NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ладыжинская ТЭС

Ладыжинская ТЭС — тепловая электростанция, расположенная в городе Ладыжин Винницкой области Украины. История Ладыжинская ГРЭС имени 50-летия СССР мощностью 1800 МВт была построена в 1968—1972 гг. на правом берегу реки Южный Буг в соответствии с восьмым пятилетним планом развития народного хозяйства СССР. Построена методом поточно-скоростного строительства электростанций. в 1970 году в эксплуатацию была введена первая очередь ГРЭС 29 марта 1971 в эксплуатацию был введён 2-й блок ГРЭС мощностью 300 МВт. 30 сентября 1971 в эксплуатацию был введён 4-й блок ГРЭС мощностью 300 МВт. 29 декабря 1971 в эксплуатацию был введён последний, 6-й блок ГРЭС мощностью 300 МВт, после чего ГРЭС вышла на установленную мощность 1800 МВт. 18 января 1972 года состоялось официальное открытие ГРЭС. Её строительство заняло три года и восемь месяцев. По состоянию на начало 1981 года мощность ГРЭС составляла 1800 МВт, выработка электроэнергии — 12 млрд квт*ч в год. На электростанции была установлена автоматизированная система управления технологическими процессами. В советское время ГРЭС входила в объединённую энергосистему Юга СССР. После провозглашения независимости Украины государственное предприятие перешло в собственность ПАО «ДТЭК Западэнерго». 28 июля 2003 года Ладыжинская ТЭС была внесена в перечень особо важных объектов электроэнергетики Украины, обеспечение охраны которых было возложено на ведомственную военизированную охрану во взаимодействии со специализированными подразделениями МВД Украины и иных центральных органов исполнительной власти. Современное состояние В составе станции шесть энергоблоков мощностью 300 МВт каждый, введенных в эксплуатацию в 1970—1971 годах. Каждый энергоблок включает пылеугольный котёл ТПП-312 производительностью 950 т/ч и паровую турбину К-300-240-2. Проектное топливо — угли газовых марок. На конец 2013 года установленная электрическая мощность станции составляла 1 800 МВт, установленная тепловая мощность — 438 Гкал/ч. В 2013 году электростанция выработала 5,9 млрд кВт⋅ч, КИУМ составил 37,5 %. На напоре Ладыжинского водохранилища, используемого в качестве пруда-охладителя Ладыжинской ТЭС, работает Ладыжинская ГЭС мощностью 7,5 МВт. В октябре и ноябре 2022 года электростанция подверглась ударам и сильно пострадала в результате обстрелов вооружённых сил России в ходе российского нападения на Украину. 22 марта 2024 почти полностью уничтожена после ракетных ударов РФ. Примечания Ссылки Ладижинська ТЕС ВАТ «Західенерго»
Church of the Assumption, Slavsko

Church of the Assumption (Ukrainian: Церква Успіння Пресвятої Богородиці) is a Greek Catholic parish church (UGCC) in Slavsko of the Slavsko settlement hromada, Stryi Raion, Lviv Oblast, and an architectural monument of local importance. History In 1900, the wooden church of St. Michael ([1832–1901]) was dismantled. In 1901, the construction of the church under the title of the Assumption of the Blessed Virgin Mary was completed according to the project of architect Vasyl Nahirnyi. Metropolitan Andrey Sheptytsky supported the construction of the church. In 1909, the church was painted by artists Modest Sosenko and Yulian Butsmaniuk. In 1944, the dome was damaged during the bombing of Slavsko by Soviet troops. The church belonged to the deaneries of Skilsk ([1832-1906]) and Tukhlia ([1907-1944]). Number of parishioners: 1832 – 1.034, 1844 – 1.203, 1834 – 1.137, 1864 – 1.189, 1874 – 1.140, 1884 – 1.237, 1894 – 1.313, 1904 – 1.653, 1914 – 1.935, 1924 – 1.747, 1936 – 2.088. Near the church there is a monument to the public figure, writer at. Mykola Ustianovych. Priests at. Mykola Hlodzinskyi ([1832]), at. Ivan Zarevych ([1836], administrator), at. Antin Skudlynskyi ([1838]), at. Mykhailo Medvetskyi (1838–1839, administrator), at. Anatazii Levytskyi (1839–1840), at. Ivan Rakovskyi (1840–1841), at. Mykola Ustianovych (1841–1842, administrator; 1842–1870), at. ? (1842–1868), at. Oleksandr Sabat (1868–1872, administrator), at. Stefan Mykhalevych (1872–1896), at. Petro Minko (1895–1896, employee; 1896–1897, administrator), at. Yevstakhii Kachmarskyi (1897–1932+), at. Yosyf Martynovych (1928–1929?, employee), at. Vasyl Eliasevskyi (1932–1933, administrator), at. Yosyf Lemischuk (1933–[1939]), at. Ivan Havryliuk (1938–1939, employee), at. Illia Yankovskyi (1930–1933, employee; 1941-[1944]), at. Andrii Petryshyn – presently. References
Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Славсько)

