NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Musée de la Cosmonautique Sergueï-Korolev

Le musée de la Cosmonautique Sergueï-Korolev, fondé en 1991, est un musée d'Ukraine, situé à Jytomyr. La maison natale de Sergueï Korolev a été transformée en 1970 en monument à sa gloire puis en 1987, son musée devint indépendant, le bâtiment actuel étant construit en 1991. Présentation et histoire Le musée de la Cosmonautique Sergueï-Korolev abrite plus de 11 000 objets, maquettes et originaux, il reprend la carrière et les travaux de Korolev et de la cosmonautique soviétique, lors de la conquête de l'espace. Galerie d'objets Références Liens externes Site officiel Portail des musées Portail de l’astronautique Portail de l'Union soviétique Portail de l’Ukraine
Muzeum Kosmonautyki im. Siergieja Korolowa

Muzeum Kosmonautyki im. Siergieja Korolowa (ukr. Музей космонавтики імені Сергія Павловича Корольова) – muzeum astronautyki w Żytomierzu, rodzinnym mieście Siergieja Korolowa. 1 sierpnia 1970 roku w Żytomierzu otwarto pamiątkowy dom-muzeum Siergiej Korolow. W domu, w którym Korolow spędził dzieciństwo, prezentowano meble, rzeczy osobiste i dokumenty rodziny. Wystawa prezentuje unikatową kolekcję próbek technologii kosmicznej, sprzęt i materiały astronautów, jak również dokumenty, fotografie, pamiątki w kwestiach kosmicznych. W 1987 roku ukończono budynek pod wystawę „Kosmos”, która 1 czerwca 1991 została otwarta jako część muzeum. W 2016 roku Żytomierz rozpoczął tradycję organizowania festiwalu eksperymentalnej muzyki elektronicznej „ATOM”. Większość imprez zorganizowano na terenie Muzeum kosmonautyki. Przypisy
Музей космонавтики имени С. П. Королёва

Национальный музей космонавтики имени Сергея Павловича Королёва (укр. Національний музей космонавтики імені Сергія Павловича Корольова) — музей космонавтики, расположенный в городе Житомир Житомирской области Украины. Состоит из нескольких зданий: Мемориальный дом-музей академика Сергея Павловича Королёва; Здание экспозиции «Космос». По состоянию на 2010 год музей посетило больше двух миллионов человек. История 1 августа 1970 года в Житомире был открыт мемориальный дом-музей академика Сергея Павловича Королёва. В 1987 году завершено строительство специального здания для экспозиции «космос», которая была открыта 1 июня 1991. В том же году заведение стало самостоятельным музеем, который получил название «Житомирский музей космонавтики им. С. П. Королева». 8 августа 2020 музею присвоен статус национального. В конце сентября 2021 года в департаменте регионального развития Житомирской ОГА объявили тендер для разработки проектной документации на «Ремонтно-реставрационные работы здания Национального музея космонавтики имени Сергея Павловича Королева», ожидаемая стоимость которого составляет 48,6 тыс. грн. Структура Мемориальный дом-музей Сергея Павловича Королева. Экспозиция «Космос» (в отдельном здании). Экспозиция В доме, где С. П. Королёв провел своё детство, представлена мебель, личные вещи и документы семьи Королёвых. Много материалов, документов, личных вещей передали в подарок музею мать Королёва — Баланина Мария Николаевна, дочь — Королёва Наталья Сергеевна, супруга — Королёва Нина Ивановна, его друзья, коллеги и др. В экспозиции «Космос» представлена уникальная коллекция образцов космической техники, оборудования, снаряжения космонавтов, а также документы, фотографии, сувениры по космической тематике. Отдельный тематический комплекс составляют музейные предметы, которые относятся к развитию космонавтики на Украине. Так в музее находятся макеты «Луноход-2», корабль «Союз», спускаемый аппарат автоматической межпланетной станции «Венера-15» в натуральную величину, спускаемый аппарат корабля «Союз-27», побывавший в космосе, и другие экспонаты. Рядом со зданием экспозиции «Космос» установлены ракеты: геодезический вариант ракеты Р-5 (8A62) (первый советский носитель ядерного заряда, последняя модернизация ракеты А4 — Фау-2), главный конструктор Дмитрий Ильич Козлов и ракета Р-12 (8K63) (первая разработанная в Днепре) с двигателем на высококипящих компонентах. Галерея Примечания Ссылки Официальный сайт музея 3D-тур по музею
Hlavní pošta (Užhorod)

