NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Трускавецький завод мінеральних вод

«Аква Еко» (Трускавецький завод мінеральних вод) — підприємство з розливу мінеральних вод «Трускавецька Аква-Еко», «Трускавецька Кришталева» та «Трускавецька Заповідна». Це води з низьким рівнем мінералізації — до 0,9 г/дм3. Історія Трускавецький завод був створений у результаті об'єднання декількох підприємств (процес об'єднання завершився у 2008 р.), входить до складу компанії IDS Group Ukraine. Завдяки об'єднанню окремих невеликих виробників в єдину уніфіковану виробничу систему на Трускавецькому заводі вдалося суттєво вдосконалити виробничі процеси та оптимізувати виробничі потужності: покращити лабораторний контроль, починаючи із джерельної води і до готової продукції; забезпечити систематичні кваліфіковані гідрологічні спостереження родовищ води; підвищити рівень освіти та кваліфікацію персоналу; удосконалити культуру на виробництві в цілому. Виробництво Свердловини розташовані на території Помірецького та Мражницького родовищ мінеральної води. Саме з цих родовищ видобувається і цілюща «Нафтуся», і життєдайні трускавецькі мінеральні води. Всього на підприємстві експлуатується 7 свердловин. Мінеральні води Трускавця особливі тим, що захищені від щільним глиняним прошарком ґрунту, що дає можливість отримувати воду кришталевої чистоти. Недаремно один із брендів має назву «Трускавецька Кришталева». Система фільтрації на підприємстві винятково механічна і навантаження на ці фільтри дуже незначне. При очищенні води не відбувається жодного втручання в її хімічний склад. С Перед розливом із преформ створюються пластикові пляшки відповідного об'єму, які ополіскують, а потім і наповнюють відфільтрованою водою зі свердловин. Тому води ТМ «Трускавецька Аква-Еко», «Трускавецька Кришталева» та «Трускавецька Заповідна» повністю автентичні. До того ж вода подається на потужну комп'ютеризовану та автоматизовану лінію розливу, яка повністю виключає втручання людських рук у виробничий процес. Хімічний та мікробіологічний склад води ретельно відстежується лабораторією. Асортимент ПІІ ТзОВ «Аква Еко» розливає мінеральні води: «Трускавецька кришталева», «Трускавецька Аква-Еко» та «Трускавецька Заповідна», які видобуваються з свердловин в урочищі «Помірки». Посилання Офіційний сайт Завод мінеральної води «Трускавецька» ТСБ на старті завоювання європейського ринку
Verklärungskloster (Uhornyky)

Das Kloster der Verklärung des Erlösers (ukrainisch Угорницький Спасо-Преображенський монастир Uhornyzkyj Spasso-Preobraschenskyj monastyr) ist ein Mönchskloster der Orthodoxen Kirche der Ukraine in Uhornyky in der westlichen Ukraine. Geschichte Das Kloster bestand 1561 mit orthodoxen Mönchen. Anfang des 17. Jahrhunderts wurden eine neue Kirche und neue Gebäude durch Adam Balaban mit Unterstützung seines Bruders Jesaja Balaban, des Archimandriten des Klosters Derman, errichtet. Späterer Eigentümer war der Starost Alexander Balaban. Zu dieser Zeit lebten wahrscheinlich bis zu 50 Mönche dort. 1710 trat das Kloster zur unierten griechisch-katholischen Kirche über. 1752 wurde es nach Babjanka verlegt. 1811 lebten dort noch zwei Mönche. 1819 wurde es dem Kloster Butschatsch angeschlossen. Seit 1999 wurde das Kloster wieder aufgebaut und 2004 durch die Ukrainische Autokephale Orthodoxe Kirche feierlich wiedereröffnet. 2010 begründete die Ukrainisch-Orthodoxe Kirche Moskauer Patriarchats ein Michaelskloster am späteren Standort des alten Klosters in Babjanka. Weblinks Спасо-Преображениський Угорницький монастир Homepage des Klosters (ukrainisch) Uhorniki in Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. X, 1890 (polnisch)
Угорницкий монастырь

