Пліснесько

Пліснесько (пол. Pleśnisko, англ. Plisnensk, давньоруська Плѣсньск, Плѣснеск) — давньослов'янське та давньоруське городище біля с. Підгірці Золочівського району Львівської області. Через літописне місто Пліснеськ лежав один із двох варязьких шляхів в Україну. Планові та постійні археологічні дослідження Пліснеська розпочалися ще в далекому 1810 році. До складу історико-культурного заповідника нині входять Давньослов'янський культовий центр кін. VII—X ст., Слов'янське городище ІХ–Х ст., Давньоруське городище ХІІ–ХІІІ ст. (літописний Пліснеськ), Курганний могильник ХІ — початку ХІІ ст., Підгорецький («Здавна іменований Пліснеський») монастир. До 982 року не перебувало під впливом Києва, збудоване за іншою схемою, ніж східнослов'янські міста Подніпров'я та Приладожжя. Представляє зовсім інший тип городищ, які розвивалися до останньої чверті Х ст. у цьому регіоні, пов'язаному з моравськими впливами. Збереглися вали і курганний могильник одного з найбільших на теренах України давньослов'янського та давньоруського поселення. За версією львівського історика Ігоря Мицька, Пліснесько — ймовірне місце правління князя Олега та місце народження київської княгині Ольги. Археологічний матеріал засвідчує, що в окремих регіонах Русі, зокрема в землях, заселених хорватськими та волинськими племенами, де розташовувалися велетенські городища, зокрема Пліснесько, набагато більше за тодішній Київ, перед кінцем Х ст. існувало розвинене диференційоване суспільство, здатне до утворення й утвердження державних механізмів. Перші згадки Про Пліснесько на сторінках літописів збереглись лише три згадки. Вперше в літописі під 1188 роком описано невдалий похід на Пліснесько військ волинського князя Романа Мстиславовича і його тестя Рюрика Ростиславича, відбитий галичанами і угорським військом. Вдруге у літописі описано похід у квітні 1232 (6740) князів Данила Романовича і Олександра Белзького на Пліснесько для упокорення бояр Арбузовичів; тоді із захопленого міста вони привезли велику здобич до Володимира на Волині. Втретє Пліснесько згадано у «Слові о полку Ігоревім», де у сні князя Святослава напередодні походу проти половців вказуються урочища навколо Києва.[джерело?] Найвідомішою археологічною знахідкою з Пліснеська є кістяне вічко скриньки ХІІ ст. із зображенням воїна на башті, знайдене 1940 року археологом Ярославом Пастернаком. Легенди За легендою, при обороні міста від половців 1180 року загинула княжна Олена, донька князя Всеволода Мстиславича з Белза, сестра князя Олександра Белзького. Ймовірне місце її загибелі в дитинці городища донині має назву «Оленин парк». Княжна нібито заклала у Пліснеську перший монастир з церквою Преображення Господнього. У сучасній церкві Підгорецького монастиря, розташованого біля городища, збереглася мармурова плита 1706 року з латинським написом: «Gelsissima Principissa Helena * M * Ducis Wsewoldi filia * anno 1180 * hoc monasterium primo fundavit…» («Вдячна княжна Олена, дочка князя Всеволода, 1180 року цей монастир вперше заснувала»). Директор Львівської галереї мистецтв Борис Возницький 2001 року започаткував наукову конференцію «Ольжині читання», яка щорічно відбувається в Підгорецькому монастирі (поруч із Пліснеським городищем). На конференції обговорюють, зокрема, питання походження з Пліснеська рівноапостольної княгині Ольги, дружини князя Ігоря. У цьому контексті поставало питання про спорудження їй пам'ятника на терені Пліснеська чи Підгірців. Історія Історію Пліснеська поділяють на слов'янський (хорватський) і давньоруський (давньоукраїнський) періоди. Давньослов'янське поселення зародилось у VII—VIII ст., займаючи спочатку площу 10–12 гектарів. До Х ст. слов'янсько-хорватське Пліснесько досягло найбільшого розвитку, займаючи площу до 