NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Wilchiwzi (Tjatschiw)

Wilchiwzi (ukrainisch Вільхівці; russisch Ольховцы/Olchowzy, tschechoslowakisch Vulchovce, ungarisch Irhóc) ist ein Dorf im Süden der ukrainischen Oblast Transkarpatien im Tal des gleichnamigen Flusses Tereswa etwa 3300 Einwohnern. Das 1486 erstmals schriftlich erwähnte Dorf liegt in der historischen Region Maramureș, etwa 15 Kilometer nordöstlich der Rajonshauptstadt Tjatschiw und 122 Kilometer südöstlich der Oblasthauptstadt Uschhorod im Süden des Rajons Tjatschiw. Am 26. August 2015 wurde das Dorf zusammen mit 5 weiteren Dörfern zum Zentrum der neugegründeten Landgemeinde Wilchiwzi (Вільховецька сільська громада/Wilchowezka silska hromada), bis dahin bildete es zusammen mit den Dörfern Sassowo und Wilchiwtschyk die gleichnamige Landratsgemeinde Wilchiwzi (Вільховецька сільська рада/Wilchowezka silska rada). Folgende Orte sind neben dem Hauptort Wilchiwzi Teil der Gemeinde: Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Vilkhivtsi, Zakarpattia Oblast

Vilkhivtsi (Ukrainian: Вільхівці; Czech: Vulchovce; Hungarian: Irhóc; Rusyn: Вульховцѣ, romanized: Vulkhovtsi; Yiddish: ווילחאוויץ, romanized: Vilkhovitz) is a village in Tiachiv Raion, in the western Zakarpattia Oblast of Ukraine. It is the administrative centre of Vilkhivtsi rural hromada, one of the hromadas of Ukraine. Its population is 3,374 (as of 2025). Overview Vilkhivtsi was first mentioned in 1389, when it was ruled under feudalism. The village of Dobrianske was split from it in 1419, and the Communist Party of Czechoslovakia operated in the village from 1921. The city was captured by the Soviet Union on 21 October 1944, during World War II, and subsequently integrated into the Ukrainian Soviet Socialist Republic. A 6,700-hectare collective farm was established, with cattle and sheep as livestock. It is split into two halves separated by a 544 m (0.338 mi) hill. There are two hotels in the village. Vilkhivtsi is also home to a synagogue. Constructed c. 1705, it is one of Ukraine's oldest surviving synagogues. It was rebuilt in 2020 and currently houses a museum to Jewish life. Notable people Vasyl Shchobei, Ukrainian politician and member of the Soim References
Irhóc

Irhóc (ukránul: Вільхівці [Vilhivci]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Técsői járásban. Fekvése Técsőtől északkeletre, a Tarac folyó jobb partján, a balparti Kökényessel majdnem összeépülve, Nyágova és Nyéresháza közt fekvő település. Itt ömlik a folyóba a Vulhovcsik patak. Története A falu nevét 1389-ben említette először oklevél Ilhoba alakban. 1404-ben Ilhoch, 1411-ben Ialhoch, 1419-ben Ielhouch, 1474-ben Ylholcz, 1492-ben Iholcz néven írták. A falu a 14. század második felében települt, és 1404-ig királyi birtok volt. 1404-ben Zsigmond király a Tatul család őseinek; Erdő fia Aprusának és Gerhesnek adományozta. A Tatuloké volt egészen a család kihalásáig. A családnak a 15. század végén történt kihalása után a Dolhai, Drágfi és Urmezei családok pereskedtek a birtokért, végül a Dolhai család örököseié, a Kornisoké lett. 1910-ben 3150 lakosából 2490 fő ruszin, 548 német, 110 magyar volt. A népességből 2538 görögkatolikus, 591 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Taracvízi járásához tartozott. Galéria
Wilchiwci (obwód zakarpacki)