Угорницкий монастырь — православный мужской монастырь, существовавший в селе Угорники (ныне Коломыйского района Ивано-Франковской области) с XVI века (с 1752 года — в соседнем селе Бабянка). В конце XVIII — начале XIX века переведён в унию. В настоящее время преемство исторического Угорского монастыря оспаривают неканоническая Украинской автокефальной православной церкви, возродившая его в 2004 году в Угорниках как Угорницкий Спасо-Преображенский монастырь и каноническая Украинская православная церковь, возродившая его в 2010 году в Бабянке как Михайловский Угорницкий монастырь. История Существовал уже в середине XVI века, когда послушником в него поступил 10-летний уроженец села Угорники Иван Железо. Построенный (вместе с церковью) при содействии Адама Балабана, прадеда Александра Балабана. Строительство нового монастыря начались при содействии родного брата Адама — Унивского архимандрита Исаия Балабана и его жены Марии Гулевичевны — владельцев Угорников. 27 ноября 1612 была издана грамота Адама Балабана, которой он назначил средства (или средства) для содержания монахов. Строительство было закончено при содействии теребовлянского и рогатинского старосты Александра Балабана, который утвердил на вечные времена фонды для содержания монахов, предоставленные ранее родственником Адамом. Сначала здесь было жить до 50 монахов — монастырь был одним из крупнейших в Галичине. Монастырь мог обороняться от нападений татар, поэтому на его башнях всегда держали стражу (место на монастырских полях называлось «Стражница»). В 1752 монастырь был перенесён в село Бабинки, которое принадлежало монахам. Угорницкие монахи сначала не приняли Брестскую унию. Последним православным игуменом был о. Шумлянский. Позже монастырь склонили к унии. Год этого события неизвестен. С 1772 до 1811 нет упоминаний о монастыре. В 1811 было 2 монаха. В 1812 власть Австрийской империи включила его в состав Бучацкого монастыря временно, в 1819 году — навсегда. В 2004 году при содействии народного депутата Украины Владимира Кафарского неканоническая Украинская автокефальная православная церковь объявила о возрождении Угорницкого Свято-Преображенского монастыря в селе Угорники. 26 февраля 2010 года Священный Синод канонической Украинской Православной Церкви постановил возродить Угорницкий мужской монастырь во имя архистратига Михаила в соседнем с Угорниками селе Бабянка. Примечания Литература Боднарук І. Л. Бучач сто років тому // Бучач і Бучаччина — історично-мемуарний збірник (Ню Йорк — Лондон — Париж — Сидней — Торонто: НТШ, Український архів. — Т. XXVII, 1972. с. 69.
Український радіоінтерферометр Академії Наук - 2

Український радіоінтерферометр Академії Наук — 2 (УРАН-2) — декаметровий радіотелескоп, один із складників системи наддовгобазової радіоінтерферометрії Національної академії наук України. Побудований та введений у дію 1992 року. Знаходиться за 21 км від Полтави, в селі Степанівка Полтавського району, та належить Полтавській гравіметричній обсерваторії Інституту геофізики ім. С. І. Суботіна Національної академії наук України. Радіотелескоп УРАН-2 є другим у світі за чутливістю декаметровим інструментом. На ньому, спільно з Радіоастрономічним та Фізико-механічним інститутами НАН України досліджується тонка кутова просторова структура та спектри космічних радіоджерел, радіовипромінювання Сонця та Юпітера. Спектральні та поляризаційні дослідження пульсарів, виконані на радіотелескопі УРАН-2, дали змогу розробити методику спільних одночасних спостережень на українських (УТР-2, УРАН-2) та індійському (GEETEE) радіотелескопах у декаметровому діапазоні довжин хвиль. Результати експериментів можуть бути використані при створенні системи LOFAR (Low Frequency Array(англ.)). При інтерферометричних спостереженнях галактичних та позагалактичних радіоджерел одержані унікальні дані про їх тонку просторову структуру, які свідчать про суттєві відмінності будови цих джерел на декаметрових хвилях порівняно з їх зображеннями на більш коротких хвилях, що дало змогу вивчити механізми поглинання радіовипромінювання. Моніторинг радіовипромінювання Сонця, який вперше в Україні розпочато на радіотелескопі УРАН-2 у 2005 році, відкриває широкі можливості застосування результатів цих спостережень у програмі «Космічна погода». Див.також Українські радіоінтерферометри Академії Наук УТР-2 Гігантський український радіотелескоп Радіоінтерферометр Перелік наукових об'єктів, що становлять національне надбання Примітки
Урочище Аршиця

