NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Nationale Taras Sjevtsjenko-universiteit van Kiev

De Nationale Taras Sjevtsjenko-universiteit van Kiev (Oekraïens: Київський національний університет імені Тараса Шевченка) is de belangrijkste universiteit van Oekraïne en is de grootste nationale instelling voor hoger onderwijs. Het is de op twee na oudste universiteit in Oekraïne na de Universiteit van Lviv en de Universiteit van Charkiv. De universiteit had in 2022 dertien faculteiten en acht instituten. De naam verwijst naar Taras Sjevtsjenko, een schrijver, tekenaar en humanist, die met zijn literaire werken een belangrijke bijdrage leverde aan de moderne Oekraïense literatuur en taal. Geschiedenis De universiteit is in 1834 gesticht door tsaar Nicolaas I van Rusland als de Keizerlijke Universiteit van Sint Volodymyr, maar nadien is de naam verschillende keren veranderd. Tijdens het Sovjet-Unie-tijdperk was deze universiteit, toen Staatsuniversiteit van Kiev geheten, een van de beste drie universiteiten in de USSR, samen met de Staatsuniversiteit van Moskou en de Staatsuniversiteit van Leningrad. Alumni In de loop van de geschiedenis heeft de universiteit veel beroemde afgestudeerden voortgebracht, onder wie Nikolaj Bunge, Mychajlo Drahomanov, Mychajlo Hroesjevsky, Nikolaj Berdjajev, Michail Boelgakov, Ivan Schmalhausen, Theodosius Dobzhansky, Vjatsjeslav Tsjornovil, Leonid Kravtsjoek en vele anderen. Naamgever Taras Sjevtsjenko zelf, die om politieke redenen van onderwijsactiviteiten was uitgesloten, werkte als onderzoeker aan deze universiteit. Externe link Website van universiteit
Kijowski Uniwersytet Narodowy im. Tarasa Szewczenki

Kijowski Uniwersytet Narodowy im. Tarasa Szewczenki (ukr. Київський національний університет імені Тараса Шевченка), skrótowo Uniwersytet Kijowski – uniwersytet w Kijowie założony w 1833 r., jeden z największych uniwersytetów na Ukrainie. Historia Utworzony ukazem cara Mikołaja I z 2 listopada 1833 jako Imperatorski Uniwersytet Kijowski św. Włodzimierza. Na jego uposażenie przeznaczono większość majątku zlikwidowanego po powstaniu listopadowym w 1832 Uniwersytetu Wileńskiego oraz Liceum Krzemienieckiego. Uroczyste otwarcie uniwersytetu nastąpiło 16 lipca?/28 lipca 1834 w dzień patrona uczelni. W latach 1834–1860 Uniwersytet Kijowski był niemal całkowicie uczelnią polską, kadra profesorska (zwłaszcza na kierunku humanistycznym i przyrodniczym) wywodziła się ze wspomnianego słynnego polskiego Liceum Krzemienieckiego, Uniwersytet posiadał kościół katolicki (zlikwidowany w latach 60.). W roku akademickim 1838/39 studenci polscy stanowili 62,5% ogółu studentów. Początkowo jedynym ukraińskim wykładowcą był Mychajło Maksymowycz (jego imię obecnie nosi uniwersytecka Biblioteka Naukowa). Tutejsi polscy studenci zaczęli w konspiracji przygotowania do powstania (które wybuchło w 1863) już w końcu lat 50. XIX wieku, a rosyjskiemu rządowi było niezmiernie trudno im zapobiec. W czasach radzieckich nosił nazwę Kijowski Uniwersytet Państwowy im. Tarasa Szewczenki. Organizacja Absolwenci Wykładowcy Przypisy
Universidade de Kiev