Wilchiwci (ukr. Вільхівці lub Вульхуці, rusiń. Вульховцѣ, słow. Vulchovce, węg. Irhóc) – wieś na Ukrainie w obwodzie iwanofrankiwskim, w rejonie tiaczowskim. Pierwsza pisemna wzmianka pochodzi z 1389 roku, kiedy to wieś wymieniona została pod nazwą Ilhoba. Inne nazwy to: 1404: Ilhoch; 1406: Ilholcz; 1448: Ilholtz; 1725: Irholcz; 1808: Irholcz, Irhowec, Walchowec, Jalková; 1828: Irholcz, Wulychuwci, Jalowa. Do czasu traktatu w Trianon wieś wchodziła w skład Węgier, następnie z nazwą Vulchovce wchodziła w skład Czechosłowacji. W Vulchovcach, które w latach 1921-1931 nazywały się Oľchovec, znajdował się notariusz miejski, posterunek żandarmerii i poczta.[2] W 1930 r. w mieście żyło 4085 mieszkańców, w tym 3269 Rusinów, 774 Żydów, 20 Czechów i Słowaków, 8 Węgrów i 1 cudzoziemiec. Od 1945 roku wieś należała do Ukraińskiej Socjalistycznej Republiki Radzieckiej, wchodzącej w skład ZSRR, a od 1991 roku wreszcie do niepodległej Ukrainy. Przypisy Bibliografia Historia wsi (ukr.)
Vilhivți, Teceu

Vilhivți (în ucraineană Вільхівці) este localitatea de reședință a comunei Vilhivți din raionul Teceu, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Vilhivți era vorbitoare de ucraineană (98,37%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,42%). Note
Ольховцы (Закарпатская область)

Ольхо́вцы (укр. Вільхівці), (русин. Ульхуцї) — село в Тячевском районе Закарпатской области Украины. Административный центр Ольховецкой сельской общины. История В советское время здесь действовал плодоперерабатывающий пункт Тересвянского соко-винного завода. В июле 1995 года Кабинет министров Украины утвердил решение о приватизации находившегося здесь совхоза. Население по переписи 2001 года составляло 3374 человека. Спорт В селе базируется футбольный клуб «Ольховцы», выступающий во Второй лиге чемпионата Украины Известные уроженцы Бокоч, Василий Андреевич (род. 1945) — украинский певец. Народный артист Украины. Хира, Александр Корнилиевич (род. 1897) — епископ МГКЕ Примечания Ссылки Ольховцы на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.) Галерея
Вишгородська центральна районна лікарня

Комунальне некомерційне підприємство «Вишгородська центральна районна лікарня» Вишгородської міської ради — заклад охорони здоров'я першого рівня акредитації, що обслуговує місто Вишгород та Вишгородський район. Будова лікарні терапевтичне відділення — розраховане на 80 ліжок, із них терапія — 30 ліжок, кардіологія — 30, неврологія — 20; хірургічне відділення — розраховане на 40 ліжок, 20 ліжок травматологічних і 5 ЛОР-ліжок. Також у відділенні є палати підвищеної комфортності; акушерсько-гінекологічне відділення — розраховане на 30 ліжок. Відділення має 14 палат, з яких 2 палати для вагітних жінок та 12 палат для сумісного перебування, також є одно- та двомісні палати; дитяче відділення; відділення анестезіології та інтенсивної терапії — відкрите 30 березня 1993 року, налічує 12 ліжок; рентгенологічне відділення; цілодобовий травматологічний пункт; поліклінічне відділення; діагностичне відділення; відділення екстреної (невідкладної) допомоги; кабінет "Довіри" Джерела Сайт Вишгородської районної державної адміністрації Сайт Вишгородської центральної районної лікарні Примітки
Науковий метрологічний центр

