NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Другий Християнський цвинтар (Одеса)

Другий Християнський цвинтар (або Новий Християнський цвинтар) — кладовище в місті Одесі. Відкритий у 1885. За думкою одеських краєзнавців на 2-му християнському цвинтарі поховано понад 500 000 осіб. Устрій На цвинтарі наявні могили усіх одеських віросповідань та націй: православні, католики, юдеї, мусульмани, татари, цигани, українці, євреї, росіяни, вірмени тощо. Згідно з даними, отриманими в результаті роботи державної комісії Кабінету Міністрів України, в братських могилах на 135 ділянці Другого християнського цвинтаря знаходяться останки 3000—6000 людей. 30 жовтня 1997 на одній із братських могил, де покояться останки ексгумованих 147 розстріляних встановлено пам'ятний знак з трьох хрестів. З 2000 року була відкрита стіна для урн із прахом. Поховані Людмила Алейникова — кардіолог, доктор медичних наук, професор Ахмед Алескеров — футболіст, тренер Олексій Богатський — хімік, академік АН УРСР. Василь Василько — український режисер, актор і педагог, народний артист СРСР (1944). Михайло Водяной — український актор оперети, керівник Одеського театру музичної комедії, що тепер має його ім'я, народний артист СРСР (1976). Борис Дерев'янко — український журналіст, сценарист, головний редактор газети «Вечерняя Одесса». Анатолій Дуда — оперний співак Дерюгін Михайло Євсійович — генерал від інфантерії, педагог і директор кадетських корпусів. Іван Дузь — професор, літературознавець Гаврило Жуков — віце-адмірал, командувач Одеським оборонним районом у 1941 році. Борис Зайцев — співак. Петро Каришковський — археолог. Євгенія Клем — педагог, в'язень концентраційного табору «Равенсбрюк» Сергій Корхов — хірург. Лунд Едуард Миколайович — генерал-майор, педагог Брестського кадетського корпусу. Олександр Ляпунов — російський математик. Володимир Литвиненко — радянський та український художник південноруської мистецької школи, заслужений художник України (2011). Любов Лосєва — професор, мовознавець. Павло Михайлов — народний артист УРСР. Борис Нечерда — український поет-шістдесятник. Віктор Прокопенко — футболіст, футбольний тренер, перший тренер збірної України з футболу. Микола Рижі — військовик, учасник оборони Одеси, генерал-полковник Раїса Сергіенко — оперна співачка, народна артистка СРСР Василь Таїров — вірменський учений, фахівець з виноградарства і виноробства. Дмитро Урсу — радянський та український історик, африканіст, лексикограф. Володимир Філатов — офтальмолог, дійсний член Академії наук УРСР. Володимир Цесевич — радянський та український астроном. Член АН УРСР. Петро Чардинін — кінорежисер, піонер радянського кіно. Галерея Примітки Посилання Алфавитный список захоронений Второго Христианского кладбища [Архівовано 4 вересня 2013 у Wayback Machine.] Сторінка на BillionGraves [Архівовано 14 липня 2014 у Wayback Machine.] Одеське друге кладовище
Великий Усатівський цвинтар

