NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Замошня

Замошня (стара назва — Замошшя) — колишнє село в Україні, за 22 км від ЧАЕС, неподалік впадіння річки Ілля у річку Уж, в Іванківському районі Київської області. Історія У XIX ст. була західною частиною села Глинна, 1900 року вже виділена як окреме поселення. Населення села становили виключно старообрядці, населення 1900 року становило 611 осіб. У селі існував жіночий монастир з церквою Казанської ікони Божої Матері, де жило до 10 черниць. За 8 верст існував заснований 1805 року чоловічий монастир з церквою Різдва Христового та каплицею Димитрія Мироточивого (храми звели 1829 року). За даними 1968 року, населення села становило 240 осіб. Село було центром сільради (до 1980-х років), пізніше підпорядковувалося Корогодській сільській раді. До аварії на ЧАЕС підпорядковувалося Чорнобильському району. У селі діяли восьмирічна школа, клуб та бібліотека. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 138 мешканців, було 71 дворів. Мешканці села після аварії на ЧАЕС були відселені у село Луб'янка (Бучанський район). Після аварії на станції 26 квітня 1986 село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. У селі збереглася церква Казанської ікони Божої Матері побудови 1898 року та старообрядницький цвинтар. Церква наразі реставрується. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019] село Замошня [Архівовано 20 грудня 2012 у Wayback Machine.] Посилання Андрій Давидов відроджує зруйнований храм у чорнобильському селі Примітки
Заплавное (озеро, Киев)

Заплавное (укр. Заплавне) — озеро, расположенное на территории Дарницкого района Киевского горсовета; 6-е по площади озеро Киевского горсовета (4-е — Дарницкого района). Площадь — 0,71 км² (70,8 га), по другим данным 76,5 га. Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — пойменное и антропогенное. Группа гидрологического режима — бессточное. География Длина — 1,65 км. Ширина наибольшая — 0,58 км. Озеро используется для рекреации и рыболовства. Купание не рекомендовано. Расположено на левом берегу Днепра внутри жилого массива Бортничи: между улицами Березневая, Лермонтова и Заплавная (Красноармейская). Озерная котловина не правильной овальной формы вытянутая с севера на юг. Озеро было преобразовано и изменено при торфоразработках и намывах территории для строительства жилых массивов. Примечания
Заплавне (озеро)

Запл́авне — озеро у Дарницькому районі Києва, ландшафтний заказник місцевого значення. Розташування Озеро розташоване у заплаві річки Дніпро між вулицями Березнева, Заплавна і Вітовецька. Опис Походження озера частково пов'язано з тим, що тут кілька десятиріч тому видобували торф. Згодом водойма була поглиблена у зв'язку з видобутком піску для намиву території прилеглих житлових масивів. Сучасний стан 22 травня 2022 року озеру разом з прибережно-захисною смугою надано статус заказника площею 70,8 га. Статус надано з метою збереження екосистеми озера у природному стані. Тут виявлено три види амфібій, зокрема ропуха зелена та жаба гостроморда, які охороняються Бернською конвенцією. Ця територія також є місцем гніздування 11 видів птахів, значна кількість яких є рідкісними або зникаючими. Тепер на східному березі переважає котеджна забудова. Окрему групу утворюють озера Сонячне, Гарячка та Прірва. Галерея Див. також Бортничі Посилання Водні об'єкти Києва(укр.) У Дарницькому районі природна територія «Озеро Заплавне» оголошена ландшафтним заказником місцевого значення Рішення Київської міської ради
Запілля (Чорнобильський район)

Запілля — колишнє село в Україні, за 15 км від ЧАЕС та за 7 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль, в Вишгородському районі Київської області. До 1986 року входило до складу Чорнобильського району і підпорядковувалося Заліській сільській раді. Історія Вперше згадується в 1560 році. 1768 року поряд з Запіллям стратили полковника Коліївщини Івана Бондаренка. 1864 року у селі мешкало 104 мешканці. 1887 року населення становило вже 290 осіб. Станом на 1900 рік Запілля — власницьке село, налічувалося 53 двори, проживало 305 мешканців. Діяла школа грамоти. Працювали 2 млини. Село підпорядковувалося Чорнобильській волості. Напередодні аварії у селі проживало 172 мешканці, був 81 двір (господарство). Після аварії на станції 26 квітня 1986 село було відселене внаслідок сильного забруднення, а мешканці переселені у село Нове Залісся, а також у село Здвижівка. Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Галерея Примітки Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Черевач [Архівовано 20 грудня 2012 у Wayback Machine.] Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019]
Зариваха