300 гектарів і маючи устрій міста-держави. Його обвели декількома рядами дерев'яно-земляних укріплень, що мали вигляд дерев'яної стіни-забороли з прибудовами із внутрішньої сторони, земляними відкосами, ровом. Ймовірно, у Х ст. поселення було значним торговим центром на шляху вікінгів з Дніпра, Скандинавії до Великої Моравії. Забудова складалась із груп 3–5 невеликих напівземлянок із печами-кам'янками, віддалених між собою на 30–40 м. Основним заняттям населення були землеробство, скотарство; із ремесел почало розвиватись гончарство і обробіток заліза. Можливо, тут був значний культовий центр, по якому залишились численні могильники. Археологічний матеріал показує, що в окремих регіонах Русі, зокрема в землях, заселених хорватськими та волинськими племенами, де розташовувалися велетенські городища як Пліснесько, Стільсько чи Солонсько, які в десятки разів були більшими від тодішнього Києва чи Ладоги та цілі комплекси з високим рівнем спеціалізованого виробництва як Рудники, перед кінцем Х ст. існувало розвинене диференційоване суспільство, здатне до утворення й утвердження державних механізмів. Давньослов'янське хорватське городище повністю знищив київський князь Володимир Святославич під час війни 992—993 років з білими хорватами, що засвідчують віднайдені згарища будівель. Можливо, з Пліснеська князь проводив подальшу експансію на Перемишль на заході та на Теребовлю та Галич на півдні. На початку Х ст. Пліснесько відродилось на мисі як давньоруське місто, займаючи меншу площу. На давніх валах проклали нові лінії оборони, хоча місто отримало традиційну структуру з дитинця, посаду, окольного городу. Захистом міста з півдня були стрімкі схили гори, зі сходу і заходу — яри потічків, поміж якими для захисту з напольної північної сторони простягалось 9 ліній оборони з валів висотою 3–5 м при ширині 7–10 м, ровів. Якщо перші п'ять ліній оборони мали дерев'яні стіни-заборола, то у решти по валу йшов лише частокіл. Зовні лінії оборони дитинця над схилом окремо стояло декілька веж на кам'яній основі, а під схилом дитинець охоплював вал. У кожній лінії оборони збереглись 2–3 прокопи давніх брам. Загальна довжини валів Пліснеська становить близько 7 км. Давньослов'янські лінії оборони з валу з ровом на схилах прилеглих пагорбів у княжі часи не відновлювали. З другої третини ХІІ ст. розпочався період нового розквіту міста, коли у ньому появились великі наземні будівлі з глинобитними печами, долівками, покритими керамічними полив'яними плитками, почала формуватись вулична рядова забудова дитинця, посаду. У місті розвивались ремесла: ковальство, гончарство, обробка дерева, каменю, кості. Припускають, що Пліснесько було одним з найдавніших християнських центрів Галичини. Із поширенням християнства південний укріплений наріжник дитинця (урочище «Оленин парк»), мабуть, займав монастир. У 2007 році в урочищі відкрили, як припускають, залишки мурованої церкви. За своєю площею Пліснесько був співрозмірним з найбільшими княжими центрами Київської Русі, зокрема Києвом. Пліснесько у 1241 році знищили орди Батия. Згарища міста були заселеними до кінця ХІІІ ст., коли люди розійшлись до нових, краще захищених від нападів поселень. Археологічні дослідження Перші відомі розкопки у Пліснеську провів настоятель Підгорецького монастиря о. Варлаам Компаневич 1810 року (самостійно) та 1816 року (за сприяння генерал-губернатора Галичини Г.