Науковий метрологічний центр — підприємство, установа чи організація, визначене Кабінетом Міністрів України з числа державних підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері метрології та метрологічної діяльності, яке створює, удосконалює, зберігає і застосовує національні еталони. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 р. № 330 визначено чотири наукові метрологічні центри: Національний науковий центр «Інститут метрології», м. Харків. Державне підприємство «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», м. Київ. Державне підприємство «Науково-дослідний інститут метрології вимірювальних і управляючих систем», м. Львів. Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», м. Івано-Франківськ. Наукові метрологічні центри входять в структуру національної метрологічної служби. Положення про наукові метрологічні центри затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері метрології та метрологічної діяльності. Функції та повноваження наукових метрологічних центрів Наукові метрологічні центри у сферах діяльності, визначених положеннями про них та нормативно-правовими актами: 1) здійснюють фундаментальні наукові дослідження у сфері метрології, а також виконують роботи, пов'язані з розробленням та реалізацією державних програм з метрології та концепції розвитку метрологічної системи України; 2) здійснюють науково-прикладні дослідження та виконують науково-дослідні роботи, пов'язані із створенням, удосконаленням, зберіганням, звіренням, застосуванням національних еталонів, створенням систем передачі розмірів одиниць вимірювання; 3) беруть участь у розробленні проектів технічних регламентів, інших нормативно-правових актів, а також нормативних документів у сфері метрології та метрологічної діяльності; 4) здійснюють координацію та науково-методичне супроводження робіт із забезпечення єдності вимірювань за відповідними напрямами діяльності; 5) проводять оцінку відповідності засобів вимірювальної техніки; 6) проводять калібрування та повірку засобів вимірювальної техніки; 7) проводять вимірювання у сфері законодавчо регульованої метрології; 8) ведуть інформаційний фонд за напрямами своєї діяльності; 9) здійснюють міжнародне співробітництво з питань, що належать до їх компетенції. Наукові метрологічні центри за договорами з юридичними та фізичними особами можуть виконувати інші роботи (надавати інші послуги), пов'язані із забезпеченням єдності вимірювань. Посилання Постанова КМУ від 27.05.15 № 330 Про визначення наукових метрологічних центрів Положення про Державний науковий метрологічний центр
Ужгородська дирекція залізничних перевезень

Ужгородська дирекція залізничних перевезень (ДН-5) — одна з п'яти дирекцій Львівської залізниці АТ «Укрзалізниця». Обслуговує Закарпатську область (крім східної частини). Управління дирекції розташоване за адресою: м. Ужгород, вул. Тихого, 8. Ширина колії — 1520 мм, але на деякі прикордонні станції (Чоп, Дяково, Батьово) з країнами Східної Європи існують колії шириною 1435 мм. На станціях Чоп та Мукачево діють перевалочні пункти та пункти перестановки візків вагонів. Також на території дирекції знаходиться вузькоколійка 750 мм Берегове — Хмільник — Іршава та Виноградів — Хмільник — Іршава. Межі дирекції Дирекція межує з: Львівською дирекцією Львівської залізниці (перегони Опорець — Бескид та Беньове — Сянки); Словацькими залізницями (перегон Чоп — Чєрна-над-Тисою та Павлове — Вельке Капушани); Угорськими залізницями (перегон Чоп — Загонь та Соловка — Єпер'єшке); Румунськими залізницями (перегон Дяково — Халмеу та Тересва — Кимпулунг-ла-Тиса). Основні залізничні вузли Підрозділи До складу дирекції входять: ТЧ-9 Мукачеве; ТД-10 Чоп; ТЧ-12 Берегове; РПЧ-5 Королево; ЛВЧ-5 Ужгород. Рухомий склад електровози ВЛ11; тепловози М62, ЧМЕ3, ТУ2 (750 мм); дизель-поїзди Д1. Примітки Посилання Львівська залізниця. Інформація про станцію Ужгород на сайті railwayz.info(рос.)
Урочище «Солонівське»

Уро́чище «Соло́нівське» — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Дубенського району Рівненської області, на північ від села Солонів, у заплаві річки Стир, де вона утворює закрут. Площа 103 га. Перебуває у віданні Демидівської селищної ради. Створений рішенням облвиконкому №343 від 22.11.1983 року. Заказник створений для збереження болотного масиву в заплаві річки Стир, де наявна рідкісна болотна та лучна рослинність. Посилання Ботанічний заказник місцевого значення «Урочище «Солонівське» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Урочище Солонівське [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.]
Урочище «Ситенське»

