерний зал, зали хореографії та аеробіки, роздягальні з душовими, медичний пункт і буфет. Станом на 2004 рік у Школі діяли 2 відділення спортивної гімнастики (юнаки і дівчата) та відділення плавання під керівництвом 32 тренерів-викладачів. З історії установи У березні 1975 року розпочала свою роботу дитячо-юнацька спортивна школа комітету з фізичної культури і спорту Кіровоградського облвиконкому. У 1987 році за високі досягнення в спорті школі був наданий статус спеціалізованої дитячої-юнацької школи олімпійського резерву. 23 квітня 1993 року школа зареєстрована як державна СДЮШОР «Надія». Досягнення СДЮШОР «Надія» За час існування закладом підготовлено декілька заслужених майстрів спорту і майстрів міжнародного класу, понад 70 майстрів спорту, тисячі кандидатів у майстри спорту та спортсменів масових розрядів. Вихованка школи заслужений майстер спорту Олеся Дудник стала абсолютною чемпіонкою Європи, дворазовою чемпіонкою світу та володарем Кубка США зі спортивної гімнастики. П'ять спортсменів-вихованців СДЮШОР «Надія» представляли Україну, в тому числі і ставали призерами, на Літніх Олімпійських іграх (у Атланті 1996 року та Сіднеї 2000 року) — Руслан Мезенцев, Світлана Залепукіна, Ольга Тесленко, Тетяна Ярош, Інна Нікітіна, Андрій Глущенко. У колективі школи зросла ціла плеяда талановитих тренерів, які своєю працею готували і готують спортсменів вищого класу, в тому числі і відзначених державними відзнаками і званнями. Див. також Список дитячо-юнацьких спортивних шкіл України Джерело Місто і люди. Єлисаветград — Кіровоград, 1754—2004. Ілюстрована енциклопедія., Кіровоград: «Імекс-ЛТД», 2004, стор. 138—139.
Park Inn Radisson Troytskaya (готель, Київ)

Готель «Park Inn Radisson Troytskaya» — 20-поверховий «чотирьохзірковий» готель у Києві. Один з найвищих готелів України. Історія Готель був збудований 1989 року. Розпорядженням уряду України 21 листопада 2011 року було розпочато приватизацію готелю для його реконструкції, готель був відданий фірмі «Юджин», було виділено 80 414 000 гривень для реконструкції будівлі в 2012 році. Згідно з проєктом реконструкції вікна готелю будуть замінено суцільним склінням. Відкриття після реконструкції відбулось у травні 2017 року.[джерело?] Характеристики Готель налічує 173 номери різної якості. У споруді знаходиться два ресторани і спорт-бар. Джерело Офіційний сайт готелю "Park Inn Radisson Troytskaya" [Архівовано 4 серпня 2018 у Wayback Machine.] Примітки
Станично-Луганский краеведческий музей

Станично-Луганский областной краеведческий музей (укр. Станично-Луганський краєзнавчий музей) — основанный 1 сентября 1988 года в Станице Луганской, Луганской области Украины. История Музей открыт 1 сентября 1988 года. Первая выставка в музее была посвящена трёхсотлетию основания Станицы Луганской. В 1993 году создана экспозиция «Станица Луганская, исконное поселение донских казаков». Таким образом, со временем музей превратился из краеведческого поселкового в музей Донского казачества. Первый директор - Анатолий Кудаев. Экспозиция В музее проводятся экскурсии по залам посвящённым истории посёлка и жизни Донских казаков. В 1999 году в музее на первом этаже открыта действующая выставка скульптора, заслуженного художника Украины и лауреата Российской премии имени Михаила Шолохова Николая Васильевича Можаева. Можаев сделал памятники такие как: посвящённые первооткрывателю угля в Донбассе Григорию Капустину и атаману Войска Донского Кондратия Булавина. В 2012 году в фонде 1666 предметов из основного и 836 из научно-вспомогательного фонда. Собрать экспонаты помогали школы из Станично-Луганского района, а также Луганский клуб военно-исторический реконструкции Дон и местные жители. С июня 2007 года работает экспозиция «Наши земляки» про участников Великой Отечественной войны. Описание В музее проходит научно-исследовательская работа, и изучается история о населенных пунктах в Станично-Луганского районе, а также собираются экспонаты и материалы о истории края. В музее изучают культурные традиции местных казаков и записывают образцы устного народного творчества, также проводятся встречи с ветеранами Великой Отечественной войны, и с ликвидаторами аварии на Чернобыльской АЭС, проходят фольклорные праздники, а также творческие вечера и организуются выставки художников. Музей посещают жители из районов, областей, а также из ближних и дальних территорий. В 2009 году музей посетило около 7500 человек. Примечания
Стара Красниця