A Universidade Nacional de Kiev Taras Shevchenko, mais conhecida somente como Universidade de Kiev, é uma universidade localizada em Kiev, Ucrânia. É uma das maiores instituições de ensino superior daquele país, fundada em 1834. Está entre as 650 melhores do mundo. Homenageia o poeta Taras Shevchenko. A Universidade é considerada a melhor Universidade da Ucrânia por diversas classificações internacionais. Referências
Universitatea Națională Taras Șevcenko din Kiev

Universitatea Națională Taras Șevcenko din Kiev (în ucraineană Київський національний університет імені Тараса Шевченка), situată în Kiev, este considerată cea mai prestigioasă instituție de învățământ superior din Ucraina. A fost fondată în 1834 de țarul Nikolai I ca Universitatea Imperială Sfântul Vladimir din Kiev și este a treia în ordine cronologică, după Universitatea din Liov⁠(en)[traduceți] și Universitatea din Harkov⁠(en)[traduceți]; de-a lungul timpului și-a schimbat numele de câteva ori. În era sovietică a fost una dintre primele trei universități din URSS, împreună cu Universitatea de Stat din Moscova și Universitatea de Stat din Sankt Petersburg. Este clasificată ca universitatea de top din Ucraina de principalele instituții de ranking: Academic Ranking of World Universities, QS World University Rankings și Times Higher Education World University Rankings. A produs mulți alumni faimoși; însuși Taras Șevcenko, interzis de la activitățile educaționale din motive politice, a lucrat pentru Universitatea din Kiev ca cercetător. Galerie de imagini Note Legături externe Materiale media legate de Universitatea Națională Taras Șevcenko din Kiev la Wikimedia Commons Taras Shevchenko National University of Kyiv (accesat în 19 aprilie 2022) About Taras Shevchenko National University of Kyiv (accesat în 19 aprilie 2022)
Будинок на вулиці Вірменській, 6 (Львів)

Будинок на вулиці Вірменській, 6 (також кам'яниця Деркасповичівська; конскрипційний № 71) — житловий будинок XVII століття, пам'ятка архітектури національного значення (охоронний № 1252). Розташований в історичному центрі Львова, на вулиці Вірменській. Історія Будинок був зведений у XVII столітті і в 1630—1767 роках мав назву кам'яниця Деркасповичівська. Протягом свого існування зазнав низки перебудов, сучасного вигляду набрав на початку XIX століття, а 1909 року архітектор Н. Орлеан, з метою пристосування першого поверху під магазин, дещо перебудував фасад. За даними адресних книг будинком у 1871 році володів Арон Шварц, у 1889 році — Маркус Шварц, у 1916 році — Франц Подулька, у 1934 році — Бернард Раппапорт. Опис Триповерховий (первісно двоповерховий, третій поверх добудований у 1923 році) цегляний будинок розташований на вузькій, витягненій в глибину ділянці, має невелике подвір'я-колодязь. Фасад тривіконний, тинькований, асиметричний, декорований у стилі неоренесансу, з лівого краю підпертий контрфорсом, увінчаний ліпним декоративним фризом. Вікна прямокутні, на першому поверсі — без декору, на другому і третьому — прикрашені прямими сандриками та ліпними пілястрами коринфського ордеру. Під вікнами другого поверху — ліпні підвіконні тафлі з геометрично-рослинним орнаментом. У підвалах та на першому поверсі збереглися циліндричні склепіння. Дещо псує стилістику фасаду червона вітрина сувенірної крамниці ліворуч від центральної осі. Галерея Примітки Джерела Мельник І. В. Львівське Середмістя: всі вулиці, площі, храми й кам'яниці. — Л. : Апріорі, 2011. — Т. V. — 320 с. — (Львівські вулиці і кам'яниці) — 1000 прим. — ISBN 978-617-629-032-2. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР / Жариков Н. Л., Логвин Г. Н. — К. : Будівельник, 1985. — Т. 3. — 8000 прим.
Будинок на вулиці Вірменській, 12 (Львів)