Hlavní pošta (ukrajinsky Головна пошта) sídlí na adrese Poštova 4, na rozhraní historického centra města a čtvrti Malé Galago. Funkcionalistická budova v centru města vznikla během existence První československé republiky v roce 1930 a jejím architektem je Josef Gočár. Historie Projekt budovy pošty realizoval Gočár v letech 1928–1930. Stavební firmou byla potom společnost Lanna z Prahy. Průčelí budovy bylo umístěno do rohu stavebního pozemku, kanceláře se nacházely především ve dvou přilehlých křídlech. Stavba byla realizována v striktně funkcionalistickém duchu, téměř bez jakýchkoliv ornamentů. Do jejího rohového průčelí však byla rozmístěna nápadnější pásová okna, obě křídla mají okna čtvercová. Průčelí pak doplnily dva reliéfy s motivem chlapce a dívky. V nejvyšší části průčelí budovy se nacházel dříve československý státní znak (dnes je zde umístěn symbol ukrajinské pošty). V přízemí objektu se nachází rozsáhlá hala s poštovními přepážkami, ve vyšších patrech potom kanceláře. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Budova pošty na Wikimedia Commons
Головна пошта (Ужгород)

Головна пошта, Головпоштамт, Поштовий та телеграфний уряд (чеськ. Hlavní pošta) — функціоналістична будівля в центрі Ужгорода, споруджена в 1930 році за часів існування Першої Чехословацької Республіки. Розташована на вулиці Поштовій, будинок 4, на межі історичного центру міста та району Малий Ґалаґов. Її архітектором був Йозеф Ґочар. Історія Рішення чехословацького уряду про початок будівництва нової великої споруди поштового управління засвідчено 17 листопада 1919 року (з 3 січня 1921 року це мала бути Поштова інспекція, підпорядкована управлінню пошт і телеграфу в Кошицях). Потреба в ній виникла внаслідок підвищення статусу міста і збільшення його розмірів, а місце для неї обрали на межі урядово-житлового кварталу Малий Ґалаґов. Проєкт будинку пошти втілив у життя Йозеф Ґочар у 1928—1930 роках. Будівельною фірмою тоді було товариство Lanna з Праги. Фасад будівлі розташовано у кутку відведеної ділянки, а службові приміщення — переважно у двох суміжних крилах. Будинок зведено в суворо функціоналістичному (конструктивістському) дусі, майже без будь-яких оздоб (за винятком двох панно низького рельєфу у стилі пізнього ар-деко, бездоганно вписаних у прямокутні площини). Обидва крила мають квадратні вікна, однак більше вражає стрічкове вікно на заокругленому фасаді, який потім доповнили два рельєфи з образами хлопчика та дівчинки. За радянських часів до старої частини поштамту добудували нову. На найвищій частині фасаду будівлі раніше розміщувався державний герб Чехословаччини (нині на його місці символ Укрпошти). На першому поверсі будинку знаходиться велика зала з поштовими стійками, а на вищих поверхах — робочі кімнати і кабінети. Див. також Історія пошти Закарпатської України Будинок легіонерів (Ужгород) Малий Ґалаґов Примітки Посилання Поштовий та телеграфний уряд. kyiv.czechcentres.cz. Чеський центр Київ. Ліна Дегтярьова, Олег Олашин (2 вересня 2020). Відкрити заново архітектуру Закарпаття: 10 запитань про Малий Ґалаґов. varosh.com.ua (укр.). Varosh. Втрачений Ужгород: як змінювалася площа Поштова. prozahid.com. Про Захід. 25 червня 2015. Процитовано 17 травня 2026. Ужгород. 1930-й. Нова будівля Поштової інспекції зводилася 11 років. uzhgorod.net.ua. 3 грудня 2017. Процитовано 17 травня 2026. Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Головна пошта (Ужгород)
Миколаївська кінно-спортивна школа