А́ршиця — заповідне урочище в Українських Карпатах, в масиві Горгани. Розташоване в межах Рожнятівського району Івано-Франківської області, на південний схід від села Мислівка. Площа 205,8 га. Статус надано 1979 року. Перебуває у віданні ДП «Брошнівське лісове господарство» (Лугівське л-во: кв. 26, вид 23, кв. 27, вид. 27, Ілемнянське л-во: кв. 28, вид. 8-10, 13-15). Створене з метою збереження високогірних пралісів на межі переходу від мішаних до чистих смерекових лісів (вік 250—300 років) і далі до заростей сосни гірської (вік 230 років). Урочище простягається в межах північно-східних схилів гори Горган-Ілемський в межах хребта Аршиця, в напрямку гори Верх-Слобушниця, на висотах 1200—1587 м. над р. м. Догляд Охоронні знаки встановлено громадською організацією «Карпатські стежки» в 2007 році за сприяння Посольства Королівства Нідерландів в Україні. Джерела Природно-заповідні території та об'єкти Івано-Франківщини - ІФ: Мінекоприроди, Прикарпатський університет ім. В. Стефаника, Український НДІ гірського лісівництва, 2000. Охоронне зобов'язання державного управління ОНС в Івано-Франківській області МОНПС України № 340 від 05.07.2012
Урочище Укерна

Урóчище «Укерна» (Укерня) — заповідне урочище в Українських Карпатах, в масиві Ґорґани. Розташоване за 15 км. на південний схід від села Мислівка Калуського району Івано-Франківської області. Площа 580,6 га. Створене 2004 року. Перебуває у віданні Свічівського лісництва ДП «Вигодське лісове господарство». Згідно лісовпорядкування 2010 р. під охороною знаходяться: кв. 23 (вид. 1-8), кв. 25 (вид. 1-29), кв. 27 (вид.1-11) та кв. кв. 31, 36 повністю. Урочище створене з метою збереження високогірних насаджень ялини звичайної, розташованих у зоні високогірних смерекових лісів з домішкою сосни гірської та поодиноких екземплярів кедра європейського, які зростають у верхній межі лісу (від 1100 до 1680 м. над р. м.), в районі гори Укерня, що на південь від гори Яйко-Ілемське. Трав'яний покрив — чорниця, брусниця, водянка, арніка гірська, щавель кінський, калган, плаун булавовидний та інші рідкісні рослини. Урочище є сприятливим місцем для відтворення мисливської фауни: оленя благородного, рисі, ведмедя бурого, куниці, білки, глухаря. Охоронні знаки встановлено Громадською організацією «Туристичне товариство «Карпатські стежки» в 2013 році у співпраці з ДП «Вигодське лісове господарство» за сприяння «Фундації Rufford Foundation». Джерела Охоронне зобов'язання департамента екології та природних ресурсів Івано-Франківської ОДА № 175 від 23.11.2009 р. Державний кадастр територій та об’єктів природно-заповідного фонду (станом на 11.07.2024)
Урочище Яйко

Урóчище «Я́йко» — заповідне урочище в Українських Карпатах. Розташоване за 10 км. на південний схід від села Мислівка Долинського району Івано-Франківської області, на території Правицького лісництва, кв. 38: вид. 23-32, кв. 40: вид. 28-36, кв. 41: вид. 29, 43, 44, кв. 42: вид. 14-29 Площа 257,4 га. Створене 2004 року. Перебуває у віданні ДП «Вигодське лісове господарство». Урочище створене з метою збереження високогірних насаджень ялини звичайної, розташованих у зоні високогірних смерекових лісів з домішкою сосни гірської та поодиноких екземплярів кедра європейського, що зростають у верхній межі лісу — від 1075 м. до 1525 м. над рівнем моря, на північних схилах гори Яйко-Ілемське (масив Ґорґани). Трав'яний покрив — чорниця, брусниця, водянка, арніка гірська, щавель кінський, калган, плаун булавовидний та інші рідкісні рослини. Урочище є сприятливим місцем для відтворення мисливської фауни: оленя благородного, рисі, ведмедя бурого, куниці, білки, глухаря. Охоронні знаки встановлено Громадською організацією «Туристичне товариство «Карпатські стежки» в 2013 році у співпраці з ДП «Вигодське лісове господарство» за сприяння «Фундації Rufford Foundation». Джерела Охоронне зобов'язання департамента екології та природних ресурсів Івано-Франківської ОДА № 570 від 27.04.2004 р.
Церковь Богоявления Господня (Кугаев)