Зарива́ха — одне з Осокорківських озер у Дарницькому районі Києва. Розташування Розташоване на території садово-дачних ділянок Нижні Сади. Основні параметри Озеро являє собою довгу вузьку водойму (довжина близько 2,5 км, ширина — 15-30 м), оточену з усіх боків дачними ділянками. У північній частині озеро протоками з'єднується з озером Підбірна, а у середині — з озером Яремине. Посилання Веб-енциклопедія Києва.
Зарічна вулиця (Київ)

Зарі́чна ву́лиця — вулиця в Дарницькому районі міста Києва в межах історичної місцевості Осокорки. Пролягає від Трускавецької вулиці та Іжкарської вулиці до вулиці Алімпія Галика. До 3арічної вулиці прилучаються Осокорський провулок, Осокорська вулиця (двічі), проспект Миколи Бажана і Завальна вулиця. Історія Вулиця виникла у середині XX століття під назвою Нова. Сучасна назва — з 1955 року. У середині 1980-х років 3арічну вулицю було дещо переплановано під час прокладання нової автомагістралі (проспекту Миколи Бажана). Примітки Джерела Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 64. Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 80–81. — ISBN 5-88500-070-0. Вулиці Києва. Довідник / під ред. А. М. Сигалова. — К. : Агентство преси «Журналіст», 2005. — С. 44. — ISBN 966-95457-1-5. Зарічна вулиця // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 85. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.]
Muzeum pamięci Wiaczesława Lipińskiego

Muzeum pamięci Wiaczesława Lipińskiego zostało otwarte 22 sierpnia 2011 r. W miejscowości Zaturce w domu rodzinnym Wiaczesława Lipińskiego. Jest to jedyne muzeum na Ukrainie dedykowane pochodzącemu z Wołynia historykowi, politologowi i mężowi stanu z początku XX wieku. Ekspozycja Publikacje Oksana Cymbaluk. W Zaturcach otwarto Muzeum Wiaczesława Lipińskiego. Monitor Wołyński (2011) Maja Gołub. W muzeum Lipińskiego. Monitor Wołyński (2014)
Західний (автовокзал)

За́хідний автовокза́л — один з колишніх автовокзалів, що розташовувався у Куйбишевському районі Донецька, на північному заході міста. Автовокзал повністю зруйнований внаслідок бойових дій та не працює з 26 травня 2014 року. Історія Автовозал «Західний» був відкритий 17 травня 2011 року, в ході підготовки міста до проведення футбольного Чемпіонату Євро-2012 замість старого Путилівський автовокзалу. Всі маршрути, які раніше вирушали з автовокзалу «Путилівський», після його закриття стали вирушати саме з цього автовокзалу. Також передбачалося прокласти в цьому напрямку тролейбусну лінію. Через безпосередню близькість до Донецького аеропорту (ДАП) автовокзал опинився у зоні запеклих бойових дій. Роботу терміналу та всі пасажирські рейси назавжди зупинились 26 травня 2014 року. Внаслідок регулярних артилерійських обстрілів інфраструктура зазнала критичних пошкоджень. Будівлю автовокзалу фактично знищено вщент, металоконструкції потрощено, а територія навколо занедбана та поросла чагарниками. Пасажирське сполучення До російської збройної агресії проти України з автовокзалу курсували автобуси у північному та західному напрямку Донецької області, а також в Київ, Харків, Кропивницький, Луганськ, Кам'янець-Подільський, Дніпро, Умань, Запоріжжя та інші міста України. Усі міжміські автобусні перевезення, які підконтрольні окупаційній владі в Донецьку, наразі здійснюються виключно через Південний автовокзал та окремі диспетчерські станції (наприклад, «Мотель» чи «Критий ринок»). До Західного автовокзалу курсували муніципальні автобуси та маршрутні таксі № 6А, № 73А та № 83. Адреса м. Донецьк, Красноармійське шосе, 1 (на виїзді у напрямку Пісків та Покровська). Див. також Південний автовокзал Джерела До нового Путилівського вокзалу перенесуть три автобусні маршрути. [недоступне посилання з серпня 2019] У Донецьку змінять рухи міських маршрутів.[недоступне посилання з серпня 2019] Розклад руху автобусів по автостанціям та автовокзалам України на сайті bus.com.ua. [Архівовано 10 вересня 2013 у Wayback Machine.] (рос.)
Західно-Донбаський професійний ліцей