І Гауера). Власники Підгорецького замку розкопували Пліснесько 1833 року, в 1870-х тут працювали археологи-аматори А. Кричинський і Август Бельовський. У 1880-х роках тривалий час розкопки проводив археолог Т. Земенцький, який виготовив перший план городища, розкопав понад 60 курганів, досліджував дитинець, однак не залишив наукових описів розкопок, а його знахідки розійшлись по приватних колекціях. Залишилось обмаль згадок і про розкопки професора університету Карла Гадачека з початку ХХ ст. Перші систематичні археологічні дослідження провів доцент Львівського університету Іван Старчук (1946–1949), а після нього дослідження проводив Михайло Кучера, який вважав, що городище функціонувало винятково у давньоруський період. У 1970–1980-х роках їх продовжив Р. С. Багрій. З 1990 до 2016 рр. дослідженнями Пліснеська від Інституту українознавства імені Івана Крип'якевича НАН України, а пізніше й Інституту археології ЛНУ імені Івана Франка керував Михайло Филипчук (директор Інституту археології ЛНУ імені Івана Франка). У 2015—2016 рр. на Пліснеську працювала також експедиція Історико-культурного заповідника «Давній Пліснеськ» під керівництвом заступника директора з наукової роботи А. М. Филипчука. Уже знайдено до 90 житлових і господарських будівель, 6 культових споруд, досліджено 60 курганів, 150 поховань. Біля Пліснеська 1986 року знайшли Йосипівський скарб з кількох тисяч дирхемів, що походили з 708–812 років. Найвідомішою археологічною знахідкою з Пліснеська є кістяне вічко скриньки ХІІ ст. із зображенням воїна на башті, знайдене 1940 року археологом Ярославом Пастернаком. Могильники На терені Пліснеська є три великі могильники й окремі поховання. За давньослов'янської доби поміж 4-ю та 5-ю лініями оборони були кремаційні могильники. На північ від городища лежить курганний некрополь з сотнями могильників, де з ХІІ ст. з'явилися поховання християн. У них віднайдено бронзові прикраси, каблучки, скляний браслет. При розкопках 1882 року в могильнику було знайдено меч варяга з перехрестям, інкрустованим мідним, срібним і золотим дротом. П'ять могил на дитинці і дві на посаді були вкриті кам'яними плитами, де у похованнях знайшли залишки парчевих стрічок, бронзових пряжок і ґудзиків з вушками. Див. також Пліснеський археологічний комплекс Стільсько (городище) Примітки Джерела Вісник Інституту археології. — Л.: ЛНУ ім. І.Франка, 2006. Войтович, Л. Карпатські хорвати в етнополітичному розвитку Центрально-Східної Європи раннього середньовіччя. [Архівовано 14 жовтня 2020 у Wayback Machine.] // Україна в Центрально-Східній Європі (з 38 найдавніших часів до XVIII ст.). — Вип.4. — Київ, 2004. — С.105-132. Войтович Л. Князівські династії Східної Європи (кінець IX — початок XVI ст.) [Архівовано 15 січня 2010 у Wayback Machine.]. Войтович Л. Вікінги в Центрально-Східній Європі: Загадки Ладоги і Пліснеська. Гудима Ю. Йосипівський скарб. Стан і перспективи досліджень [Архівовано 11 грудня 2015 у Wayback Machine.]. Літопис руський [Архівовано 20 травня 2011 у Wayback Machine.] / Пер. з давньорус. Л. Є. Махновця; відп. ред. О. В. Мишанич. — К. : Дніпро, 1989. Літопис руський за Іпатським списком. [Архівовано 22 червня 2019 у Wayback Machine.] Мицько І. Угорські сюжети в біографії княгині Ольги. Мицько І. Данське походження князя Олега [Архівовано 3 грудня 2013 у Wayback Machine.]. (рос.) «Пліснесько — 200 років досліджень». — Інститут археології ЛНУ ім. І.Франка. Филипчук М. А. Структура Пліснеського археологічного комплексу в слов'янський та давньоруський час. 2009[недоступне посилання з липня 2019]. Филипчук А. М. Давній Пліснеськ: історія та міфи / Studia historia. Львів: «Растр-7», 2018. 56 с. Филипчук А. Фібули з давньослов'янського культового центру у Пліснеську / Studia antiquitatis. Львів: «Растр-7», 2019. Вип. 1. 44 с. Филипчук А. М. Давній Пліснеськ християнський / Studia historia. — Львів : Растр-7, 2019. — Вип. 3. — 64 с. Олексій Ратич. Стародавній Пліснеськ. Львів, Каменяр, 1972. Література Филипчук М.А. Пліснеськ // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2011. — Т. 8 : Па — Прик. — С. 274-276. — ISBN 978-966-00-1142-7.