Миколаївська кінно-спортивна школа — школа у Варварівці (Миколаїв), в якій проходить навчання верхової їзди в рамках діяльності філії Південного племконецентру ДП «Конярство України». Школа заснована у 1961 році Зозулею Олександром Львовичем. Історія У 1961 році полковник кавалерійської служби Зозуля Олександр Львович заклав початок найсильнішої в колишньому СРСР та Україні школи конкуру та триборства. Трохи пізніше до школи прийшла Ніна Громова[джерело?], яка завдавала найвищі стандарти у виїздці. З 1988 — Миколаївська дитячо-юнацька кінноспортивна школа олімпійського резерву, в якій постійно займалися близько 120 осіб. До 1990 у школі було понад 100 коней. У 1992 році до складу підприємства увійшов кінний завод «Олімпійський», розташований у селі Новогригорівка. Філія «Південний Племконецентр» за 56 років існування підготувала сотні майстрів спорту. Засновник Полковник кавалерійської служби Зозуля Олександр Львович. Випускники школи Підприємство підготувало за 50 років існування сотні майстрів спорту, трьох майстрів спорту міжнародного класу, олімпійського чемпіона. Погановський Віктор Олександрович — Олімпійський чемпіон; Сорока Володимир Олександрович — двічі срібний призер чемпіонату Світу; Мартиненко Геннадій Анатолійович — переможець етапів чемпіонату Світу; Євдіна Ольга Вікторівна — МСМК, багаторазовий призер міжнародних змагань; Шевченко Олена Вікторівна — майстер спорту, переможець Чемпіонату України; Яшкова Оксана — кандидат у майстри спорту, призер змагань рівня Великого призу; Телешова Анастасія — кандидат у майстри спорту, призер Юніорських та Юнацьких призів. Шелім Микола — призер та переможець Кубку та Чемпіонату України; Жолобенко Ігор — майстер спорту, неодноразовий переможець змагань рівня 130—150 як в Україні, так і за її кордонами; Резніченко Марія — кандидат у майстри спорту, переможець змагань рівня 120 та вище. Див. також Список дитячо-юнацьких спортивних шкіл України Примітки Джерела Миколаївська кінноспортивна школа / О. В. Біла, І. В. Ковальова // Енциклопедія сучасної України: електронна версія [вебсайт] / гол. редкол.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк та ін.; НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2018. — Режим доступу : https://esu.com.ua/article-65270
Moshniahy

Moshniahy is a village in Podilsk Raion, Odesa Oblast of southern Ukraine located near the Dniester river border with Moldova. It belongs to Balta urban hromada, one of the hromadas of Ukraine. Moshniahy is located at 47° 56' 53" North, 29° 30' 26" East. History Moszniagi, as it was called in Polish, was a private village of the Koniecpolski and Lubomirski Polish noble families, administratively located in the Bracław County in the Bracław Voivodeship in the Lesser Poland Province of the Kingdom of Poland. Until 18 July 2020, Moshniahy belonged to Balta Municipality. The municipality as an administrative unit was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Odesa Oblast to seven. The area of Balta Municipality was merged into Podilsk Raion. References
Moșneanca, Bârzula

Moșneanca de asemenea Moșneagi (în ucraineană Мошняги, transliterat: Moșneahî) este un sat în comuna Balta din raionul Bârzula, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Moșneanca era vorbitoare de ucraineană (94,82%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (5,18%). Personalități Gheorghe Stepanov (1920-2016) - om de stat și ministru sovietic moldovean Note
Мошняги

Мошня́ги — село в Балтском районе Одесской области. Расположено в 10 километрах от районного центра Балта. На юге граничит с селом Семено-Карповка, на востоке с селом Мироны, на севере с селом Оленевка и на западе с селом Кармалюковка .
Lobatschiwka