Західно-Донбаський професійний ліцей (ЗДПЛ) — професійно-технічний навчальний заклад у місті Павлоград. Історична довідка про навчальний заклад Згідно з наказом Державного комітету Ради Міністрів України по профтехосвіті з метою збереження підготовки кваліфікованих рогбітників у м. Павлограді у липні 1969 року було відкрито професійно-техничне училище № 43, яке знаходилося за адресою: вул. Дніпровська, буд. 571. А у липні 1978 року було відкрито професійно-технічне училище № 3, яке знаходилося за адресою вул. Промислова, буд.11. У 1994 році відкрилася філія ПТУ № 3 на базі Павлоградської виправної трудової колонії. З 11.08.1997 року два училища почали працювати разом. А згідно з наказом Міністерства освіти і науки України професійно-технічне училище № 3 (так воно називалося з 1997 року). 1 липня 2003 року було реорганізовано і отримало назву «Західно-Донбаський професійний ліцей» і його директор — Степаненко Володимир Дем'янович. Про ліцей Ліцей має два відділення: відділення машинобудування та обслуговування (вул. Промислова, буд.11 та відділення будівництва та побуту (вул. Дніпровська, буд. 571. Для підготовки фахівців ліцей має міцну матеріально-технічну базу: відділення машинобудування та обслуговування: 4-поверховий навчальний корпус, у якому розташовано 16 навчальних кабінетів, двоповерхова будівля, у якій знаходяться майстерні, їдальня на 150 осіб, бібліотека, музей; відділення будівництва та побуту: 4-поверховий навчальний корпус, у якому розташовано 17 навчальних кабінетів, двоповерхова будівля, у якій знаходяться майстерні, їдальня на 150 осіб, бібліотека, музей, котельня. У ліцеї працює висококваліфікований педагогічний колектив та майстри виробничого навчання. Створено всі умови для навчання, виховання учнів, також багато уваги приділяється соціальному захисту учнів. Учні ліцею забезпечуються якісним харчуванням (діти-сироти — 4-разовим, а діти, які проживають у молодіжному готелі -3 разовим). Безкоштовно працюють спортивні секції, предметні гуртки, гуртки технічної творчості, художньої самодіяльності. Спортсмени ліцею неодноразово займали призові місця, як у місцевих, так і в обласних спартакіадах. Ведеться підготовка робітничих кадрів за професіями: Верстатник широкого профілю Оператор верстатів з програмним керуванням Слюсар з ремонту автомобілів Слюсар-ремонтник Електрогазозварник Електрогазозварник на автоматичних та напівавтоматичних машинах Кухар Офіціант Бармен Продавець продовольчих товарів Контролер — касир Оператор комп'ютерного набору Токар Маляр Штукатур Лицювальник — плиточник Муляр Столяр будівельний Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування Кравець Перукар Випускники Воронін Володимир Ігорович (1987—2015) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Давиденко Олексій Олександрович (1993—2015) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Сафонов Євген Миколайович (1988—2020) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Примітки
Західно-Хрестищенське газоконденсатне родовище

Західно-Хрестищенське газоконденсатне родовище — належить до Машівсько-Шебелинського газоносного району Східного нафтогазоносного регіону України. Опис Розташоване в Харківській області на відстані 25 км від м. Берестин. Приурочене до центр. тектоніч. зони Дніпровського грабену. Знаходиться в південно-східній частині приосьової зони Дніпровсько-Донецької западини в межах Хрестищенсько-Єфремівського валу. Підняття (міжкупольна структура, похована під комплексом мезокайнозойських відкладів) виявлене в 1952 р. У пермсько-кам'яновугільних відкладах структура являє собою брахіантикліналь північно-західного простягання, південно-східна частина якої повністю зруйнована Хрестищенським соляним штоком. Розміри підняття у верхах карбону 11,0×5,2 м, амплітуда 800 м. У 1968 р. з інт. 3728-3735 м отримано фонтан газу дебітом 1038 тис. м³/добу. Продуктивні відклади верхнього карбону — нижньої пермі. Поклади пластові або масивно-пластові, склепінчасті, тектонічно екрановані, деякі також літологічно обмежені. Газоносними є порові і порово-тріщинні пісковики. Пористість 12-15 %, проникність 1-334 мД. Покрівля покладу на абсолютній відмітці мінус 2557 м, ГВК — мінус 3720 м. Висота покладу 1163 м. Початковий пластовий тиск 41,8 мПа, t 82 °С. Вміст СН4 92 %, N2 до 1,5 %, конденсату — 64-78 г/м³. Режим покладів газовий. Експлуатується з 1970 р. Запаси початкові видобувні категорій А+В+С1: газу — 335100 млн. м³; конденсату — 13289 тис. т. Аварія 1972 року Докладніше Факел (ядерний вибух) 9 липня 1972 на родовищі відбулася спроба ліквідації аварійного факела газу за допомогою підземного ядерного вибуху. Див. також Факел (ядерний вибух) Джерела Гірничий енциклопедичний словник : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Східний видавничий дім, 2004. — Т. 3. — 752 с. — ISBN 966-7804-78-X. Атлас родовищ нафти і газу України : у 6 т. / гол. ред. М. М. Іванюта. — Львів : Центр Європи, 1998. — ISBN 966-7022-04-8.
Звіздаль (село)