Будинок на вулиці Вірменській, 12 (також кам'яниця Вільчків, Вільчковська; конскрипційний № 146) — житловий будинок XVII—ХІХ століть, пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний № 321). Розташований в історичному центрі Львова, на вулиці Вірменській. Історія За твердженням історика В. Вуйцика до середини XVIII століття цей будинок був дворовим флігелем (індермахом) кам'яниці Вільчків на площі Ринок (№ 38), про що свідчить визволений від тиньку кам'яний портал, який можна побачити на фасаді будинку. Це замурована колись брама, що вела на подвір'я міської садиби. У 1763 році флігель придбав Юзеф Орлевський, пізніше власником будинку став кравець Карл Бар, який у 1796 році відбудував тильну частину колишнього флігеля, а в 1808 році перебудував і фасад, внаслідок чого кам'яниця набула поточного вигляду. З 1825 року будинком володів Франциск Ґешопф, станом на 1871 рік власниками стали його спадкоємці, станом на 1889 і 1916 рік будинок належав Леонарду Віктору Малевському, у 1934 році — Ромуальду Малевському. Опис Будинок триповерховий, цегляний, тинькований. Фасад практично неоздоблений, дещо несиметричний: на рівні другого і третього поверхів він має чотири прямокутні вікна, прикрашені простими прямими сандриками, а на першому поверсі — головний вхід, розташований на правій осі фасаду, та два вікна, несиметрично розташовані як по відношенню один до одного, так і до вікон інших поверхів. На лівій осі фасаду у другій половині XVII ст. була брама для проїзду на подвір'я, пізніше її заклали та прорубали вікно, проте контури колишньої брами, звільнені від тиньку, можна побачити і на сучасній будівлі. Видатні мешканці З 1886 року певний час у цьому будинку мешкав Степан Шухевич (тоді учень цісарсько-королівської Львівської академічної гімназії) із сестрою Євгенією (ученицею виділової школи Сестер вірменок) та служницею. Примітки Джерела Мельник І. В. Львівське Середмістя: всі вулиці, площі, храми й кам'яниці. — Л. : Апріорі, 2011. — Т. V. — 320 с. — (Львівські вулиці і кам'яниці) — 1000 прим. — ISBN 978-617-629-032-2.
Velykyj Rakovec

Velykyj Rakovec (ukrajinsky Великий Раковець, rusínsky Великый Раковиць, maďarsky Nagyrákóc, česky Velký Rakovec nebo Veliký Rakovec) je obec v Bilecké vesnické územní hromadě v okrese Chust v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Částí obce Velykyj Rakovec je Zabolotne. V roce 2025 žilo v této obci 5342 obyvatel, z toho ve Velkém Rakovci 4545 obyvatel. Historie První písemná zmínka pochází z roku 1330. Před uzavřením Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska. Poté byla součástí první československé republiky; byl zde obecní notariát. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR, a nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Великий Раковець na ukrajinské Wikipedii.
Welykyj Rakowez

Welykyj Rakowez (ukrainisch Великий Раковець; russisch Великий Раковец Weliki Rakowez, slowakisch Veľký Rakovec, ungarisch Nagyrákóc) ist ein Dorf im Zentrum der ukrainischen Oblast Transkarpatien mit etwa 4500 Einwohnern. Das 1330 erstmals schriftlich erwähnte Dorf liegt 12 km südöstlich vom ehemaligen Rajonszentrum Irschawa. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Landgemeinde Bilky, bis dahin bildete es zusammen mit dem Dorf Sabolotne (Заболотне) die Landratsgemeinde Welykyj Rakowez (Великораковецька сільська рада/Welykorakowezka silska rada) im Süden des Rajons Irschawa. Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Chust. Persönlichkeiten Anton Kopynez (Антон Михайлович Копинець; 1931–1980), ukrainischer Schriftsteller und Journalist Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Webseite zum Dorf (ukrainisch) Einzelnachweise
Velykyi Rakovets

