NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hudzivka, Zvenîhorodka

Hudzivka (în ucraineană Гудзівка) este o comună în raionul Zvenîhorodka, regiunea Cerkasî, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Hudzivka era vorbitoare de ucraineană (99,62%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Гудзовка

Гудзо́вка (укр. Гудзівка) — село в Звенигородском районе Черкасской области Украины. История Первые сведения о селе относятся к временам татаро-монгольского нашествия. Здесь, в пригороде Звенигорода, стояла стража и при виде неприятеля оповещала население о необходимости обороны. Возле горы люди находили списки, луки, сабли, что подтверждает предания о том, что не раз происходили битвы. Также недалеко от села был найден колокол, оставленный неприятелем при отступлении. Укрепление было разрушено в 1240 году при наступлении хана Батыя и было в запустении до 1545 года, когда было вновь восстановлено. Первое упоминание в летописях села было в 1750 году. За годы своего существования оно имело ещё 2 названия Поповий Рог и Казенная Гудзивка. Первое — от того, что недалеко от села находился хутор, где жили священники В XIX веке в селе наблюдалось активный прирост населения. Так в 1885 году по переписи населения было 650 человек и 127 дворовых хозяйств. А уже в 1897 году проживало 1035 человек. После образования советской власти и присоединение к СССР Украины, в 1927 году в селе был образован колхоз им. 10 лет Киму. На фронтах Великой Отечественной войны сражались более 300 сельчан, из которых 125 погибли, а 77 были удостоены различных наград. На сельском кладбище есть братская могила, в которой похоронено 11 неизвестных солдат этой войны, погибших в боях недалеко от села. В после военные годы в селе происходил ряд инфраструктурных улучшений жизни сельчан. Так в 1959 году село было электрифицировано и радиофицировано. К 1970 году в колхозе им. Кима имелось 1,5 тысяч гектаров сельскохозяйственных угодий, из которых 1,2 пахотных земель. Также к тому времени в селе имелись школа, клуб, 2 библиотеки с общим фондом в 12 тыс. книг, родильный дом, а также мастерская по пошиву одежды и обуви. В 1976 году колхоз им. Кима был реорганизован в совхоз. В июле 1995 года Кабинет министров Украины утвердил решение о приватизации находившегося здесь совхоза. Население по переписи 2001 года составляло 788 человек. В период независимости в селе появились почтовое отделение агропредприятия «Сад», четыре торговые точки, а также в 2005 году село было подключено к снабжению природным газом. Местный совет 20225, Черкасская обл., Звенигородский р-н, с. Гудзовка Примечания Ссылки Гудзовка на сайте Верховной рады Украины (рус.). w1.c1.rada.gov.ua. Дата обращения: 14 декабря 2020.
Ґудзівка