Церковь Богоявления Господня (укр. Церква Богоявлення Господнього) — деревянный греко-католический храм в селе Кугаев. Памятник архитектуры национального значения. Характерный образец бойковского типа церквей. Согласно дате, указанной на перекладине, храм построен в 1693 году. Реставрирован на средства общины в 1874 году. Ремонт проводился также в 1985 году. Тогда в частности был заменён гонт. Церковь трёхверховая: центральный сруб имеет трёхуровневое ступенчатое перекрытие, а два боковых — двухуровневые. К алтарной части с севера пристроена ризница. Сохранился иконостас работы народных мастеров. Колокольня деревянная, каркасной конструкции, трехъярусная, с частично открытым первым ярусом, датируемая XVIII веком. После строительства в 1990-х годах новой каменной церкви, храм использовался редко и постепенно пришёл в упадок. В 2010 году по заказу областного управления охраны культурного наследия выполнена проектно-сметная документация, однако средств на реставрацию не было выделено и работы не были начаты. В конце 2012 года в социальных сетях стартовала акция по спасению храма. В августе 2013 года на собранные средства установлено охранную и противопожарную сигнализацию. Литература Іваник М. Охоронці для церкви // Львівська газета. — 22 серпня 2013. — № 34 (735). — С. 5. Крушинська О. 44 дерев'яні храми Львівщини. — Киев: Грані-Т, 2007. — ISBN 978-966-465-076-9.. Лазуркевич С. Урятувати святиню // Львівська газета. — 7 березня 2013. — № 10 (711). — С. 5. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. — Киев: Будівельник, 1985. — Т. 3. — 181 с.
Church of St. Theodosius, Chernihiv

The Church of St. Theodosius (Ukrainian: Церква святителя Феодосія) is a brick church in the city of Chernihiv, at the Yatsevo cemetery. The first church in Chernihiv built after 1991. History The Church of St. Theodosius of Uglich became the first new church in Chernihiv. The project was developed free of charge by architects V. Ustinov and R. Lifshyts. The church was consecrated on November 28, 1996. On March 13, 2022, it was partially destroyed by shelling and subsequent fire during the battles for Chernihiv. In June 2022, the reconstruction of the church of San Teodosio, destroyed during the bombing, began. In April 2023, the relics of Saints Theodosius of Uglich, Filaret Gumilev, Rev. Lawrence were returned to the Trinity Cathedral. Architecture Architecture The church was built in the modernized forms of classicism of the mid-19th century. The Peter and Paul Cathedral in St. Petersburg is also a kind of prototype of the temple. In plan, the temple has the form of an elongated cross. Above the western branch of the cross is a bell tower with a high spire. Above the main volume is an onion-shaped bathhouse. Since the temple is a cemetery, the interiors are restrained in design. Of the wall paintings, only the images of the evangelists on sails are preserved: on the north-eastern one is painted the evangelist John, on the south-eastern one — the evangelist Matthew, on the north-western one — the evangelist Mark, on the south-western one — Luke. The main compositional center and the main decoration of the temple interior is the iconostasis. The author of its design as a whole and individual details is the abbot of the temple, Father. Peter. The iconostasis was carved by the carver Valery Ivanovich Sidortsov. The iconostasis has 2 tiers. In the center are the royal gates, which depict the 4 evangelists, as well as the composition "Annunciation". To the left of the royal gates on the first tier are the icons: "Theotokos with the Child", "Archangel Michael" and "Yuri the Serpent-Slayer", and to the right - "Jesus Christ", "Archangel Gabriel" and "St. Lawrence of Chernihiv". Nearby in a carved niche is a large temple icon of St. Theodosius of Uglich. On the 2nd tier are the icons: above the royal gates - "The Last Supper", on the left - "The Prophet Moses" and "Ivan Chrysostom", on the right - "Ivan the Forerunner" and "Basil the Great". The icons were painted by two icon painters — Yevgenia and Kamil (baptized Konstantin) Taishev. The iconostasis ends with a cross. The carving and background are covered with dark varnish. Gallery See also List of Churches and Monasteries in Chernihiv References External links wikimapia.org
Церква святителя Феодосія (Чернігів)