Velykyi Rakovets (Ukrainian: Великий Раковець; Rusyn: Великый Раковиць; Hungarian: Nagy-Rákócz, Nagyrákóc, Rákóc, Rákócz, Rakowec; Slovak: Veľký Rakovec) is a village located in western Ukraine, within the Khust Raion in Zakarpattia Oblast, although it was formerly administered under Irshava Raion. It had a population of 4,549 according to the 2001 census. See also Carpathian Ruthenia References External links genealogical talk thread about Velky Rakovicz and similar sounding locations, includes links to maps
Nagyrákóc

Nagyrákóc (ukránul: Великий Раковець [Velikij Rakovec]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Huszti járásban. A 2001-es népszámlálás idején lakosainak száma 4545 fő volt. Fekvése Ilosvától délkeletre, Misztice és Alsósárad közt fekvő település. Története Első említése 1330-ből származik. 1791-től vezetnek anyakönyvet. 1910-ben 3268 lakosából 20 magyar, 362 német, 2873 ruszin volt. Ebből 2900 görögkatolikus, 363 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Ugocsa vármegye Tiszánnineni járásához tartozott. 2020-ig az Ilosvai jártáshoz tartozott, majd 2020-ban az ukrajnai közigazgatási reform keretében a Huszti járáshoz csatolták. Nevezetességek Görögkatolikus fatemplom, amelyet Kisboldogasszony tiszteletére szentelték fel. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X
Velîkîi Rakoveț, Irșava

Velîkîi Rakoveț (în ucraineană Великий Раковець) este localitatea de reședință a comunei Velîkîi Rakoveț din raionul Irșava, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Velîkîi Rakoveț era vorbitoare de ucraineană (99,25%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Великий Раковец

Вели́кий Ра́ковец (укр. Великий Раковець; венг. Nagy-Rákócz, Nagyrákóc, Rákóc, Rákócz, Rakowec; словац. Veľký Rakovec) — село, расположенное в Белковской сельской общине Хустского района Закарпатской области Украины. Великий Раковец основан между 1330 и 1350 годами. Население Население по переписи 2001 года составляло 4545 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Примечания Ссылки Великий Раковец на сайте Верховной рады Украины (укр.) http://www.ua-reporter.com/novosti/65105 https://web.archive.org/web/20110101081336/http://www.igsu.org.ua/Zakarpatje/Irszavskij.rajon/Velikij_Rakovec.html Генеалогия жителей села Погода в селе Великий Раковец Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Kryva (okres Ťačiv)

Kryva (ukrajinsky Крива, maďarsky Nagykirva, česky Velká Krivá nebo Křivé) je obec v Zakarpatské oblasti na západní Ukrajině v okrese Ťačiv v Teresvanské městyské územní hromadě. V roce 2025 zde žilo 3524 obyvatel. Názvy Vesnice je někdy uváděna též pod jinými názvy – ukrajinsky Велика Крива, Velkyka Kriva, Криве, Kryve, rusky Кривая, Krivaja, Кривое, Kryvoje, rumunsky Krîva. Historie První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1373. V roce 1404 bylo území obce darováno valašskými vojvody do péče kláštera v Hrušově; klášter pak na rozhraní 16.a 17. století zanikl. Za Rakousko-Uherska byla obec součástí Marmarošské župy. Po rozpadu Rakouska-Uherska bylo území obce součástí nejprve Rumunska a poté Československa. Za druhé světové války byla obec obsazena maďarskými vojsky. Nějakou dobu byla obec součástí Zakarpatské Ukrajiny. Dne 23. října 1944 byla obec odsazena sovětskými vojsky. Od roku 1945 byla ves součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla jednou ze svazových republik Sovětského svazu, nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Obcí procházela úzkorozchodná dráha Teresva – Usť-Čorna, která však byla v roce 1998 zničena povodní. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Крива (Тячівський район) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kryva na Wikimedia Commons
Nagykirva