Lobatschiwka (ukrainisch Лобачівка, Lobačivka, polnisch Łobaczówka, historische Schreibweise: Lobaczewka) ist ein Dorf in der Gemeinde Berestetschko in der Oblast Wolyn in der Ukraine. Es liegt am rechten Ufer des Flusses Lipa, der 11 km nordöstlich in den Styr mündet, und hat 841 Einwohner (Stand 2001). Geschichte Der Ort wurde bereits 1680 urkundlich erwähnt, 1906 lag er im Kreis Berestetschko des Bezirks Dubno im Gouvernements Wolhynien. Lobatschiwka lag am Rande eines während des Ersten Weltkriegs hart umkämpften Gebiets. Am Mittag des 20. Juli 1916 überquerten die Russen bei Werben über den Styr, obwohl Generaloberst Paul Puhallo von Brlog dort verhältnismäßig starke Kräfte mit der Verteidigung betraut hatte. Die Russen durchbrachen die 46. Schützendivision, warfen die herbeieilenden Reserven über den Haufen und stießen mit einer zweiten Gruppe abends auch zwischen der 46. Schützendivision und 7. Infanteriedivision durch. Der linke Flügel der 1. Armee musste den ganzen Styrbogen bei Beresteczko und die Lipa bis Lobatschiwka preisgeben. Russische Angriffe auf Lobatschiwka wurden am 24., 25. und 26. Juli 1916 erfolgreich abgeschlagen. Während des Ersten Weltkriegs gab es in Lobatschiwka eine Station der k.u.k. Pferde­feldbahn Stojaniw–Biltsche mit Stationsgebäude, Bade- und Entlausungsanstalt, Krankenhaltestation, Labestelle und Verkaufsstelle. Die etwa 64 km lange Strecke mit einer Spurweite von 700 mm wurde während des Ersten Weltkriegs vom österreichisch-ungarischen Heer als militärische Pferdebahn verlegt. Denkmäler In Lobatschiwka gibt es zwei Denkmäler, die an die gefallenen Sowjetsoldaten des Zweiten Weltkriegs und des Afghanistankriegs (1979–1989) erinnern. Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Łobaczówka (Ukraina)

Łobaczówka (ukr. Лобачівка, Łobacziwka) – wieś (dawniej miasteczko) na Ukrainie w rejonie łuckim w obwodzie wołyńskim. Wieś liczy 841 mieszkańców. W II Rzeczypospolitej Łobaczówka należała do wiejskiej gminy Beresteczko w powiecie dubieńskim/horochowskim w woj. wołyńskim i liczyła w 1921 roku 842 mieszkańców. We wsi urodzili się Stanisław Ramenda (1926) oraz Benedykt Gajewski (1927). W 1943 roku (rzeź wołyńska) nacjonaliści ukraińscy zamordowali tutaj co najmniej 40 Polaków. Splądrowali także i spalili tutejszy majątek ziemski. Po wojnie miasteczko weszło w struktury administracyjne Związku Radzieckiego. Do 2020 w rejonie horochowskim. Przypisy
Lobacivka, Horohiv

Lobacivka (în ucraineană Лобачівка) este localitatea de reședință a comunei Lobacivka din raionul Horohiv, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Lobacivka era vorbitoare de ucraineană (98,57%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,19%). Note
Лобачовка

Лобачо́вка (укр. Лобачівка) — село в Берестечковской городской общине Луцкого района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Гороховский район. Код КОАТУУ — 0720883201. Население по переписи 2001 года составляет 841 человек. Почтовый индекс — 45760. Телефонный код — 3379. Занимает площадь 1,339 км². Ссылки Лобачовка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Лобачівка

Лобачі́вка — село в Україні, у Берестечківській громаді Луцького району Волинської області. Населення становить 841 особи. Географія Село розташоване на правому березі річки Липи. Історія У 1906 році містечко Берестецької волості Дубенського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 67 верст, від волості 12. Дворів 81, мешканців 790. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», село увійшло у склад Берестечківської міської громади. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 889 осіб, з яких 396 чоловіків та 493 жінки. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 838 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Відомі уродженці Козловський Микола Павлович (1956) — український лісівник, доктор біологічних наук, директор Інституту екології Карпат НАН України. Примітки Джерела Цинкаловський О. Стара Волинь і Волинське Полісся. Краєзнавчий словник — від найдавніших часів до 1914 року. — Вінніпег : Накладом Товариства «Волинь», 1986. — Т. 2 : Л — Я. — 578 с. Література Лобачі́вка // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.207 Посилання Łobaczówka, m. w pow. włodzimierskim, ... // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1884. — Т. V. — S. 670. (пол.) Погода в селі Лобачівка [Архівовано 15 серпня 2020 у Wayback Machine.]
Великий Ліс (ботанічний заказник, Гадяцький район)