Стара Красниця — колишнє село в Україні, в Іванківському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. До 1986 року входило до Чорнобильського району. Географія Село розміщується за 32 км від колишнього районного центру Чорнобиль, і за 15 км від залізничної станції Янів. Історія Виникло ймовірно у 1-й половині XIX ст. Вперше згадується у джерелах 60-х років XIX ст. як село на 10 дворів з населенням у 60 осіб, 1886 року населення зменшилося до 52 осіб. 1900 року мало 22 двори та 125 мешканців, що займалися хліборобством. Складалося з єдиної вулиці. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 110 мешканців. Підпорядковувалося Іллінецькій сільській раді. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживало 69 мешканців, було 38 дворів. Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, мешканці переселені у села Любомирівка, Вознесенське, Стара Оржиця Згурівського району. Село офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2015 році. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Примітки Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Стара Красниця[недоступне посилання з травня 2019]
Стара Рудня (Поліський район)

Стара Рудня (до II половини XIX ст. — Рудня) — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Географія Село розміщується за 25 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне), і за 6 км від колишньої залізничної станції Товстий Ліс. Лежить на р. Ілля, в яку впадає права притока Переварка. Історія Час виникнення села невідомий. 1864 року у селі було 12 дворів та мешкало 62 особи, серед них 21 римо-католик, 1887 року — 113 осіб, здебільшого різночинців. 1900 року у 21 дворах мешкало 149 осіб. Мешканці займалися хліборобством. До 1923 року у складі Мартиновицької волості Радомисльського повіту, після утворення 1932 року Київської області — Кливинській сільській раді (з середини 1970-х років — Веснянській сільській раді Поліського району). Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало близько 180 осіб. У радянський час село підпорядковувалося Кливинській сільраді до середини 1970-х років, а потім Веснянській сільській раді Поліського району. Село було повністю відселене 10 червня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. На момент евакуації населення становило 116 осіб. Мешканців села переселили до села Гланишів. Село було офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Джерела Списокъ населенныхъ мѣстъ Кіевской губерніи. Изданіе Кіевскаго Губернскаго Статистическаго Комитета. — Кіевъ : Типографія Ивановой, аренд. А. Л. Поповымъ, Спасская 10, 1900. — LXXXI + 1896 с. (рос. дореф.) Тимошенко Л. В. Краєзнавчі праці. Л. І. Похилевич / Ред. рада: О. В. Пшонківський та ін. — Біла Церква: Видавець О. Пшонківський, 2007. — 337 с. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Стара Рудня[недоступне посилання з травня 2019] Примітки
Старе Шарне

Старе Шарне — колишнє село в Україні, в Народицькому районі Житомирської області. Населення в 1981 році — 570 осіб. Село розташоване на березі річки Уж, неподалік від Народичів. Підпорядковувалося Розсохівській сільській раді. Потрапило в зону радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Історія У 1923—54 роках — адміністративний центр Старошарненської сільської ради Народицького району. Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 457 осіб, з яких 217 чоловіків та 240 жінок. Село було майже повністю відселене у 1990 або 1991 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС, а також село увійшло до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). Мешканців села було переселено до села Березова Гать. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 15 осіб. 100 % населення вказало своєю рідною мовою українську мову. До 24 травня 2007 року село входило до складу Розсохівської сільської ради Народицького району Житомирської області. Зняте з обліку 24 травня 2007 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Примітки Посилання Старе Шарне-нежил
Старогниличанское водохранилище

Старогниличанское водохранилище — небольшое русловое водохранилище на реке Гнилица (левый приток реки Северский Донец). Расположено в Чугуевском районе Харьковской области у сёл Ртищевка и Старая Гнилица. Водохранилище построено в 1974 году по проекту Харьковского филиала института «Укргипроводхоз». Назначение — орошение, рыборазведение, культурно-бытовые нужды. Вид регулирования — сезонное. Основные параметры водохранилища Нормальный подпорный уровень — 110,5 м; Форсированный подпорный уровень — 111,9 м; Полный объём — 2364000 м³; Полезный объём — 2,20 млн м³; Длина — 1,7 км; Средняя ширина — 0,277 км; Максимальные ширина — 0,50 км; Средняя глубина — 2,48 м; Максимальная глубина — 4,70 м. Основные гидрологические характеристики Площадь водосборного бассейна — 132 км². Годовой объём стока 50 % обеспеченности — 7250000 м³. Паводковый сток 50 % обеспеченности — 5260000 м³. Максимальный расход воды 1 % обеспеченности — 131 м³/с. Состав гидротехнических сооружений Глухая земляная плотина длиной — 598 м, высотой — 7,11 м, шириной — 10 м. Заделка верхового откоса — 1:8, низового откоса — 1:2,5. Шахтный водосброс из монолитного железобетона высотой — 4,5 м, размерами 2 (5,0×4,5) г. Водосбросный тоннель из монолитного железобетона размерами 4 (2,0×2,3) м, длиной — 28 м. Рекомендуемый водовыпуск из двух стальных труб диаметром 400 мм, оборудован защёлками. Использование водохранилища Водохранилище было построено для орошения в совхозе «Репинская» Чугуевского района. В настоящее время забор воды для орошения осуществляется насосными станциями Харьковского межрайонного управления водного хозяйства. Литература Водогосподарський паспорт Старогниличанського водосховища, Харківдіпроводгосп, 1980. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с.
Старогниличанське водосховище