Уро́чище «Си́тенське» — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Дубенського району Рівненської області, на північний захід від села Заміщина. Площа 67 га. Створений рішенням Рівненського облвиконкому №343 від 22.11.1983 року. Перебуває у віданні Крупецької сільської ради (на землях запасу). Заказник створений для охорони болотного масиву у заплаві річки Ситенька, де наявна рідкісна болотна та лугова рослинність. Тут виявлена велика популяція коручки чемерникоподібна. Урочище розташоване в межах Кременецько-Дубенської акумулятивної рівнини Малого Полісся. Територія характеризується відмітками від 220 до 205 м. у долині річки. У його межах поширені сучасні болотні та алювіальні відклади, які представлені торфом, пісками, супісками та суглинками. Основну частину урочища займають болота, площа яких 66 га. Посилання Урочище «Ситенське». Стор. 13 [Архівовано 29 грудня 2016 у Wayback Machine.] Радивилівський район. «Урочище «Ситенське» [Архівовано 22 грудня 2016 у Wayback Machine.]
Михайлівський заказник (Радивилівський район)

Миха́йлівський зака́зник — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Дубенському районі Рівненської області, на території колишньої Михайлівської сільської ради, поблизу села Михайлівка. Площа 199,8 га. Перебуває у віданні Радивилівського лісництва ДП «Дубенський лісгосп» (квартал 104, 105, квартал 106 [за винятком виділу 27]). Заснований рішенням облвиконкому № 345 від 16.12.1986 року. Основу заказника становить одноярусний сосновий ліс штучного походження з домішкою клена та берези. Підлісок утворює ліщина звичайна, рідше трапляються бруслина бородавчаста, бузина чорна, горобина. Травяний покрив доволі різноманітний, розріджений. Тут трапляються: конвалія звичайна, щитник чоловічий та щитник шартрський, фіалка Рейхенбаха, ожина волосиста, круціата гола, гравілат міський, костяниця, веснівка дволиста тощо. На території заказника відмічені види із Червоної книги України: третинний релікт — зозулині черевички справжні та диз'юнктивноареальний вид — лілія лісова, а також регіонально рідкісні види — горицвіт весняний, водозбір звичайний, кадило сарматське. Із тварин — сарна європейська, заєць сірий, сова сіра, жовна чорна, крутиголовка, дрізд чорний, золотомушка жовточуба, веретільниця ламка та інші. Посилання Ботанічний заказник місцевого значення «Михайлівський» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Михайлівський [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.]
Бук плакучої форми

Бук плаку́чої фо́рми — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах міста Трускавця Львівської області, на бульварі Ю. Дрогобича (біля будинків № 1 і 3а). Площа 0,01 га. Статус надано 1984 року. Перебуває у віданні санаторію «Берізка». Статус надано з метою збереження рідкісного дерева — бука плакучої форми. Галерея Джерела Бук плакучої форми [Архівовано 6 квітня 2016 у Wayback Machine.]
Лев'ятинське болото

Лев'я́тинське боло́то — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Дубенському районі Рівненської області, поблизу села Лев'ятин, на околиці міста Радивилів. Площа 23 га. Перебуває у віданні ДП СЛАП «Радивилівський держспецлісгосп» (квартал 54 виділ 5-7, 9-16). Заснований рішенням облвиконкому № 98 від 18.06.1991 року. Територія заказника розташована в заплаві річки Слонівка. На болоті переважають вільхово-осоково-гіпнові ценози. Значну площу займають угруповання з валеріаною цілолистою, рідкісним західноєвропейським видом, який перебуває тут на східній межі ареалу. На болоті трапляються такі червонокнижні види рослин, як центральноєвропейський реліктовий вид на східній межі ареалу — осока Девелла, євроазійський вид на південній межі ареалу — пальчатокорінник Фукса та євроазійсько-середземноморський вид — коручка болотна. Особливу цінність болоту надає наявність фрагментів рідкісних реліктових угруповань осоки Девелла, занесеної до Зеленої книги України. На болоті багате лучно-болотне різноманіття, серед якого виявлені осока піхвова, валеріана болотна, осока чорна, гадючник в'язолистий, два вида живокосту — лікарський та Бессера, м'ята лучна, вовче тіло болотне, незабудка болотна та інші види. Через наближеність до міста, заказник страждає від негативного антропогенного впливу. Тут полюбляють відпочивати місцеві мешканці, після яких залишається побутове сміття. Галерея Посилання Ботанічний заказник місцевого значення «Лев'ятинське болото» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Лев'ятинське болото [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.] Примітки
Немирівський ліс