Вели́кий Ліс — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Гадяцького району Полтавської області, на схід від села Красна Лука. Площа 182 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому №74 від 17.04.1992 року. Перебуває віданні ДП «Гадяцький лісгосп» (Краснолуцьке л-во, кв. 37-39). Статус надано для збереження частини лісового масиву на правобережжі річки Псел. Зростає цінна рослинність з угрупованнями кленово-липово-дубових та ясенево-дубових лісів. Збереглись окремі екземпляри дуба звичайного віком більше 200 років. Виявлено 2 види рідкісних рослин і 19 – тварин. Заказник «Великий Ліс» входить до складу Гадяцького регіонального ландшафтного парку. Джерела Екологічний паспорт Полтавської області за 2017 рік [Архівовано 13 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Заповідна краса Полтавщини. Т.Л. Андрієнко, О.М. Байрак, М.І. Залудяк та інші - Полтава.: ІВА «Астрея», 1996. - 188 стор.: іл. 88.
Дуб черешчатий (Гадяч, центральна районна лікарня)

Дуб чере́шчатий — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах міста Гадяч Полтавської області, на території центральної районної лікарні (вул. Лохвицька). Площа 0,05 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому № 74 від 17.04.1992 року. Перебуває віданні: Гадяцька центральна районна лікарня. Статус надано для збереження одного екземпляра вікового дуба віком понад 70 років. Обхват дерева на висоті 1,3 м. у 2016 році становив 275 см., к 2021 році - 285 см. Галерея Джерела Еко-паспорт Полтавської області [Архівовано 13 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Заповідна краса Полтавщини. Т. Л. Андрієнко, О. М. Байрак, М. І. Залудяк та інші. — Полтава: ІВА «Астрея», 1996. — 188 с.: іл. 88. Вікові та меморіальні дерева Полтавщини. Туристичний довідник / ГО "ВЕЛОПОЛТАВА"; упоряд. Ю.М. Репало. - Київ: Видавництво ТОВ "Основа" - 2021. - 32 с. ISBN 978-966-984-064-6
Дуб черешчатий (Велика Багачка)

Дуб чере́шчатий — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах смт Велика Багачка Полтавської області, вул. Шевченка, 73 (на території стадіону). Площа 0,02 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому № 329 від 22.07.1969 року. Перебуває у віданні: Великобагачанська селищна рада. Статус надано для збереження одного екземпляра вікового дуба. За деякими оцінками вік дерева бл. 750 років. Обхват дерева на висоті 1,3 м. становив у 2016 році 792 см., у 2021 році - 805 см. Галерея Джерела Вікові та меморіальні дерева Полтавщини. Туристичний довідник / ГО "ВЕЛОПОЛТАВА"; упоряд. Ю.М. Репало. - Київ: Видавництво ТОВ "Основа" - 2021. - 32 с. ISBN 978-966-984-064-6 Екологічний паспорт Полтавської області, 2018 рік [Архівовано 13 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Заповідна краса Полтавщини. Т. Л. Андрієнко, О. М. Байрак, М. І. Залудяк та інші. — Полтава: ІВА «Астрея», 1996. — 188 с.: іл. 88.
Міжгірський медичний фаховий коледж