Великий Усатівський цвинтар — історичний некрополь, розташований у селі Усатове Одеського району Одеської області. У центрі кладовища розташований курган, внесений до переліку пам'яток археології. Навколо кургану розташовані численні козацькі поховання. Цей цвинтар, як і Куяльницький цвинтар, що знаходиться на схилі Шкодової гори, був уперше зафіксований на початку 20-х рр. XX ст., під час проведення археологічних досліджень пам'яток усатівської культури. Історія виникнення Цвинтар розташований на верхівці Шкодової гори, яка є центром виникнення Усатівської культури. На горі та в околицях розкопано 18 курганів з кромлехами і два безкурганні могильники. Прикметною рисою обряду поховань було укладання померлих в ямах в скорченому стані на лівому боці. У центральних могилах під курганним насипом поховано родових ватажків. У похованнях знайдено мідні кинджали, сокири, шила, а також глиняний посуд. Таким чином, перші поховання тут виникли ще у 2400–2000 рр. до н. е. У 70 рр. 18-го століття відбулося переселення у цей регіон козаків-запорожців, які й заснували станицю Усатове. Тоді, власне, і виник сучасний цвинтар, на якому ховали своїх померлих вихідці із Запорізької Січі, а згодом чорноморські козаки та їхні нащадки. Типові козацькі надгробки представлені кам'яними хрестами, серед яких науковці виділяють 32 типи, за якими можливо визначити соціальний статус похованого. Сучасний стан Довгий час кладовище лишалося недослідженим. Інтерес до цього некрополя виник наприкінці 1980-х років, коли у суспільстві з'явилася увага до історико-культурної спадщини. У додаток до вже існуючого знаку «Пам'ятка археології» на цвинтарі був встановлений камінь у ролі козацького меморіалу. На цвинтарі залишилося лише близько півсотні цілих кам'яних козацьких хрестів. Хрести все частіш руйнуються переважно під зовнішнім впливом. Багато хрестів повалені, на них наявні численні сліди пошкоджень. У період з 1994 по 2001 рр. відбувалися певні кроки щодо уповільнення руйнування історичного некрополя. Кладовище доглядалося переважно із боку козацьких організацій. Однак, крім позитивного впливу, відбувалися й негативні зміни. Так, для посилення українства намогильних хрестів на деяких з них були видряпані «тризуби». Але в останні роки увага з боку козацьких громад припинилася, місцева влада також не зацікавлена у збереженні пам'ятки. У жовтні 2011 р. Одеська обласна організація ВО Свободи звернулася до Президента України з вимогою внести цвинтар до реєстру пам'яток культурної спадщини та взяти під охорону держави. Галерея Див. також Куяльницький цвинтар Усатівська культура Шкодова гора Посилання Ю. Слюсар, Історичні цвинтарі Шкодової гори [Архівовано 24 вересня 2015 у Wayback Machine.] Президента просят защитить старое казацкое кладбище [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Исчезающее кладбище в Усатово [Архівовано 9 жовтня 2013 у Wayback Machine.] Козацьке кладовище [Архівовано 14 квітня 2015 у Wayback Machine.]
National Cinematheque of Ukraine

The National Cinematheque of Ukraine (Ukrainian: Національна кінематека України, НКУ) is a Ukrainian film studio that came out of the well-known Kievnauchfilm after the dissolution of the Soviet Union. History In the early 1930s, Techfilm, a department specializing in educational films, was opened at the Dovzhenko Film Studio. On 1 January 1941, the department was transformed into a film studio with the same name — Techfilm. In 1942–1944, the studio was evacuated to Tashkent, where educational and propaganda films for the Soviet Army were produced. In 1944, the studio was moved to Kyiv. In 1954, it was renamed the Kyiv Studio of Popular Science Films (abbreviated — Kyivnaukfilm). In 1966, a modern studio complex was built at НКУ. It contains several pavilions, a film laboratory, and workshops for artistic and technical animation. At that time, the studio produced more than 400 popular science, cartoon, propaganda, educational and promotional films every year. More than 300 films made at НКУ have been awarded prizes and diplomas at all-Union and international film festivals. The animated film division was split off from НКУ under the name Ukranimafilm. Since October 2015, a bankruptcy case has been filed against НКУ. Selected films Animation Мова тварин (1967) Чи думають звірі? (1970) Індійські йоги — хто вони? (Serebrenikov Almar 1970) Луна наших емоцій (1977) Зірка Вавілова (AnatolIy Borsyuk; 1984) Экспертиза одной сенсации (1985) Отпечаток (1985) Мужчина с шести до полуночи Толкование сновидений (1989) Миссия Рауля Валенберга (1990) Три Паньки на ярмарку (1991) Енеїда (1991) Як козаки у хокей грали (1995) Popular science/documentaries Невідома Україна / Unknown Ukraine (1993) References External links National Cinemateque of Ukraine website Archived 2023-12-07 at the Wayback Machine Site of Ukranimafilm
Cinémathèque nationale d'Ukraine

La cinémathèque nationale d'Ukraine (ukrainien : Національна кінематека України, Natsіonalna kіnemateka Oukraїni) est un studio cinématographique d'État créé en 1992 dans la capitale ukrainienne de Kiev à la suite de la réorganisation du studio soviétique Kievnaoutchfilm, qui produisait des films scientifiques (depuis 1940) et d'animation (depuis 1959). Notes et références Article connexe Centre Dovjenko, cinémathèque d'État de Kiev Liens externes (uk) Site officiel Ressource relative à l'audiovisuel : IMDb Portail du cinéma soviétique Portail de l’Ukraine Portail des entreprises
Національна кінематека України