Звіздаль — колишнє село в УРСР (нині на території України). Знаходиться в Народицькому районі Житомирської області. Через село протікає річка Звіздаль. Історія До 22 квітня 1985 року село підпорядковувалося Маломіньківській сільській раді. Після ліквідації Маломіньківської сільської ради воно стало центром Звіздальської сільської ради. Цій сільській раді були підпорядковані населені пункти Малі Міньки, Рудня-Осошня та Шишелівка. 28 грудня 1990 року Звіздальську сільську раду було ліквідовано, а населені пункти перейшли до складу Малокліщівської сільської ради. Село було повністю відселене у 1990 або 1991 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС, а також село увійшло до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). Мешканців села було переселено до села Привороття. Населення в 1981 році — 360 осіб. Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 294 особи, з яких 126 чоловіків та 168 жінок. Село офіційно зняте з обліку 21 червня 1991 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. У селі були донедавна дві населені садиби. Станом на 2018 рік залишилась одна, де живе подружжя пенсіонерів. 17 листопада 1921 р. під час Листопадового рейду через Звіздаль, повертаючись із походу, проходили залишки Волинської повстанської групи (командувач — Юрій Тютюнник) Армії Української Народної Республіки. У 1923—54 та 1985—90 роках — адміністративний центр Звіздальської сільської ради Базарського і Народицького районів. Див. також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Житомирська область) Примітки Посилання Звіздаль-нежил [Архівовано 16 червня 2020 у Wayback Machine.] Верига Василь. Листопадовий рейд 1921 року. — Київ: Видавництво «Стікс», 2011. Західний слід [Архівовано 16 лютого 2011 у Wayback Machine.]
Зелена Криниця № 1

Зелена Криниця № 1 — штучно створене озерце, гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована на північ від села Кошляки Тернопільського району Тернопільської області, на межі з Кременецьким районом, серед сільськогосподарських угідь агрофірми «Збруч», у віддані якої перебуває. Площа — 1 га. Оголошена об'єктом природно-заповідного фонду рішенням виконкому Тернопільської обласної ради від 26 грудня 1983 року № 496. Під охороною — улоговина зі штучно створеним озером, яке вважають місцем започаткування річки Збруч. Джерела Сліпченко І. Зелена Криниця № 1 // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 647. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Лановецького району[недоступне посилання з квітня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Зеленодольское водохранилище

Зеленодольское водохранилище (укр. Зеленодольське водосховище) — водохранилище находится на административной территории города Зеленодольск Криворожского района района Днепропетровской области Украины. Относится к бассейну реки Ингулец. Описание Площадь водного зеркала составляет 1576,0 га, а проектная вместимость — 74,4 млн м³. Плотина на всем протяжении 13,6 км облицована железобетонными плитами, северная часть на протяженности 4 км каменный бутовый наброски. Основным назначением водохранилища является охлаждение Криворожской ГРЭС-2. Вдоль 1 км благоустроенные пляжи и парковая зона, созданных для культурного отдыха жителей г. Зеленодольска. Литература Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України (рус.). — Київ: Ніка-Центр, 2006. — 320 с. — ISBN 966-521-412-8. Водний фонд України: Штучні водойми — водосховища і ставки: Довідник (укр.) / Под ред. В. К. Хильчевского, В. В. Гребня. — Киев: Интерпресс, 2014. — 164 с. — ISBN 978-965-098-2.
Зеленодольське водосховище

Зеленодо́льське водосхо́вище — водосховище розташоване в південно-східній частині Криворізького району. Площа водного дзеркала становить 1576,0 га, а проектна місткість — 74,4 млн м³. Гребля на всьому протязі 13,6 км облицьована з/б плитами, північна частина на протяжності 4 км кам'яне бутове накидання. Основним призначенням водосховища є охолоджування Криворізької ДРЕС-2. Вздовж 1 км упорядковані пляжі і паркова зона, які створені для культурного відпочинку жителів м. Зеленодольська. Примітки Література М. М. Паламарчук, Н. Б. Закорчевна // Водний фонд України — Київ: Ніка-Центр, 2006. — 320 с. — ISBN 966-521-412-8 Водний фонд України: Штучні водойми — водосховища і ставки: Довідник [Архівовано 11 грудня 2020 у Wayback Machine.] / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня. — К.: Інтерпрес, 2014. — 164 с.
Comuna Zelena, Kovel