Неми́рівський ліс — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Дубенському районі Рівненської області, біля села Немирівка. Площа 192 га. Перебуває у віданні ДП СЛАП «Радивилівський держспецлісгосп» (квартал 89, виділи 1-32; квартал 90, виділи 1-3; 10-24, 27-29). Заснований рішенням облвиконкому № 98 від 18.06.1991 року. У заказнику переважають соснові насадження, відмічений підріст дуба північного, який висаджувався по краю лісу. Ярус підліску утворюють свидина кров'яна, бузина чорна, бруслина бородавчаста, ліщина звичайна. Трав'яний покрив різноманітний. Тут ростуть: щитники чоловічий та шартрський, тонконіг дібровний, веснівка дволиста, нечуйвітер волохатенький, ожика волосиста, фіалка Рейхенбаха. Наукову цінність заказника становлять види, занесені до Червоної книги України: реліктовий вид — гудієра повзуча (тайгова орхідея), голарктичний вид — баранець звичайний, палеарктичний вид — плаун річний, а також низка регіонально рідкісних і малопоширених видів — одноквітка звичайна, голокучник дубовий, зимолюбка зонтична, грушанки круглолиста та мала, ортилія однобока, щитник австрійський, ожина шершава, плаун булавоподібний. Посилання Лісовий заказник місцевого значення «Немирівський ліс» Немирівський ліс
Джерело № 1 «Нафтуся» курорту «Трускавець»

Джерело́ № 1 «Нафту́ся» куро́рту «Трускаве́ць» — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах міста Трускавця Львівської області, на вулиці Джерельній (біля бювета № 1). Опис Площа 0,3 га. Статус надано 1984 року. Перебуває у віданні: Трускавецька територіальна курортна рада по управлінню курортами профспілок. Статус надано з метою збереження джерела мінеральної води типу «Нафтуся». Джерело розташоване на території Курортного парку. Див. також Джерело №10 («Катерина») Джерела Джерело №1 Нафтуся курорту Трускавець [Архівовано 19 серпня 2017 у Wayback Machine.]
Урочище «Кишка»

Уро́чище «Ки́шка» — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Дубенському районі Рівненської області, на території Крупецької сільської ради, неподалік від села Срібне. Площа 422 га. Перебуває у віданні ДП СЛАП «Радивилівський держспецлісгосп» (квартал 63, виділи 7-29; квартал 66, виділи 1-9; квартал 67, виділи 1-8). Заснований рішенням облвиконкому № 33 від 28.02.1995 року. Заказник створений для збереження рідкісних видів рослин у заплаві річки Ситеньки. Посилання Ботанічний заказник місцевого значення «Урочище «Кишка» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Урочище Кишка [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.]
Дендропарк «Радивилівський»

Дендропа́рк «Радиви́лівський» — комплексна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована на території міста Радивилів, між вулицями Міцкевича та Козланюка. Площа 0,7 га. Перебуває у віданні Радивилівської міської ради. Заснована рішенням облвиконкому № 33 від 28.02.1995 року. У дендропарку налічується близько 30 видів деревних та чагарникових порід. Серед них найбільшу кількість дерев становить акація (діаметр 70 см, вік 120 років). У парку також зростають клен американський, липа, гіркокаштан, граб, ясен, дуб, береза. Посилання Комплексна пам'ятка природи місцевою значення «Радивилівський дендропарк» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Радивилівський дендропарк [Архівовано 18 листопада 2016 у Wayback Machine.]
Урочище «Савчуки»

Уро́чище «Савчуки́» — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Дубенському районі Рівненської області, на території колишньої Козинської сільської ради. Площа 65,6 га. Перебуває у віданні ДП СЛАП «Радивилівський держспецлісгосп» (квартал 24, виділи 1-9). Заснований рішенням облвиконкому № 33 від 28.02.1995 року. Заказник створений для збереження численних популяцій орхідей та інших водно-болотних видів рослин. У прилеглому лісі виявлені центральноєвропейський вид — астранція велика та диз'юнктивноареальний вид — лілія лісова, занесена до Червоної книги України. Посилання Ботанічний заказник місцевого значення «Урочище «Савчуки» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Урочище Савчуки [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.]
Парк «Зарічненський»