Старогниличанське водосхо́вище — невелике руслове водосховище на річці Гнилиця ІІ (ліва притока р. Сіверський Донець). Розташоване в Чугуївському районі Харківської області. Водосховище побудовано в 1974 році по проекту Харківської філії інституту «Укрдіпроводгосп». Призначення — зрошення, риборозведення, культурно-побутові потреби. Вид регулювання — сезонне. Основні параметри водосховища нормальний підпірний рівень — 110,5 м; форсований підпірний рівень — 111,9 м; рівень мертвого об'єму — 107,0 м; повний об'єм — 2,364 млн м³; корисний об'єм — 2,20 млн м³; площа дзеркала — 95,2 га; довжина — 1,7 км; середня ширина — 0,277 км; максимальні ширина — 0,50 км; середня глибина — 2,48 м; максимальна глибина — 4,70 м. Основні гідрологічні характеристики Площа водозбірного басейну — 132 км². Річний об'єм стоку 50 % забезпеченості — 7,25 млн м³. Паводковий стік 50 % забезпеченості — 5,26 млн м³. Максимальні витрати води 1 % забезпеченості — 131 м³/с. Склад гідротехнічних споруд Глуха земляна гребля довжиною — 598 м, висотою — 7,11 м, шириною — 10 м. Закладення верхового укосу — 1:8, низового укосу — 1:2,5. Шахтний водоскид із монолітного залізобетону висотою — 4,5 м, розмірами 2(5,0х4,5)м.. Водоскидний тунель чотирьохвічковий із монолітного залізобетону розмірами 4(2,0х2,3)м, довжиною — 28 м. Донний водоспуск з двох сталевих труб діаметром 400 мм, обладнаний засувками. Використання водосховища Водосховище було побудовано для зрошення в радгоспі «Репінський» Чугуївського району. На даний час забір води для зрошення здійснюється насосними станціями Харківського міжрайонного управління водного господарства. Література Водогосподарський паспорт Старогниличанського водосховища, Харківдіпроводгосп, 1980. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с.
Staryi Zbarazh Castle

The Staryi Zbarazh Castle (Ukrainian: Старозбаразька фортеця, romanized: Starozbaraz'ka fortetsia) was a castle built in the 15th century by Kniaz Kaributas on a high rock. It is an architectural monument of national importance of Ukraine. History During a Tatar invasion in 1474, Kniaz Vasyl Nesvizkyi defended himself in the castle and fell there and the castle was burned. After this invasion, the Zbaraskis rebuilt the stronghold and stayed there until 1589, when a Tatar invasion broke the defense led by Janusz Zbaraski and it was again destroyed. After that it was not rebuilt again. On the initiative of Kniaz Krzysztof Zbaraski, at the beginning of the 17th century, construction of a new castle in Zbarazh began, 3 km from the old one. Architecture In the 15th century, it was a wooden defensive structure surrounded by a wall, which included an entrance gate. References Sources "Zbaraż Stary". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 14. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1895. p. 512.
Zamek w Zbarażu Starym

Zamek w Zbarażu Starym – zamek zbudowany w XV w. przez księcia Dymitra Korybuta Zbaraskiego na wysokiej skale. Zabytek architektury o znaczeniu narodowym. Historia Podczas najazdu tatarskiego w 1474 r. w zamku bronił się kniaź Wasyl Wasylewicz Nieświski i tam poległ a zamek został spalony. Po tym najeździe Zbarascy odbudowali warownię i przebywali w niej do 1589 r., kiedy najazd Tatarów przełamał obronę prowadzoną przez Janusza Zbaraskiego i ponownie został zniszczony. Po tym nie był już więcej odbudowany. Z inicjatywy księcia Krzysztofa Zbaraskiego z początkiem XVII w. zaczęto budować nowy zamek w Zbarażu, w odległości 3 km od starego. Architektura W XV w. była to drewniana budowla obronna otoczona murem, w którym znajdowała się brama wjazdowa. Przypisy Bibliografia Filip Sulimierski, Bronisław Chlebowski, Władysław Walewski. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. T. XIV. Warszawa, 1880–1902, s. 512. AleksanderA. Strojny AleksanderA., KrzysztofK. Bzowski KrzysztofK., ArturA. Grossman ArturA., Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., Kraków: Wyd. Bezdroża, 2005, s. 220-221, ISBN 83-921981-6-6, OCLC 750033004 . Linki zewnętrzne Zbaraż Stary, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 512 . Zamek w Zbarażu Starym