Церква святителя Феодосія — цегляна церква в місті Чернігів, на кладовищі Яцево. Перша в Чернігові церква, збудована після 1991 року. Історія Церква Святого Феодосія Углицького стала першим новим храмом Чернігова. Проєкт безоплатно розробили архітектори В. Устинов та Р. Ліфшиць. Храм було освячено 28 листопада 1996 року. 13 березня 2022 року була частково зруйнована обстрілом та наступною пожежею в ході боїв за Чернігів. Архітектура Церква споруджена в модернізованих формах класицизму середини XIX століття. Також своєрідним прообразом храму є Петропавлівський собор Санкт-Петербурга. У плані храм має вигляд видовженого хреста. Над західною гілкою хреста розташована дзвіниця із високим шпилем. Над основним об'ємом — цибуляста баня. Оскільки храм є цвинтарним, інтер'єри стримані в оформленні. З настінного живопису лише зображення євангелістів на парусах: на північно-східному намальований євангеліст Іоан, на південно-східному — євангеліст Матвій, на північно-західному — євангеліст Марко, на південно-західному — Лука. Головним композиційним центром і головною окрасою інтер'єру храму є іконостас. Автор його проєкту в цілому та окремих деталей — настоятель храму от. Петро. Різьблення іконостаса виконав різьбяр Валерій Іванович Сидорцов. Іконостас має 2 яруси. В центрі царські врата, на яких зображені 4 євангелісти, а також композиція «Благовіщення». Зліва від царських врат по першому ярусу розміщені ікони: «Богоматір з немовлям», «Архістратиг Михаїл» і «Юрій Змієборець», а справа — «Ісус Христос», «Архангел Гавриїл» і «Преп. Лаврентій Чернігівський». Поряд у різьбленому кіоті велика храмова ікона св. Феодосія Углицького. На 2 ярусі ікони: над царськими вратами — «Тайна вечеря», зліва — «Пророк Мойсей» та «Іван Золотоустий», справа — «Іван Предтеча» і «Василій Великий». Ікони писали два іконописці — Євгенія і Каміль (в хрещенні Костянтин) Таішев. Завершується іконостас хрестом. Різьблення і тло покрите темним лаком. Примітки Посилання Доценко А. Новозбудовані храми Чернігова // Сіверянський літопис. — 2010. — № 2-3. — С.98-110 [Архівовано 18 серпня 2021 у Wayback Machine.] Сторінка в Facebook
Церква святого священномученика Йосафата (Тернопіль)

Церква святого священномученика Йосафата — храм і парафія Центрального деканату м. Тернополя Тернопільсько-Зборівської архієпархії УГКЦ. Історія 19 лютого 1996 року — в обласній державній адміністрації затверджено статут парафії. 26 грудня 1996 року — Тернопільською міською радою надано земельну ділянку під будівництво храму. 10 серпня 1997 року — освячено хрест на місці будівництва храму. 17 серпня 1997 року — перша Свята Літургія. 30 листопада 1997 року — освячено каплицю. 9 серпня 1998 року — освячено наріжний камінь. Березень 1998 року — отримано дозвіл на виконання будівельних робіт за проектом архітектора Олега Головчака. 25 листопада 1999 року — разом із першою цеглиною закладено капсулу з листом нащадкам про наміри, мрії, молитви вірних парафії. 25 листопада 2002 року — вхід у новозбудований храм. 2013 — розпочато розпис храму всередині. Парохи Спільноти та діяльність парафії Братство Матері Божої Неустанної Помочі Братство Архистратига Михаїла Товариство Християнських Сімей «Християнська родина» Парафіяльна школа Спільнота «Марійська дружина» «Вівтарне братство» Спільнота «Ал-Анон» Спільнота «Матері в молитві» Християнська молодіжна спільнота «Знамення» Див. також Церква святого Йосафата Примітки Посилання Сайт парафії
Черкаський головпоштамт