Ґудзі́вка — село в Україні, у Звенигородському районі Черкаської області, центр сільської ради. Розташоване за 5 км від районного центру — міста Звенигородка та за 18 км від залізничної станції Звенигородка. Населення — 794 особи, дворів — 362 (на 2009 рік). Географія Селом тече річка Звенигородка. Історія Село вперше згадується 1750 року. Воно мало дві назви: Поповий Ріг та Казенна Гудзівка. Назва Поповий Ріг збереглась за сусіднім лісом. За переказами, у ньому існував хутір, де жили священники. В селі Ґудзівка найпоширені прізвища: Рябоненко, Сапітоненко, Ляпун (навіть куток є на сьогоднішній день — Ляпунівка) Станом на 1885 рік у колишньому власницькому селі Богачівської волості Звенигородського повіту Київської губернії мешкало 650 осіб, налічувалось 127 дворових господарств, існував постоялий будинок. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 1035 осіб (520 чоловічої статі та 515 — жіночої), з яких 1032 — православної віри. У 1927 році, під час примусової колективізації, у селі було створено колгосп ім. 10-річчя КІМу. Село постраждало внаслідок геноциду українського народу, проведеного окупаційним урядом СССР 1932—1933 та 1946–1947 роках[джерело?]. Понад 300 жителів села воювали на фронтах радянсько-німецької війни, 77 з них нагороджені орденами й медалями, 125 загинули. Воїнам-вигнанцям в селі споруджено пам'ятник. На сільському кладовищі у Братській могилі поховано 11 загиблих у цій війні солдат. 1959 року село електрифіковано та радіофіковане. Станом на початок 1970-х років у селі розміщувалась центральна садиба колгоспу імені 10-річчя КІМу, за яким було закріплено 1,5 тисяч га сільськогосподарських угідь, у тому числі 1,2 тисячі га орної землі. Виробничим напрямком господарства було рільництво і тваринництво. З допоміжних підприємств працював млин. Також на той час працювали середня школа, клуб, дві бібліотеки з фондом 12 тисяч книг, пологовий будинок, майстерня з пошиття одягу та взуття. У 1976 році колгосп реорганізовано у радгосп. Вагомий внесок у розвиток колгоспу зробив голова правління Король Іван Савович (понад 26 років керував господарством). Багато працівників радгоспу було відзначено урядовими нагородами, серед них: М. М. Свердліченко, М. І. Кузнецов, Я. М. Мусін, Н. Т. Андрущенко, Є. М. Яровенко, Г. П. Кудієнко, К. А. Поліщук, Г. Т. Сиваченко, П. М. Матвієнко, В. М. Мосінзова, Г. Ф. Нечитайло, М. Ф. Яровенко, Н. В. Ляпун. 19 вересня 2024 року Верховна Рада підтримала перейменування села Гудзівка на Ґудзівка. 26 вересня 2024 року перейменування набуло чинності. Сучасність У 2005 році в село підведено природний газ. На території села розташовані фельдшерсько-акушерський пункт, Будинок культури, сільська бібліотека, сільська рада, поштове відділення; функціонують чотири торгові точки та сільськогосподарське підприємство СФГ «Сад». Див. також Звенигора (заказник) Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Черкаська область) Відомі люди Дубовський Костянтин Юрійович (1988—2014) — герой АТО, загинув в районі селища Піски. Посилання Література Історія міст і сіл Української РСР. — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР. — 15 000 прим. Посилання
Hukalivtsi

Hukalivtsi (Ukrainian: Гукалівці) is a village in the Zboriv urban hromada of the Ternopil Raion of Ternopil Oblast in Ukraine. History The first written mention of the village was in 1483. After the liquidation of the Zboriv Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Church of the Exaltation of the Holy Cross (1936; brick), Roman Catholic Church (1926; not functioning). References Sources (in Ukrainian) Бойко Н., Уніят В., Гукалівці // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 430. — ISBN 966-528-197-6. "Hukałowce, pow. złoczowski". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 206.
Hukałowce

Hukałowce – wieś w obwodzie tarnopolskim, w rejonie tarnopolskim, w hromadzie Zborów. Historia Wieś została założona w 1345. W II Rzeczypospolitej miejscowość była siedzibą gminy wiejskiej Hukałowce w powiecie zborowskim województwa tarnopolskiego. Na początku 1939 poświęcono Dom Ludowy im. Marszałka Edwarda Śmigłego-Rydza w Hukałowcach. W latach 1943–1945 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali 18 Polaków. W latach 1940-2020 w rejonie zborowskim. Przypisy Bibliografia Hukałowce, pow. złoczowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 206 . Lipnik (6), cz. wsi Hukałowiec, pow. złoczowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 275 . Lipniki (3), folwark w Hukałowcach, pow. złoczowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 277 . Linki zewnętrzne Hukałowce na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Гукаловцы

Гукаловцы (укр. Гукалівці) — село в Зборовской городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. Основано в 1345 году. До 2020 года входило в Зборовский район. Код КОАТУУ — 6122683101. Географическое положение Село Гукаловцы находится на расстоянии в 1,5 км от села Перепельники и в 2-х км от села Лопушаны. Население Население по переписи 2001 года составляло 250 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Примечания
Гуляйпольский краеведческий музей