Парк «Зарі́чненський» — комплексна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Дубенського району Рівненської області, на території Козинської територіальної громади, у дворі Козинського фтізіо-пульмонологічного санаторію (село Козин). Площа 0,6 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому № 33 від 28.02.1995 року. Перебуває у віданні Козинської сільської ради. Зарічненський парк — це старовинний декоративний парк, закладений Графом Тарнавським. Частина парку збережена до наших часів. Парк налічує понад 40 видів дерев та чагарників. Серед них: модрина європейська (вік понад 100 років), ясен, сосна звичайна, ялина європейська, береза бородавчаста, тополя звичайна й інші види. Посилання Комплексна пам'ятка природи місцевого значення «Зарічненський парк» Зарічненський парк
Острів Замок

О́стрів За́мок — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Дубенського району Рівненської області, на території Козинської територіальної громади (Рівненська область), між селами Козин і Зарічне. Опис Площа 4 га. Заснована рішенням Рівненського облвиконкому № 998 від 18.06.1991 року (за іншими відомостями датою заснування є 1995 рік). Перебуває у віданні Козинської сільської ради. Статус надано для збереження рідкісних видів дерев та рослин. Пам'ятка природи розташована у заплаві річки Пляшівка, на території острова, який є місцем відпочинку мешканців села Козина. Неподалік острова є став. Острів відомий тим, що у свій час тут був збудований замок панів Козинських, від якого й походить його назва. У 1960-х роках на острові заклали парк. З деревних насаджень у ньому переважають тополі, трапляються берези, ялини, верби (Див. також Парк «Зарічненський»). Галерея Примітки Джерела Ботанічна пам'ятка природи місцевого значення «Острів «Замок» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.]
Гора «Цимбал»

Гора́ «Ци́мбал» — заповідне урочище в Україні. Розташоване в межах Дубенському районі Рівненської області, неподалік від села Новоукраїнське. Площа 9,2 га. Засноване рішенням облвиконкому № 98 від 18.06.1991 року з метою збереження рідкісних степових рослин на схилах гори. Гора «Цимбал», з абсолютною відміткою 348,5 м, розташована на межі Рівненської і Львівської областей, на Гологоро-Кременецькому нагір'ї Подільської височини. Урочище є схилом, складеним вапняковими породами неогенового віку. На схилах гори випасають худобу, тому рослинний покрив дуже трансформований. На самому пагорбі дерев і чагарників немає, зрідка трапляються невеличкі сосни та кущі шипшини. Флора пагорба багата лучно-степовими видами. Тут поширені два вида шавлії — лучна та кільчаста, три види звіробою — плямистий, звичайний та стрункий, миколайчики плоскі, смілка звичайна, декілька видів конюшини — гірська, біла, лучна, польова, дзвоники сибірські, тимофіївка степова, перстач пісковий, жовтець Стевена, оман мечолистий. Тут росте багато лікарських рослин: куряча сліпота звичайна, льон проносний, очанка гребінчаста, чебрець блошиний, подорожники — середній та ланцетний. На верхв'ї гори наявні угруповання осоки низької — рідкісні для України реліктові степові ценози, занесені до Зеленої книги України. Тут виявлено язичник карпатський (язичник сивий). На горі зростають також китятки сибірські, відкасник звичайний, горицвіт весняний, астрагал нутовий — рідкісні види флори Рівненщини. Ростуть тут і типові для вапнякових місцевостей види: самосил гайовий, лещиця пучкувата, ласкавець серпоподібний, заяча конюшина багатолиста, чебрець вапняковий. В урочищі велике різноманіття комах, зокрема відмічені коник зелений, бронзівка золотиста, м'якотілка бура, красоцвіт зоряний, синявець Ікар, дукачик непарний, сонцевик адмірал, махаон (Червона книга України). Галерея Посилання Заповідне лісове урочище «Гора «Цимбал» [Архівовано 20 березня 2016 у Wayback Machine.] Гора Цимбал [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]