Національна кінематека України (також НКУ, до 1992 "ТО документальних та наукових фільмів студії «Київнаукфільм») — державна кіностудія, утворена в 1992 році шляхом реорганізації Київської студії науково-популярних фільмів, що випускала наукові (з 1940) та мультиплікаційні (з 1959 року) стрічки. Історія На початку 1930-х років на Київській кіностудії Українфільму було відкрито відділ «Техфільм» зі спеціалізацією на освітніх фільмах. Серед перших фільмів «Техфільму» — «Людина і мавпа» А. Вінницького, Ю. Муріна, «Напівавтоматичне блокування» Д. Федоровського, кінокурси для Червоної Армії. 1 січня 1941 року відділ було перетворено на однойменну кіностудію. В 1942—44 студію евакуйовано до Ташкента, де випускались навчальні та пропагандистські фільми для Радянської Армії. З 1944 року — знову в Києві. З 1954 отримала назву Київська студія науково-популярних фільмів (скорочено — «Київнаукфільм»). У 1966 році споруджено сучасний студійний комплекс з кількома павільйонами, кінолабораторією, цехами художньої й технічної мультиплікації. Щороку студія випускала понад 400 науково-популярних, художньо-мультиплікаційних, пропагандистських, навчальних та рекламних фільмів. Понад 300 фільмів, створених на студії, відзначено призами й дипломами на всесоюзних та міжнародних кінофестивалях. Нагороджена орденом Трудового Червоного Прапора (1967). Станом на 1991 рік на студії функціонувало шість творчих об'єднань: «Нотабене» (художній керівник Юрій Аліков), «Четвер» (художній керівник Володимир Задумін), «Тяжіння» (художній керівник Тимур Золоєв), «Спектр» (художній керівник Володимир Міндлін), «Відгук» (художній керівник Віктор Олендер), «Культурне надбання» (художній керівник Юрій Омельчук). З жовтня 2015 року порушено справу про банкрутство кіностудії. Популярні документальні та наукові фільми Мова тварин (1967) Гімнаст (1967) Шахтарський характер (1968) Чи думають звірі? (1970) Микола Амосов (1970) Індійські йоги — хто вони? ( А.Серебреников,1970) Луна наших емоцій (1977) Сонце (1980) Походження і розвиток небесних тіл (1983) Зірка Вавілова (Анатолій Борсюк; 1984) Экспертиза одной сенсации (1985) Отпечаток (1985) Теплові насоси (1986) Гравітаційне поле (1987) Мужчина с шести до полуночи Толкование сновидений (1989) Миссия Рауля Валенберга (1990) Невідома Україна (1993) Відомі особистості студії Грачов Микола Васильович Золоєв Таймураз Олександрович Лосєв Сергій Дмитрович Остахнович Борис Петрович (1927—2015) — з 1965 по 1988 роки був директором Київської кіностудії науково-популярних фільмів. Станілевич Геннадій Віталійович — генеральний директор з 2015 року Див. також Укранімафільм Володимир Дахно Микола Єрмолов Михайло Рубінштейн Джерела Посилання Офіційний сайт (англ.) (рос.) (укр.) Національна кінематека України у соцмережі «Facebook» (рос.) Найкращі і найгірші документалки «Київнаукфільму»
Eparchie Sambir-Drohobyč

Sambirsko-drohobyčská eparchie ((latinsky) Eparchia Samboriensis-Drohobychiensis, (ukrajinsky) Самбірсько-Дрогобицька єпархія Української греко-католицької церкви) je eparchií Ukrajinské řeckokatolické církve se sídlem ve Drohobyči, kde se nachází katedrála Nejsvětější Trojice. Je sufragánní vůči Lvovské ukrajinské archieparchii. Historie Eparchie byla zřízena v roce 1993. Území diecéze bylo vzato z území Lvovské ukrajinské archieparchie, při zřízení byla eparchie stryjská její sufragánní diecézí, ale v letech 2005 – 2011 byla Stryj sufragání k archieparchii kyjevské, pak se vrátila do lvovské provincie. Související články Seznam sambirsko-drohobyčských řeckokatolických eparchů Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie samborsko-drohobyčská na Wikimedia Commons * Annuario pontificio z roku 2014 a předchozích, údaje o Eparchii sambirsko-drohobyčské shrnuté na stránkách www.catholic-hierarchy.org
Eparchie Sambir-Drohobytsch