Гуляйпольский краеведческий музей (укр. Гуляйпільський краєзнавчий музей) — бывший районный краеведческий музей в городе Гуляйполе Запорожской области Украины, где были собраны материалы и предметы по этнографии и истории края, в частности, махновщины. Общая информация Основан 11 декабря 1960 года. Здание музея построено в 1901 году как помещение банка «Общество взаимного кредита». В годы Великой Отечественной войны здесь находилась церковь. В послевоенное время — районный дом культуры, с 1989 года — здание музея. Ежегодно музей посещали представители Германии, Польши, Италии, Канады, Америки, Франции. Особенно дружеские отношения были установлены с представителями Франции, поскольку именно там покоится прах Нестора Махно. В ночь на 24 августа 2024 года здание музея полностью сгорело от попадания российского снаряда. Экспонаты к тому времени были эвакуированы в Запорожский областной краеведческий музей. До этого в здание Гуляйпольского музея было ещё три попадания. Экспозиция Фонды музея насчитывали 18 тысяч экспонатов в 9 разделах: археология; эпоха запорожского казачества; быт крестьянского и мещанского жилища; ремёсла Гуляйпольского края; период гражданской войны 1918—1920 г — самая большая и полная экспозиция; голодомор 1930-х годов; Великая Отечественная война; современность; писатели родного края. Экспозиция периода Гражданской войны в большей мере освещала революционный путь Нестора Махно, руководителя повстанческого движения на юге Украины (1918—1921). Примечания
Гуляйпільський краєзнавчий музей

Гуляйпíльський краєзна́вчий музе́й — районний краєзнавчий музей у місті Гуляйполе Запорізької області, зібрання матеріалів і предметів з етнографії та історії краю, зокрема Махновщини. Загальна інформація Музей розташований у центрі міста за адресою: вул. Соборна, буд. 75, м. Гуляйполе — 70200 (Запорізька область), Україна. Гуляйпільський краєзнавчий музей заснований 11 грудня 1960 року. Будівля музею споруджена у 1901 році як приміщення банку «Товариство взаємного кредиту». У роки Другої Світової війни тут знаходилася церква. У повоєнні часи — районний будинок культури, з 1989 року — будівля музею. У грудні 2022 року фасади та дах музею були пошкоджені російським обстрілом. Ще до того було пошкоджено садибу родини Крігер (1892), в якій планується відкрити філіал музею. У ніч на 24 серпня 2024 року будівля музею вигоріла вщент від влучання російського снаряду. Експонати на той час були евакуйовані до Запорізького краєзнавчого музею. До цього в будівлю Гуляйпільського музею було ще три влучання. Музей гостинно приймав гостей з різних куточків землі. Щороку музей відвідували представники Німеччини, Польщі, Італії, Канади, Америки, Франції. Особливо дружні стосунки складалися з представниками Франції, бо саме там покоїться прах Нестора Махно. Експозиція Експозиція музею становить 9 розділів, а фонди — 18 тисяч експонатів: археологія; доба запорізького козацтва; побут селянської та міщанської оселі; ремесла Гуляйпільського краю; період громадянської війни 1918–1920 рр. — найбільша і найповніша експозиція закладу; Голодомор 1930-х років; Друга світова війна; «Сучасність»; Письменники рідного краю — Гуляйпілля є батьківщиною 14 членів спілки письменників України; це зокрема М. Тардов — письменник-фронтовик, Л. Юхвід (автор книги «Весілля в Малинівці»); письменники-сучасники Г. Лютий (Голова Запорізької обласної організації Національної спілки письменників України), В. Віденко (автор популярної пісні «На долині туман»), поетеса Л. Геньба (директор музею) та багато інших. Експозиція періоду Громадянської війни найбільше висвітлює революційний шлях ватажка повстанського руху на півдні України (1918–1921 рр.) — Нестора Махна. Все недовге життя цієї людини було присвячене служінню ідеї — побудові щасливого, заможного суспільства, без пригноблення морального і фізичного, без панів і начальників. Сам він створив і очолив у 1917 році у Гуляйполі перші органи народовладдя (спочатку — Селянський союз, а пізніше — Раду робітничих і селянських депутатів), провів земельну реформу. Все життя Нестора Івановича Махна гідно його девізу: «Жити і вільно померти у бою». Так він і пішов у вічність, лишивши нам своє ім'я і чорний прапор волі. Галерея (серпень 2006 року) Див.також Садиба Крігерів Виноски Джерела і посилання Гуляйполе – столиця степів. Запорізький обласний туристично-інформаційний центр. Архів оригіналу за 15 листопада 2009.
Humniszcze (Ukraina)