Міжгірський медичний фаховий коледж — заклад фахової передвищої освіти, що розташований у селищі Міжгір'я, Хустського району Закарпатської області. Історія Міжгірське медичне училище було засновано у 1963 році. З метою забезпечення потреб у молодшому персоналі для лікувально-профілактичних закладів Закарпатської області, зокрема — гірської зони, тоді ж було проведено перший набір студентів за спеціальністю «Сестринська справа» (медична сестра), а від 1964 році розпочато підготовку фельдшерів. На початку 2008 року Міжгірське медичне училище реорганізоване у Міжгірський медичний коледж. Провадження освітньої діяльності у Міжгірському медичному коледжі здійснюється відповідно до ліцензії Міністерства освіти і науки України (серія АВ № 529903 від 13 липня 2010 року) та сертифікатів про акредитацію (Сертифікат про акредитацію освітньої програми КО003515 та Сертифікат про акредитацію освітньої програми КО003516), виданих державною акредитаційною комісією Міністерства освіти і науки України. Міжгірський медичний коледж проводить підготовку фахівців за освітньо-професійним ступенем «фаховий молодший бакалавр» за спеціальностями: 223 Медсестринство (спеціалізації «Сестринська справа», «Лікувальна справа»); 226 Фармація, промислова фармація; 231 Соціальна робота. У 2020 році рішенням «Про визначення статусу та перейменування закладів освіти сфери охорони здоров'я Закарпатської обласної ради» Міжгірський медичний коледж перейменовано на Комунальний заклад «Міжгірський медичний фаховий коледж» Закарпатської обласної ради. Адміністрація У 2005—2022 роках навчальний заклад очолювала Івлєва Вікторія Володимирівна. Наприкінці червня 2022 року відбулися вибори директора коледжу. На посаду керівника навчального закладу претендували Могорита В. М. та Добравський В. М. Згідно з положенням про вибори, директора коледжу обирав колектив із числа педагогів (75% голосів), представники студентства (15%) та непедагогічні працівники (10%). Директором коледжу обрано Могориту Віктора Михайловича. Викладачі У 1990-х роках в училищі курс психології викладав Заслужений вчитель України Ернест Іванович Шутяк. Примітки Джерела Міжгірський медичний коледж: історія. mizmedcoledg.at.ua. Архів оригіналу за 1 травня 2018. Процитовано 1 травня 2018. : Не збігається часова мітка у |archive-date= / |archive-url=; можливо, 11 травня 2018? (довідка) Офіційний сайт КЗ «Міжгірський медичний фаховий коледж» Закарпатської обласної ради. mgmedkoledg.kl.com.ua. Архів оригіналу за 12 серпня 2020. Процитовано 4 грудня 2022. Посилання Міжгірський медичний фаховий коледж. osvita.ua. Інформаційна система «Освіта.ua». Архів оригіналу за 4 грудня 2022. Процитовано 4 грудня 2022. Відомості щодо права провадження освітньої діяльності у сфері фахової передвищої освіти: КЗ «Міжгірський медичний фаховий коледж» Закарпатської обласної ради (PDF). mon.gov.ua. Міністерство освіти і науки України. Архів (PDF) оригіналу за 4 грудня 2022. Процитовано 4 грудня 2022. КЗ «Міжгірський медичний фаховий коледж» ЗОР. zk.isuo.org. Закарпатська область. Інформаційна система управління освітою. Архів оригіналу за 4 грудня 2022. Процитовано 4 грудня 2022.
Bilohiria settlement hromada

Bilohiria settlement hromada (Ukrainian: Білогірська селищна громада) is one of the hromadas of Shepetivka Raion in Khmelnytskyi Oblast in Ukraine. Its administrative centre is the rural settlement of Bilohiria. Composition The hromada encompasses 61 localities, which include the rural settlement of Bilohiria (administrative centre) and 60 villages: References
Белогорская поселковая община

Белогорская поселковая община (укр. Білогірська селищна громада) — территориальная община в Шепетовском районе Хмельницкой области Украины. Административный центр — посёлок Белогорье. Население по состоянию на 1 января 2022 года составляет 18757 человек. Площадь — 616,5 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Белогорского поселкового совета, а также Великоборовицкого, Гулевецкого, Денисовского, Залужского, Йосиповецкого, Квитневского, Корытнинского, Курьянковского, Малоборовицкого, Мокроволянского, Окнинского, Ольшаницкого, Перерослевского, Семеновского, Сивковского, Ставищансккого, Сушовецкого, Хорошевского и Юровского сельских советов упразднённого Белогорского района. Населённые пункты В состав общины входят 1 посёлок и 60 сёл: Примечания Ссылки Официальный сайт Белогорской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 336. — 441 с. (укр.)
Сонячний (парк)

Со́нячний — пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення у місті Черкаси. Парк розташовано у м. Черкаси, на вул. Академіка Корольова, біля будинків №24 та №32. На території закладено сквер, висаджено кущі та листяні дерева. Закладено садово-парковий газон. Статус надано рішенням Черкаської обласної ради від 03.02.2017 № 12-9/VII.