Черка́ський головпошта́мт — головна будівля Черкаської дирекції державного підприємства «Укрпошта» у місті Черкаси, головне поштове відділення Черкаської області за поштовим індексом 18000 (з 1991 року, до того був 257000). Історія Перша поштова контора у місті з'явилась 1874 року, телеграфна станція — 1884 року. Вони разом містились у будинку Грінблата на Старочигиринській вулиці (нині бульвар Шевченка). У конторі містились також ощадна та страхова каси, крамниця з продажу канцелярських виробів, конвертів та марок. 1924 року на Черкащині запроваджені кільцеві кіннопоштові маршрути, які діяли двічі на тиждень, у селах з'явились поштові скриньки. Станом на 1954 рік на території новоутвореної області працювало 288 поштових відділень, а до 1967 року їх кількість збільшилась майже до 400. Нова область передбачала нову головну споруду поштамту. 1964 року почалось її будівництво, а відкрито її 1965 року. Ось так газети 1965 року описували нову будівлю головпоштамту: За історію існування будівля зазнала незначних змін: склоблоки замінили на затемнений хайтеківський вітраж стрілочний годинник був замінений на електронний, який поєднує в собі також і термометр 24 грудня 2013 року до 60-ї річниці Черкащини на фасаді розмістили карту області Примітки Джерела Черкаські місторії. Мандрівка у часі від Соснівки до Кривалівки / Борис Юхно. — Черкаси : Брама-Україна, 2011. — 264 с. — ISBN 978-966-453-101-3. Старе фото головпоштамту [Архівовано 7 квітня 2014 у Wayback Machine.]
Черкаський залізничний вокзал

Черка́ський залізничний вокзал — залізничний вокзал на станції Черкаси у межах міста Черкаси. Історія У 1954 році місто Черкаси стало центром новоствореної області у складі УРСР. У 1956 року архітектор «Київдіпротрансу» Леонід Чуприна підготував перший проєкт нового вокзального комплексу, який передбачав об'єднання автобусної станції та залізничного вокзалу. Така новатика була вперше у Радянському Союзі застосована саме в Черкасах. В історико-культурному нарисі «Черкаси» письменник Сергій Кілессо у 1966 році так описував нову будівлю: Роботи мали закінчити до 40-ї річниці Жовтневої революції, однак більшу увагу у розбудові міста приділялась промисловому розвитку, тому зведення вокзалу розпочалось лише у 1961 році. У травні 1961 року місцева газета «Черкаська правда» так анонсувала нову будівлю: З усього задуманого не виконаним залишилось лише зведення скульптурної групи. Окрасою фасаду стала алюмінієва чайка над хвилями, один із символів тодішніх Черкас. За роки незалежності України вокзал у декілька етапів ремонтували, але капітальна реконструкція пройшла лише у 2012 році. Суттєвою різницею стала відсутність алюмінієвої чайки на фасаді будівлі. Інфраструктура З боку перону зведено бетонний навіс довжиною 150 м та шириною 8 м. Вокзал обладнаний підвальним приміщенням з холодильними камерами, камерами зберігання багажу, кімнатами матері і дитини, медичним пунктом, перукарнею та поштовим відділенням. Головна будівля має касовий зал, зал очікування, готель, кафе, інформаційне бюро, пункт обміну валют, газетний та аптечний пункти. Вокзал фасадом виходить на Вокзальну площу, де знаходиться зупинка громадського транспорту. Вокзал пов'язаний з містом автобусними та тролейбусними маршрутами. Вокзал обслуговує залізничну станцію, яка пов'язана залізницею із сусідніми залізничними вузлами (Гребінка, ім. Тараса Шевченка), а також з великими українськими містами (Київ, Львів, Миколаїв, Одеса, Херсон). Через станцію прямує лише єдиний пасажирський потяг № 62/61 міжнародного сполучення Миколаїв, Херсон — Москва, а нещодавно було сполучення із Санкт-Петербургом та Мінськом (на даний час потяги в даних напрямках скасовані). Розклад руху потягів Пасажирські потяги далекого сполучення [Архівовано 26 грудня 2015 у Wayback Machine.] Приміське сполучення Примітки Джерела Черкаські місторії. Мандрівка у часі від Соснівки до Кривалівки / Борис Юхно. — Черкаси : Брама-Україна, 2011. — 264 с. — ISBN 978-966-453-101-3. На Вікімапії з розкладом руху поїздів [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite] Схеми руху громадського транспорту через вокзал [Архівовано 7 квітня 2014 у Wayback Machine.] Черкаський вокзал готовий до прийому біженців з Криму [Архівовано 7 квітня 2014 у Wayback Machine.]