Nagykirva (ukránul: Крива [Kriva]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Técsői járásban. Fekvése Técsőtől északkeletre, Kiskirvával szemben, a Tarac bal partján fekvő település. Története Nagykirva (Kirva) nevét 1373-ban, majd 1415-ben említette először oklevél. Nagykirva a Kirvai család birtoka volt a Tarac túlsó partján fekvő Bélavárral együtt, melynek mai neve Kiskirva. 1910-ben 946 lakosa volt, melyből 6 magyar, 233 német, 707 ruszin volt. Ebből 712 görögkatolikus, 233 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Taracvizi járásához tartozott.
Krîva, Teceu

Krîva (în ucraineană Крива) este o comună în raionul Teceu, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Krîva era vorbitoare de ucraineană (99,47%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Крива (Тячевский район)

Крива (укр. Крива) — село в Тересвянской поселковой общине Тячевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 3024 человека. Почтовый индекс — 90563. Телефонный код — 03134. Занимает площадь 0,071 км². Код КОАТУУ — 2124483401. Ссылки Крива на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Шовковична, 14

Особняк Шестакова — будинок у палацовому стилі на Шовковичній вулиці, 14. Характерний зразок садибної забудови Липок на початку XX сторіччя. Рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів № 49 від 21 січня 1986 року садиба внесена до обліку пам'яток архітектури (охоронний номер 133). Історія ділянки У 1880-х роках сусідній із садибою генерал-губернатора маєток займав площу 1,76 гектар й об'єднував сучасні ділянки № 12-18. Власницею була дружина колезького секретаря Уляна Санковська. На території маєтку розташовувались одноповерховий дерев'яний будинок із 12 кімнатами, а також флігелі, стайні, каретні й оранжерея. 19 квітня 1885 року за дарчою власником ділянок № 10, 12 і 14 став колезький асесор, доктор медицини Леонід Іванович Куцевол-Артемовський. Станом на 1893 рік у маєтку був сад на 500 фруктових дерев, а також шість столітніх лип. До садиби провели водогін й облаштовано два фонтани. Забудова ділянки 1906 року нащадки доктора розпродали садибу. Ділянку № 14 придбав цукропромисловець Михайло Петрович Шестаков, директор-розпорядник цукроварень Федора Артемійовича Терещенка, з племінницею якого (Софією Куксіною) він був одружений. 1912 року на замовлення власника спорудили садибний будинок, авторство якого приписують архітектору Роберту Мельцеру. 1916 року Шестаков продав особняк дочці Федора Терещенка графині Наталі Уваровій, власниці сусідньої ділянки № 16. У 1919 року приміщення особняка займав Всеукраїнський комітет охорони пам'яток мистецтва і старовини. 1922 більшовики остаточно націоналізували особняк. У 1926 році в будинку розмістилася кафедра марксизму-ленінізму при ВУАН, згодом Інститут історії комуністичної партії і Жовтневої революції на Україні при ЦК КП(б)У. Напередодні Німецько-радянської війни в ньому оселився тодішній партійний керівник України Микита Хрущов. З 1956 року приміщення займав Інститут історії партії ЦК КПУ, у 1991—1993 роках — прес-центр Міністерства закордонних справ України. Архітектура Палац — одноповерхова із цокольним півпідвалом, цегляна, тинькована, Г-подібна у плані споруда. Чоловий фасад оформлений у стилі неоренесансу. Його вісь виділена ризалітом. Ризаліт і наріжжя рустовані. Портал з півциркульним отвором декорований у формі іонічного ордера. Будинок трохи відсунутий від червоної лінії, уздовж якої встановлено ґратчасту огорожу. Зліва розташована брама у подвір'я. Колони портика оздоблені гірляндами. Над ними містяться ліплений фріз і трикутний фронтон. Замкові камені прямокутних вікон декоровані маскаронами. У прямокутних нішах на парапеті вміщені розетки і гірлянди. Наріжні частини увінчані вазами. Галерея Примітки Джерела Друг Ольга, Малаков Дмитро. Особняки Києва. — К. : «Кий», 2004. — 828 с. Малаков Дмитро, Нельгівський Юрій. Особняк Михайла Петровича Шестакова, 1912 // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: С — Я / П. Тронько та ін. — К., 2011. — С. 2022.
Mykulynezkyj-Friedhof