Humniszcze (ukr. Гумнище, Humnyszcze) – wieś na Ukrainie, w rejonie łuckim obwodu wołyńskiego, w składzie w silskiej rady Peremyl. Do 2020 w rejonie horochowskim. Geografia Wieś położona nad Styrem przy Zbiorniku Chrynnickim (Хрінницьке водосховище), w pobliżu drogi lokalnej Wyżwa Stara-Bucyń (Т 0310). Historia W okresie Wielkiego Księstwa Litewskiego Humniszcze należało do koszyrskiej linii Sanguszków. W testamencie Lwa Sanguszki z 1571 r. zapisane zostało Andrzejowi Sanguszce z linii kowelskiej. Pierwsza historyczna wzmianka o Humniszczu pochodzi z 1649 r., kiedy to miejscowość liczyła 20 dymów, zaś rok później – 17. Po Sanguszkach właścicielami wsi byli Jan Wyleżyński, Leszczyńscy i – w XIX w. – Pietruszewscy. W 1740 r. Maria Skrzyniewska uposażyła drewnianą cerkiew filialną w Humniszczach (parafia Peremyl). W okresie rozbiorów Rzeczypospolitej Humniszcze znalazło się na obszarze tzw. ziem zabranych zaboru rosyjskiego. W XIX w. miejscowość leżała w gminie Beresteczko, w powiecie (ujeździe) dubieńskim guberni wołyńskiej i liczyła 39 domów oraz 237 mieszkańców. W okresie międzywojennym Humniszcze należało do gminy Beresteczko w powiecie dubieńskim, a następnie horochowskim, województwa wołyńskiego II Rzeczypospolitej. W okresie II wojny światowej proboszczem w Humniszczu był Marceli Wysokiński SJ, opiekujący się utworzoną tu wcześniej parafią neounicką, która została zlikwidowana po zajęciu Wołynia przez Armię Czerwoną (1944) i przejściu miejscowej ludności na prawosławie (1945). Przypisy Bibliografia Humniszcze nad Styrem, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 601 . Humniszcze na stronie Rady Najwyższej Ukrainy Карта Гумнище, Волинська область, Горохівський район. Vlasenko.net. [dostęp 2013-08-22]. (ukr.).
Гумнище (Волынская область)

Гумнище (укр. Гумнище) — село в Берестечковской городской общине Луцкого района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Гороховский район. Код КОАТУУ — 0720885403. Население по переписи 2001 года составляет 331 человек. Почтовый индекс — 45763. Телефонный код — 3379. Занимает площадь 6,11 км². Ссылки Гумнище на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Гумнище

Гумни́ще — село в Україні, у Берестечківській громаді Луцького району Волинської області. Населення становить 331 осіб. Географія Село розташоване на лівому березі річки Стир. Історія У 1906 році село Берестецької волості Дубенського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 61 верст, від волості 6. Дворів 39, мешканців 298. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», село увійшло у склад Берестечківської міської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Горохівського району, село увійшло до складу новоутвореного Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 348 осіб, з яких 160 чоловіків та 188 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 333 особи. 100 % населення вказало своєю рідною мовою українську мову. Примітки Посилання Погода в селі Гумнище [Архівовано 19 вересня 2020 у Wayback Machine.]
Kloster der Heiligen Dreifaltigkeit Hustynja