Церква Успіння Пресвятої Богородиці в Славську — парафія і храм греко-католицької громади Самбірсько-Дрогобицької єпархії Української греко-католицької церкви у селищі Славсько, Славської громади, Стрийського району, Львівської области. Пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний № 2922/1-м). Історія 1832—1906 — церква належала до Скільського деканату. 1900 — розібрано дерев'яну церкву святого Михайла ([1832—1901]). 1901 — за проєктом архітектора Василя Нагірного завершено будівництво храму під титулом Успіння Пресвятої Богородиці. Під час зведення святині підтримку надавав митрополит Андрей Шептицький. 1907—1944 — церква належала до Тухлянського деканату. 1909 — церкву розписано художниками Модестом Сосенком та Юліаном Буцманюком. 1944 — пошкоджено купол під час бомбардування Славського радянською авіацією. 1994 — надано статус пам'ятки архітектури місцевого значення. 2019 — розписи Модеста Сосенка та Юліана Буцманюка, що пережили війни та радянське панування, було знищено отцем Андрієм Петришиним та громадою церкви Обабіч церкви біля дзвіниці встановлений пам'ятник громадському діячу, письменнику о. Миколі Устияновичу, який власне був настоятелем церкви у 1842-1870 роках. Парафія Настоятелі о. Микола Глодзинський (1832); о. Іван Заревич (1836, адміністратор); о. Антін Скудлинський ([1838]); о. Михайло Медвецький (1838—1839, адміністратор); о. Анатазій Левицький (1839—1840); о. Іван Раковський (1840—1841); о. Микола Устиянович (1841—1842, адміністратор; 1842—1870); о. ? (1842—1868); о. Олександр Сабат (1868—1872, адміністратор); о. Стефан Михалевич (1872—1896); о. Петро Мінко (1895—1896, сотрудник; 1896—1897, адміністратор); о. Євстахій Качмарський (1897—1932+); о. Йосиф Мартинович (1928—1929?, сотрудник); о. Василь Еліясевський (1932—1933, адміністратор); о. Йосиф Леміщук (1933—1939); о. Іван Гаврилюк (1938—1939, сотрудник); о. Ілля Янковський (1930—1933, сотрудник; 1941—1944); о. Андрій Петришин — нині. Примітки Джерела Slavsko // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 507. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Посилання Релігійна організація «Релігійна громада УГКЦ парафії Успіння Пресвятої Богородиці в с-щі Славсько Стрийського району Львівської області». youcontrol.com.ua. YouControl. Процитовано 8 березня 2025.
Musée des forces stratégiques

Le musée des forces stratégiques est une institution culturelle située à Pobouzke, en Ukraine. Il ouvre en 2001. Collections Il reprend le poste de commandement stratégique de missiles intercontinentaux RT-23 Molodets. Références Liens externes Portail des musées Portail de l’aéronautique Portail de l’Ukraine Portail du nucléaire Portail de l'Union soviétique
Музей ракетных войск стратегического назначения (Украина)