Die Eparchie Sambir-Drohobytsch (lateinisch Eparchia Samboriensis-Drohobychiensis, ukrainisch Самбірсько-Дрогобицька єпархія Sambirsko-Drohobyzka jeparchija) ist eine in der Ukraine gelegene Eparchie der ukrainisch griechisch-katholischen Kirche mit Sitz in Sambir. Geschichte Die Eparchie Sambir-Drohobytsch wurde am 20. April 1993 aus Gebietsabtretungen der Erzeparchie Lemberg errichtet. Es umfasst den südwestlichen Teil der Oblast Lwiw. Bischöfe der Eparchie Sambir-Drohobytsch Julian Woronowskyj MSU, 20. April 1993–27. Oktober 2011 Jarosław Pryriz CSsR, seit 27. Oktober 2011 Siehe auch Liste der römisch-katholischen Diözesen Weblinks Eintrag zu Eparchie Sambir-Drohobytsch auf catholic-hierarchy.org (englisch) Eintrag zu Eparchie Sambir-Drohobytsch auf gcatholic.org (englisch)
Ukrainian Catholic Eparchy of Sambir–Drohobych

The Eparchy of Sambir – Drohobych is an eparchy of the Ukrainian Greek Catholic Church, in the ecclesiastical province of Kyiv-Halych. The first eparch was Yulian Voronovskyi, M.S.U., who was appointed to this position by Pope John Paul II on 30 March 1994, having previously been as Archiepiscopal Administrator of the eparchy from its inception in 1993. Eparch Yaroslav Pryriz C.S.S.R., who had been Coadjutor Bishop of the Eparchy, became Eparch when Sviatoslav Shevchuk, Major Archbishop of Kyiv-Halych (Kyiv), Ukraine, with the consent of the Permanent Synod meeting in Curitiba, Brazil, on Saturday, 10 September 2011, and having informed the Apostolic See, accepted the resignation of Eparch Voronovskyi. History 20 April 1993: Re-established as Eparchy of Sambir – Drohobych from the Ukrainian Catholic Archeparchy of Lviv in the territories of the former Ukrainian Catholic Eparchy of Przemyśl, Sambir and Sanok. Eparchial and auxiliary bishops The following is a list of the bishops of Sambir – Drohobych and their terms of service: (20 Apr 1993 – 30 Mar 1994) Yulian Voronovskyi, M.S.U., titular bishop of Deultum, Archiepiscopal Administrator (30 Mar 1994 – 10 Sep 2011) Yulian Voronovskyi, M.S.U. (2 Mar 2006 – 21 Apr 2010) Yaroslav Pryriz C.S.S.R., titular bishop of Auzia, auxiliary (21 Apr 2010 – 10 Sep 2011) Yaroslav Pryriz C.S.S.R., coadjutor bishop (since 10 Sep 2011 – ) Yaroslav Pryriz C.S.S.R. (25 Jun 2014 – 7 March 2025) Hryhoriy Komar, titular bishop of Acci, auxiliary External links GCatholic.org information on the eparchy Profile at Catholic Hierarchy
Eparchia di Sambir-Drohobyč

L'eparchia di Sambir-Drohobyč (in latino Eparchia Samboriensis-Drohobychiensis) è una sede della Chiesa greco-cattolica ucraina suffraganea dell'arcieparchia di Leopoli. Nel 2023 contava 346.242 battezzati su 547.353 abitanti. È retta dall'eparca Jaroslav Pryriz, C.Ss.R. Territorio L'eparchia si estende nella parte sud-occidentale dell'oblast' di Leopoli e comprende per intero i distretti di Drohobyč e Sambir e le parti dei distretti di Javoriv e di Stryj, corrispondenti rispettivamente agli ex distretti di Mostys'ka e di Skole. Sede eparchiale è la città di Drohobyč, dove si trova la cattedrale della Santissima Trinità. Il territorio si estende su 6.900 km² ed è suddiviso in 237 parrocchie, raggruppate in 20 decanati. Storia L'eparchia è stata eretta il 20 aprile 1993, ricavandone il territorio dall'arcieparchia di Leopoli, di cui originariamente era suffraganea. Il 29 agosto 2005 entrò a far parte della provincia ecclesiastica dell'arcieparchia di Kiev, ma il 21 novembre 2011 è tornata a essere suffraganea dell'arcieparchia di Leopoli. Cronotassi dei vescovi Si omettono i periodi di sede vacante non superiori ai 2 anni o non storicamente accertati. Julijan Voronovs'kyj, M.S.U. † (30 marzo 1994 - 27 ottobre 2011 ritirato) Jaroslav Pryriz, C.Ss.R., succeduto il 27 ottobre 2011 Statistiche L'eparchia nel 2023 su una popolazione di 547.353 persone contava 346.242 battezzati, corrispondenti al 63,3% del totale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su eparchia di Sambir-Drohobyč Collegamenti esterni Annuario pontificio del 2024 e precedenti, in (EN) David Cheney, Eparchia di Sambir-Drohobyč, su Catholic-Hierarchy.org. (UK) Sito ufficiale dell'eparchia (EN) Eparchia di Sambir-Drohobyč, su GCatholic.org. (UK) Scheda dell'eparchia dal sito web del Santo Sinodo della Chiesa greco-cattolica ucraina (UK) Sito ufficiale del seminario eparchiale dei beati martiri Severyn, Vitalij e Jakym
Eparchie stryjská