Das Kloster der Heiligen Dreifaltigkeit Hustynja (ukrainisch Густинський Свято-Троїцький монастир) ist ein barockes Bauensemble religiöser Gebäude bei Hustynja und ein ukrainisches Kulturdenkmal. Geschichte Ein orthodoxes Kloster wurde im Jahr 1600 vom Priestermönch Joassaf aus dem Kiewer Höhlenkloster gegründet und mit Unterstützung von Rajna Wischnewezka erbaut. Auf dem Gelände wurden Holzkirchen gebaut: 1614 eine der Heiligen Dreifaltigkeit und 1624 eine der Mariä Himmelfahrt. Es entstanden Einsiedeleien, die später zu eigenständigen Klöstern wurden. In den Jahren 1625 und 1636 wurde das Kloster von Bränden heimgesucht. 1639 ernannte der Kiewer Metropolit Petro Mohyla hier einen neuen Hegumen und weihte den Beginn des Baus einer neuen Holzkirche der Heiligen Dreifaltigkeit. Sie wurde 1644 fertiggestellt. Nach einem weiteren Brand 1671 wurden alle Gebäude aus Backstein errichtet. In den Jahren 1672 bis 1676 wurde eine Dreifaltigkeitskathedrale auf Kosten von Hetman Iwan Samojlowytsch erbaut. Am 23. Mai 1675 weihte der Erzbischof von Tschernihiw Lasar Baranowytsch hier Dimitri von Rostow zum Priestermönch. 1695 wurde auf Iwan Masepas Kosten eine Kirche der Mariä Himmelfahrt erbaut. Im Kloster wurden, insbesondere in der ersten Hälfte des 17. Jahrhunderts, Chroniken aufbewahrt. Nach der Enteignung der Klostergüter wurde das Kloster 1793 geschlossen. Es wurde 1844 restauriert. Fürst Nikolai Repnin-Wolkonski wurde hier begraben. Am 28. Juni 1845 besuchte Taras Schewtschenko das Kloster und malte drei Aquarelle. 1924 wurde das Kloster aufgelöst und darin von Anfang der 1940er Jahre bis 1991 eine neuropsychologische Ambulanz eingerichtet. Von 1943 bis 1959 befand sich auf einem Teil des Klostergeländes ein Nonnenkloster. Seine Tätigkeit wurde 1993 wieder aufgenommen. Die Kirchen und Kathedrale wurden bis 2002 restauriert. Standort und Gebäude Das Kloster Hustynja liegt neben dem gleichnamigen Dorf in der Aue des Flusses Udaj, 10 km nördlich von Pryluky. Das Ensemble umfasst Backsteinbauten des 17. und 18. Jahrhunderts im ukrainischen Barockstil: Die Dreifaltigkeitskathedrale, zwei Torkirchen, ein Abtsgebäude mit Kirche und ein Refektorium mit Kirche. Das im Grundriss viereckige Klostergelände ist von einem Verteidigungswall, einer Mauer und einem Wassergraben umgeben. Der zentrale Bau des Ensembles ist die Dreifaltigkeitskathedrale. Sie hat einen zentralen und vier facettierte Seitentürme. Der Innenraum hat zweistöckige Chöre im Kirchenschiff, die sich mit großen, von Balustraden umgebenen Bögen in den zentralen Raum öffnen. Siehe auch Liste der gemauerten Kirchen im Stil des ukrainischen Barock Einzelnachweise Weblinks
Monastère de la Sainte-Trinité de Goustynia

Le monastère de la Sainte-Trinité (ukrainien : Густинський монастир) est une institution religieuse féminine de Goustynia qui date du XVIe siècle. Historique Fondé en 1600 près de Prylouky en bordure de la rivière Oudaï par des moines venu du mont Athos. L'hetman Mykhailo Vyshnevetskyi leur fournissait aide et appui. En images Notes Références Articles connexes Chronique de Goustynia. Liens externes Site officiel. Portail de la culture russe Portail de l’Ukraine Portail du Moyen Âge Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Huta-Borowenska