Музей ракетных войск стратегического назначения — музей, расположенный возле поселка Побугское в Голованевском районе Кировоградской области Украины. Музей был создан в 2001 году на базе бывшего подземного командного пункта 309-го ракетного полка 46-я ракетной дивизии 43-й ракетной армии, имевшего на вооружении шахтные МБР РТ-23/СС-24 «Молодец» Музей представляет собой стартовую позицию с шахтной пусковой установкой, подземным командным пунктом, наземными служебными помещениями. Центральный офис музея находится в городе Первомайск Николаевской области, примерно в 30 км от Побугского. Ссылки Официальный сайт Музей ракетних військ стратегічного призначення @ Ukrainian.Travel Філія НВІМУ — Музей ракетних військ стратегічного призначення
Khortitsa Palace

Khortitsa Palace або Хóртиця Палáц — 17-поверхові башти-хмарочоси у Запоріжжі, збудовані в 2011 році. У баштах знаходиться чотиризірковий готель і бізнес-центр класу «А». Характеристики Хортиця Палац має в своїй інфраструктурі: чотиризірковий готель, бізнес-центр класу «А», три ресторани, бар, фітнес-центр, СПА, конгрес-хол, кімнати для переговорів, крамниця тощо. Інженерія Ліфти: 2 швидкісних пасажирських ліфта фірми «Otis» вантажопідйомністю 1000 і 400 кг. Вентиляція: система щоповерхової централізованої припливно-витяжної вентиляції, повітряводи розміщуються в запотолочном просторі коридору. Кондиціонування: система мультизонального кондиціонування, роздавальні фанкойли розміщуються в площині підвісної стелі на відмітці 2,8 м. Опалювання: система клімат-контроль. Електропостачання: передбачена власна ТП. Внутрішнє освітлення: виконується зі вбудованими стельовими світильниками з люмінесцентними лампами. Водопостачання: холодне від міської мережі, автономна система підготовки гарячої води. Пожежогасіння і сповіщення: система сплинкерного пожежогасінні, система автоматичної пожежної сигналізації і сповіщення. Димовидалення: автоматична система димовидалення в коридорах. Загальна площа комплексу 19 200 м², з яких: офіс — 5 700 м², готель — 10 500 м², підземний паркінг — 2 000 м². Система безпеки: система контролю доступу, система відеоспостереження. Комунікації: оптико-волоконні лінії зв'язки, що дозволяють необмежену кількість телефонних ліній, виділений канал інтернет. Експлуатація: цілодобова диспетчерська служба експлуатації. Цікаві факти На будівництві хмарочоса працювало до 250 будівельників щодня. Див. також Fabrika Lubava Форум Львів ЖК Linden Luxury Residences Посилання Khortitsa Palace [Архівовано 6 серпня 2010 у Wayback Machine.] Примітки
Amic Energy

AMIC Energy – austriackie przedsiębiorstwo paliwowe. Charakterystyka AMIC Energy to przedsiębiorstwo paliwowe należące do austriackiego funduszu inwestycyjnego AMIC Energy Management GmbH z siedzibą w Wiedniu, który w 2016 roku odkupił sieć stacji paliw na terenie Polski, Ukrainy, Litwy i Łotwy od naftowego koncernu Lukoil. AMIC Polska sp. z o.o. jest właścicielem sieci 116 stacji paliw pod marką AMIC Energy. Sprzedawane tu paliwa są dostarczane wyłącznie z polskiej rafinerii PKN Orlen. Jednocześnie sieć AMIC Energy jest w Polsce głównym wśród sieci stacji paliw franczyzobiorcą Subway. We wrześniu 2022 roku restauracje były dostępne na 60 stacjach. Sponsoring Przedsiębiorstwo sponsoruje zespół AMIC Rally Team rywalizujący w Rajdowych Samochodowych Mistrzostwach Polski. Przypisy
Kadiivka urban hromada