Stryjská eparchie ((latinsky) Eparchia Striensis, (ukrajinsky) Стрийська єпархія Української греко-католицької церкви) je eparchií Ukrajinské řeckokatolické církve se sídlem ve Stryji. Je sufragánní vůči Lvovské ukrajinské archieparchii. Historie Eparchie byla zřízena Biskupským synodem Ukrajinské řeckokatolické církve dne 21. července 2000. Území diecéze bylo vzato z území Lvovské ukrajinské archieparchie, při zřízení byla eparchie stryjská její sufragánní diecézí, ale v letech 2005 – 2011 byla Stryj sufragání k archieparchii kyjevské. Související články Seznam stryjských řeckokatolických eparchů Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie stryjská na Wikimedia Commons * Annuario pontificio z roku 2014 a předchozích, údaje o Eparchii stryjské shrnuté na stránkách www.catholic-hierarchy.org
Eparchie Stryj

Die Eparchie Stryj (lateinisch Eparchia Striensis, ukrainisch Стрийська єпархія Stryjska jeparchija) ist eine ukrainisch griechisch-katholische Eparchie in der Ukraine. Ihr Bischofssitz befindet sich in der westukrainischen Stadt Stryj, zur Verwaltungseinheit von Lwiw gehörend. Das Territorium zur Errichtung des Bistums wurde von der Erzeparchie Lemberg abgetreten. Die Eparchie Stryj wurde am 21. Juli 2000 durch die Bischofssynode der Kirche errichtet. Am 12. Oktober gab Papst Johannes Paul II. seine Zustimmung zu deren Errichtung. Am 29. August 2005 wurde sie Teil der Kirchenprovinz der Erzeparchie Kiew. Am 20. Januar 2010 nahm Papst Benedikt XVI. eine Erklärung der Synode der Ukrainischen Griechisch-Katholischen Kirche über den Gesundheitszustand des Eparchen Julijan Gbur an und bestellte Taras Senkiw zum Apostolischen Administrator ad nutum Sanctae Sedis Am 21. November 2011 wurde die Eparchie wieder ein Suffragan der Erzeparchie Lemberg. Bischöfe von Stryj Julian Gbur SVD, 2000–2011 Taras Senkiw OM, seit 2014 Siehe auch Liste der römisch-katholischen Diözesen Weblinks Website der Eparchie Stryj (ukrainisch) Eintrag zu Eparchie Stryj auf catholic-hierarchy.org (englisch) Eintrag zu Eparchie Stryj auf gcatholic.org (englisch)
Ukrainian Catholic Eparchy of Stryi