Huta-Borowenska (ukrainisch Гута-Боровенська; russisch Гута-Боровенская/Guta-Borowenskaja, polnisch Huta Borowieńska) ist ein Dorf in der Westukraine in der Oblast Wolyn, Rajon Kamin-Kaschyrskyj etwa 18 Kilometer südöstlich der Rajonshauptstadt Kamin-Kaschyrskyj und 93 Kilometer nördlich der Oblasthauptstadt Luzk gelegen. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Kamin-Kaschyrskyj; bis dahin war es seit dem 7. August 2018 das Zentrum der neugegründeten Landgemeinde Huta-Borowenska (Гуто-Боровенська сільська громада Huto-Borowenska silska hromada). Zu dieser zählen auch noch die 9 Dörfer Borowne, Malyj Obsyr (Малий Обзир), Mali Holoby (Малі Голоби), Nadritschne (Надрічне), Olenyne, Schyniwka (Житнівка), Stobychwa, Welykyj Obsyr (Великий Обзир) und Werchy (Верхи), bis dahin bildete das Dorf zusammen mit dem Dorf Mali Holoby die gleichnamige Landratsgemeinde Huta Borowenska (Гуто-Боровенська сільська рада/Huto-Borowenska silska rada) im Südosten des Rajons Kamin-Kaschyrskyj. Geschichte Der Ort gehörte bis 1793 in der Woiwodschaft Wolhynien zur Adelsrepublik Polen-Litauen. Mit den Teilungen Polens fiel der Ort an das Russische Reich und lag bis zum Ende des Ersten Weltkriegs im Gouvernement Wolhynien. Nach dem Ersten Weltkrieg kam der Ort zu Polen (in die Woiwodschaft Polesien, Powiat Kamień Koszyrski, Gmina Borowno), im Zweiten Weltkrieg wurde er zwischen 1939 und 1941 von der Sowjetunion besetzt. Nach dem Überfall auf die Sowjetunion im Juni 1941 wurde er dann bis 1944 von Deutschland besetzt, dies gliederte den Ort in das Reichskommissariat Ukraine in den Generalbezirk Brest-Litowsk/Wolhynien-Podolien, Kreisgebiet Kamen Kaschirsk. Nach dem Krieg wurde der Ort der Sowjetunion zugeschlagen. Dort kam das Dorf zur Ukrainischen SSR und seit 1991 ist es ein Teil der heutigen Ukraine. Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Huta-Borovenska, Kamin-Kașîrskîi

Huta-Borovenska (în ucraineană Гута-Боровенська) este localitatea de reședință a comunei Huta-Borovenska din raionul Kamin-Kașîrskîi, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Huta-Borovenska era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Гута-Боровенская

Гу́та-Борове́нская (укр. Гута-Боровенська) — село в Камень-Каширской городской общине Камень-Каширского района Волынской области Украины. Население по переписи 2001 года составляет 967 человек. Почтовый индекс — 44553. Телефонный код — 3357. Занимает площадь 3,801 км². Ссылки Гута-Боровенская на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Гута-Боровенська

Гута-Боровенська — село в Україні, у Камінь-Каширській громаді Камінь-Каширського району Волинської області. Населення становить 826 осіб. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 848 осіб, з яких 417 чоловіків та 431 жінка. За переписом населення України 2001 року в селі мешкала 961 особа 100 % населення вказало своєю рідною мовою українську мову.. Історія До 7 серпня 2018 року — адміністративний центр Гуто-Боровенської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області. Примітки Література Гу́та-Борове́нська // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.267 Посилання Погода в селі Гута-Боровенська [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.]
Huta-Kaminska, Kamin-Kașîrskîi

Huta-Kaminska (în ucraineană Гута-Камінська) este un sat în comuna Klitîțk din raionul Kamin-Kașîrskîi, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Huta-Kaminska era vorbitoare de ucraineană (98,5%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,12%). Note
Гута-Каменская

Гута-Каменская (укр. Гута-Камінська) — село в Камень-Каширской городской общине Камень-Каширского района Волынской области Украины. Население по переписи 2001 года составляет 535 человек. Почтовый индекс — 44551. Телефонный код — 3357. Занимает площадь 1,313 км². Ссылки Гута-Каменская на сайте Верховной рады Украины (укр.)