Kadiivka urban hromada (Ukrainian: Кадіївська міська громада) is a hromada of Ukraine, located in Alchevsk Raion, Luhansk Oblast. Its administrative center is the city Kadiivka. The hromada contains 35 settlements: 6 cities (Almazna, Brianka, Holubivka, Irmino, Kadiivka, and Pervomaisk), 10 rural settlements (Donetskyi, Hannivka, Hlybokyi, Kalynove, Krynychanske, Lomuvatka, Molodizhne, Sentianivka, Verhulivka, Yuzhna Lomuvatka), and 19 villages: See also List of hromadas of Ukraine References
Кадіївська міська громада

Кадіївська міська територіальна громада — номінально утворена громада в Україні, в Алчевському районі Луганської області. Адміністративний центр — місто Кадіївка. Територія громади окупована військами РФ. Площа громади — 662,7 км², населення — 216,89 тисяч мешканців (2020). 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи, громада увійшла до складу новоствореного Алчевського району. Населені пункти У складі громади: міста: Алмазна, Брянка, Голубівка, Ірміно, Кадіївка, Сокологірськ; селища: Вергулівка, Ганнівка, Глибокий, Голубівське, Донецький, Калинове, Криничанське, Криничне, Ломуватка, Молодіжне, Новий, Сентянівка, Старе, Тавричанське, Южна Ломуватка; села: Бердянка, Березівське, Богданівка, Веселогорівка, Весняне, Дачне, Зарічне, Калинове-Борщувате, Надарівка, Оленівка, Польове, Степанівка, Червоний Лиман. Примітки Джерела Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 169.
Erlöserkirche (Mykolajiw)

Die Erlöserkirche (auch Heilandskirche, ukrainisch Лютеранська церква Христа Спасителя) im südukrainischen Oblasthauptort Mykolajiw ist ein evangelischer Kirchenbau. Die Kirchengemeinde gehört zur Deutschen evangelisch-lutherischen Kirche in der Ukraine, „verweigert“ aber „schon lange den Kontakt mit der DELKU“. Das Bauwerk steht an der Admiralsstraße (ukrainisch Адміральська вулиця) im Stadtrajon Mitte und in der Nähe der Inhulbrücke. Die Kirche ist im Verzeichnis der Kulturdenkmäler der Ukraine als Objekt von nationaler Bedeutung aufgeführt. Geschichte Die neugotische Kirche entstand von 1848 bis 1852 für die lutherische Gemeinschaft, die von deutschen Arbeitern und Angestellten der russischen Marinebasis in Mykolajiw gegründet worden war. Die Gemeinde hatte 1830 ihren ersten Prediger erhalten. Der Bauplan für die neue Kirche stammte von dem englischen Architekten Charles Ackroyd. Errichtet wurde sie an der Faleewska Straße, an der viele Deutsche lebten. Um 1870 bestand die lutherische Gemeinde in der Stadt aus etwa 1800 Gläubigen. Im späten 19. Jahrhundert geriet die Gemeinschaft unter den Einfluss der Stundisten, die besonders in Südrussland und der Ukraine aktiv waren. Nach dem Ersten Weltkrieg und besonders während der Zeit der sowjetischen Repression in der Ukraine wurde das Gemeinschaftsleben schwierig, und so hörte die Pfarrgemeinde der Erlöserkirche 1931 auf zu bestehen. Das Kirchengebäude wurde unter der Verwaltung der Ukrainischen Sozialistischen Sowjetrepublik zu einer Sporthalle umfunktioniert. Das ehemalige Pastorat ist seit 1999 Heimstatt des Schachvereins. Erst im Jahr 1992 gründeten deutschstämmige Bewohner der Stadt Mykolajiw erneut eine evangelische Gemeinschaft, die in der ersten Zeit noch von der Kirche St. Paul in Odessa abhängig war. 1998 gestaltete der deutsche Maler und Grafiker Hubert Distler ein Chorfenster für die Kirche mit dem Titel Auferstehung Christi von den Toten. Weblinks Eigene Internetpräsenz: Немецкая Евангелическо-Лютеранская церковь Христа Спасителя. In: www.kirha.mk.ua. Abgerufen am 11. August 2022 (russisch). Anastasia Korobova: Що ми знаємо про неправославні храми Миколаєва? In: mykolaiv-future.com.ua. 18. August 2021; abgerufen am 11. August 2022 (ukrainisch). Anastasia Korobova: Что мы знаем о не православных храмах Николаева? In: mykolaiv-future.com.ua. 18. August 2021; abgerufen am 11. August 2022 (russisch). Einzelnachweise
Église du Christ-Sauveur de Mykolaïv