Zelena (în ucraineană Зелена) este o comună în raionul Kovel, regiunea Volînia, Ucraina, formată din satele Volea-Kovelska și Zelena (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației satului Zelena era vorbitoare de ucraineană (98,71%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Зеленська сільська рада (Ковельський район)

Зеленська сільська рада — колишня (до 1 січня 2021 року) адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Ковельському районі Волинської області. Центр у селі Зелена. Тепер замість неї діє старостинський округ сіл Зелена та Воля-Ковельська, який входить до складу Ковельської міської громади. Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Зелена с. Воля-Ковельська Склад ради Сільська рада складається з 16 депутатів та голови. Склад ради: 13 депутатів (81.3 %) — самовисуванці, два депутати (12.5 %) — висувалися від Народної партії та ще одна депутат (6.2 %) — від Партії Регіонів. Керівний склад сільської ради Населення Населення сільської ради згідно з переписом населення 2001 року становить 1,550 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Географія та адміністративний устрій Село Воля-Ковельська та в меншій мірі село Зелена є фактично передмістями Ковеля. Волю-Ковельську від міста відділяє лише ділянка Ковель—Ягодин траси E373 (Київ—Люблін), в межах України це траса державного значення М07. Географічно була розташована на південно-західному краї Ковельського району (1940—2020), вона межувала з містом Ковель з півночі та колишнім Турійським районом із заходу та півдня, на сході межувала з також вже недіючою Колодяжненською сільською радою. Територією сільської ради протікала річка Турія, притока Прип'яті (басейн Дніпра). Біля села Воля-Ковельська в Турію впадала її права притока — річечка Воронка. До 1 січня 2021 сільрада функціонувала в звичному десятиліттями руслі. З означеної дати перестала діяти, підпорядкувавшись адміністративно-територіальній реформі по децентралізації влади. Відтепер і Зелена, і Воля-Ковельська входять до складу Ковельської міської громади. Старостинський округ Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» замість Зеленської сільської ради з 1 січня 2021 року створено старостинський округ сіл Зелена та Воля-Ковельська. Першим старостою Ковельська міська рада затвердила Борку Анатолія Юрійовича. Посилання
Palais d'hiver Branicki

Le palais d'hiver Branicki est un bâtiment classé de la ville de Bila Tserkva en Ukraine. Historique Il fut construit en 1796 pour la famille Branicki. Il est sur deux étages en style classique avec un portique à quatre colonnes. Il fut utilisé comme musée privé de la famille Branicki puis comme siège du parti communiste, comme hôpital par les allemands entre 1941 et 1944. De 44 à 49 comme hôpital pour les prisonniers de guerre ; en 1956 il est classé par le gouvernement comme monument. Il est actuellement une école de musique et utilisé pour les archives. Notes et références Articles connexes Liste de châteaux ukrainiens. Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du XVIIIe siècle
Pałac w Białej Cerkwi

Pałac w Białej Cerkwi – klasycystyczny pałac wybudowany pod koniec XVIII wieku lub na początku XIX wieku przez Franciszka Ksawerego Branickiego na Górze Zamkowej w Białej Cerkwi. Opis Pałac zimowy Branickich to obiekt jedenastoosiowy, dwukondygnacyjny zbudowany jako pałac zimowy w stylu klasycystycznym o dość oszczędnej elewacji. Od frontu portyk z czterema kolumnami podtrzymującymi trójkątny fronton. Postawiono go z drewna na wysokiej podmurówce. Wnętrza urządzone były w stylu empire i zdobiło je też popiersie króla Polski Stanisława Augusta Poniatowskiego. Po lewej stronie od pałacu zbudowano piętrową trzynastoosiową oficynę z portykiem wgłębnym z ośmioma kolumnami. W pobliżu znajdował się budynek skarbca, prawa oficyna oraz brama. Pałac okradli i podpalili uczestnicy rewolucji 1917 r. 22 października 1876 w pałacu urodziła się błogosławiona Róża Czacka. Zobacz też Pałac letni Branickich w Aleksandrii Zamek w Białej Cerkwi Przypisy Linki zewnętrzne zamek w Białej Cerkwi