Der Mykulynezkyj-Friedhof (ukrainisch Микулинецький цвинтар) ist ein Begräbnisort in Ternopil in der Ukraine. Der sich oberhalb des Ortes im südlichen Teil der Stadt befindende Friedhof leitet seinen Namen von der Mykulynzi-Straße ab, die ihrerseits zu der namensgebenden Ortschaft führt. Der Friedhof wurde 1840 angelegt. Auf dem Friedhof gibt es viele kunstvolle Grabsteine aus der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts. Auf dem historisch wichtigsten Friedhof der Stadt sind zahlreiche berühmte Persönlichkeiten begraben. Hier befinden sich Gräber der USS (УСС) und UGA (УГА)-Soldaten, ein Massengrab für die Opfer des totalitären Regimes der Sowjetunion, ein Soldatenfriedhof, eine Gedenkstätte für die Gefallenen der Anti-Terror-Operation (АТО) und eine Gedenkstätte für belgische Soldaten aus der belgischen Panzerdivision, die während des Ersten Weltkriegs in der Region Ternopil kämpfte. Weblinks Історія Тернополя у надгробках Микулинецького кладовища / Geschichte Ternopils auf den Grabsteinen des Mykulynzi-Friedhofs Einzelnachweise
Cimetière de Mykoulyntsi

Le cimetière de Mykoulyntsi (ukrainien : Микулинецький цвинтар) est un lieu d'inhumation situé à Ternopil, en Ukraine. Se trouvant en surplomb de la ville, son nom vient de la rue de Mykoulyntsi menant elle-même à la localité qui lui donne son nom. Histoire Le cimetière est créé en 1840. Personnalités inhumées Omelyan Polevyi, Yevhen Mychkovskyi, militaires, Kateryna Roubtchak, cantatrice. Galerie d'images De nombreuses tombes et monuments sont classés au registre national. Notes et références Liens externes Portail de la mort Portail de l’Ukraine
Монастирське кладовище (Полтава)

Монастирське кладовище — цвинтар у межах Полтавського Хрестовоздвиженського монастиря та на узгір'ї Монастирської гори, біля зупинки Монастирський. Найстаріший із міських некрополів Полтави (перша половина 19 ст.). Історія Монастирське кладовище розташоване у межах Полтавського Хрестовоздвиженського монастиря та на узгір'ї Монастирської гори (у розширених межах існує й дотепер; вул. Нариманівська). Перший цвинтар був на внутрішньому подвір'ї Хрестовоздвиженського монастиря, у склепах самого собору та Троїцької церкви. Знищений, залишилася лише одна могила. Другий цвинтар теж називаюється монастирським, хоча розташований не у монастирі, а під Монастирською горою, між залізницею та річкою Тарапунька. Тут поховані: онука О.С. Пушкіна М. О. Бикова, її донька і внучата племінниця М. В. Гоголя С. М. Данилевська та інші родичі Пушкіна і Гоголя; борці за Радянську владу М. І. Баринов (загинув у 1921 р.) та Г. П. Кондратко (1886-1938); майор Червоної Армії Ф. П. Кошеваров (1893-1943). Поховані Волков Василь Олексійович Кірсо Ніна Владиславівна [джерело?] Герцик Олександра Олексіївна Горобець Павло Матвійович Грінченко Володимир Автономович (1900–1948) - український археолог, музейний працівник. Давидовський Григорій Митрофанович Діхтяр Олекса Іванович Несвіцький Олександр Олександрович — громадський діяч, лікар Шемякін Іван Васильович — важкоатлет, цирковий артист, багаторазовий чемпіон світу з боротьби. Примітки Посилання Монастирське кладовище (Полтава) на WikiMapia