The Eparchy of Stryi is an eparchy of the Ukrainian Greek Catholic Church. It is a suffragan see of the Archeparchy of Lviv. The first Eparch was Bishop Julian Gbur, who was appointed to this position by Pope John Paul II on 21 July 2000. He died on 24 March 2011. The incumbent eparch is Taras Senkiv. The Cathedral church of the diocese is the "Cathedral of Dormition of the Mother of God" in the city of Stryi. On Wednesday, 20 January 2010, Pope Benedict XVI gave his assent to the declaration of impediment of the eparchial see of Stryi of the Ukrainians, Ukraine, canonically issued by the Synod of Bishops of the Greek-Catholic Ukrainian Church, because of the state of health of Julian Gbur, S.V.D., in accordance with Canon 233, Paragraph 1 of the Code of Canon Law for the Eastern Churches. He accepted the proposal of the Synod of Bishops of the Greek-Catholic Ukrainian Church to appoint Auxiliary Bishop Senkiv as Apostolic Administrator "ad nutum Sanctae Sedis" of the Eparchy of Stryi. History July 21, 2000: Established as Eparchy of Stryi from the Ukrainian Catholic Archeparchy of Lviv. Eparchial and auxiliary bishops The following is a list of the bishops of Stryi and their terms of service: (21 Jul 2000 – 24 Mar 2011) Julian Gbur, S.V.D. (22 May 2008 – 20 Jan 2010) Taras Senkiv O.M., titular bishop of Siccenna, auxiliary (20 Jan 2010 – 02 Apr 2014) Taras Senkiv O.M., titular bishop of Siccenna, Apostolic Administrator (since 02 Apr 2014 – ) Taras Senkiv O.M. (since 02 Apr 2014 – ) Bohdan Manyshyn, titular bishop of Lesvi, auxiliary External links GCatholic.org information on the eparchy
Eparquía de Stryi

La eparquía de Stryi (en latín: Eparchia Striensis y en ucraniano: Стрийська єпархія) es una circunscripción eclesiástica de la Iglesia católica en Ucrania. Se trata de una eparquía greco-católica ucraniana, sufragánea de la archieparquía de Leópolis de los ucranianos. Desde el 2 de abril de 2014 su eparca es Taras Sen'kiv, de la Orden de los Mínimos. Territorio y organización La eparquía tiene 4124 km² y extiende su jurisdicción sobre los fieles católicos de rito bizantino greco-católicos ucranianos residentes en parte de la óblast de Leópolis. Hasta la reforma territorial del 18 de julio de 2020 la eparquía comprendía los raiones de: Stryi, Horodok, Zhydachiv, Myjolaiv y Peremyshliany y las ciudades de Stryi, Morshyn y Novyi Rozdil.​ Esos territorios desde entonces forman gran parte del nuevo raión de Stryi (la parte que corresponde a los antiguos raiones de Stryi, Myjolaiv, Zhydachiv y las ciudades de Stryi, Morshyn y Novyi Rozdil); y la parte meridional del nuevo raión de Leópolis (la parte que corresponde a los antiguos raiones de Peremyshliany y de Horodok). La sede de la eparquía se encuentra en la ciudad de Stryi, en donde se halla la Catedral de la Dormición de la Madre de Dios. En 2022 en la eparquía existían 361 parroquias agrupadas en 16 decanatos: Stryi, Dobryansk, Lubinets, Dashava, Morshyn, Mykolaiv, Novorozdil, Horodot, Komarniv, Zhydachiv, Zhuravniv, Khodoriv, Novostrilyshchyna, Bibr, Przemyśl y Univ.​ Historia La eparquía de Sokal fue erigida por el Sínodo de los Obispos de la Iglesia greco-católica ucraniana el 21 de julio de 2000, separando territorio de la archieparquía de Leópolis. El 12 de octubre el papa Juan Pablo II dio su asentimiento a la erección de la eparquía.​ Originariamente era sufragánea de la archieparquía de Leópolis, pero el 29 de agosto de 2005 entró a formar parte de la provincia eclesiástica de la archieparquía de Kiev. El 20 de enero de 2010 el papa Benedicto XVI aceptó la declaración de impedimento del eparca Julian Gbur formulado por el Sínodo de la Iglesia greco-católica ucraniana debido al estado de salud del eparca. Aunque previsto por el derecho canónico (canon 233, parágrafo 1 del Código de los cánones de las Iglesias orientales), es un caso muy raro. Fue designado obispo auxiliar Taras Sen'kiv como administrador apostólico ad nutum Sanctae Sedis de la eparquía. El 21 de noviembre de 2011 fue retornada como sufragánea de la archieparquía de Leópolis. Estadísticas Según el Anuario Pontificio 2023 la eparquía tenía a fines de 2022 un total de 287 388 fieles bautizados. Episcopologio Julian Gbur, S.V.D. † (21 de julio de 2000-24 de marzo de 2011 falleció) Sede vacante (2011-2014) Taras Sen'kiv, O.M., desde el 2 de abril de 2014​ Notas Referencias Enlaces externos (en inglés) Ficha de la eparquía en www.gcatholic.org (en ucraniano) Ficha de la eparquía en el sitio web del Santo Sínodo de la Iglesia greco-católica ucraniana