L'église du Christ-Sauveur (en russe : церковь Христа Спасителя, en allemand : Erlöserkirche) est une église luthérienne de Mykolaïv et un monument architectural d'importance nationale. Elle dépendait de l'Église évangélique-luthérienne allemande d'Ukraine avant de s'en séparer au début du XXIe siècle. Elle se situe au 12 de la rue Admiralskaïa (à l'intersection avec la rue Faleïevskaïa). Les services en russe ont lieu le dimanche à partir de 10 heures. Histoire La paroisse luthérienne de Nikolaïev tire son origine dans les marins et officiers Allemands de la Baltique au service de la flotte russe de la mer Noire. L'un des fondateurs de la communauté luthérienne de Nikolaïev était le gouverneur militaire de Nikolaïev, l'amiral Greig. En 1830, la communauté reçoit son premier prédicateur divisionnaire (Divisionsprediger). Le premier pasteur luthérien est Johann Doll. En 1848, la construction du bâtiment de l'église commence selon le plan de l'architecte anglais Charles Ackroyd. La consécration du temple a lieu le 12 octobre 1852. En 1870, la communauté luthérienne compte 1 800 fidèles. Au XIXe siècle, ces luthériens sont influencés par les chtoundistes, fait signalé au bureau épiscopal par le pasteur local. En 1931, la communauté luthérienne est dissoute par les autorités communistes. La période de l'URSS s'est également avérée difficile pour l'église et ses paroissiens : les luthériens ont été persécutés et en 1931 l'église a été fermée, tous les objets de valeur ont été confisqués et le bâtiment lui-même est attribué au Club Dynamo. Par la suite, une salle de sport est ouverte dans l'église. En 1992, des habitants d'origine allemande redonnent naissance à la communauté luthérienne locale. La plupart des paroissiens sont membres de la société nationale-culturelle allemande Wiedergeburt (Renaissance). Initialement, l'orientation spirituelle était fournie à partir d'Odessa, siège de l'Église évangélique-luthérienne allemande d'Ukraine, avec la paroisse Saint-Paul. Le premier mentor spirituel permanent de la communauté est Alexander Sonne, qui, en raison de désaccords avec l'administration de l'église, a été démis de la gestion de la paroisse. En 1998, l'artiste allemand Hubert Distler crée, dans le chœur, au dessus de l'autel, un vitrail sur le thème de la Résurrection. Références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Лютеранская церковь (Николаев) » (voir la liste des auteurs). Liens externes Site officiel Église luthérienne du Christ-Sauveur à Nikolaïev Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture chrétienne Portail du protestantisme
Лютеранская церковь (Николаев)

Николаевская кирха — евангелическо-лютеранская церковь Христа Спасителя (нем. Erlöserkirche) Немецкой евангелическо-лютеранской церкви Украины, религиозный центр лютеран Николаева немецкой церковной традиции. Архитектурный памятник государственного значения. Расположена по адресу Адмиральская улица, 12 (на углу с Фалеевской). Богослужения на русском языке проводятся по воскресеньям с 10 часов утра. История Основу николаевских лютеран составили моряки и офицеры Российского черноморского флота из балтийских немцев. Одним из инициаторов создания николаевской лютеранской общины был военный губернатор Николаева адмирал Грейг. В 1830 году община получила первого дивизионного проповедника (Divisionspredinger). Первым лютеранским пастором Николаева стал Иоганн Долль. В 1848 году было начато строительство здания церкви по плану английского архитектора Чарльза Акройда. Освящение храма произошло 12 октября 1852 года. К 1870 году лютеранская община Николаева насчитывала 1800 человек. В XIX веке николаевские лютеране испытали влияние штундистов, о чем докладывал в епископскую канцелярию местный пастор. В 1931 году лютеранская община самораспустилась. Время СССР для кирхи и её прихожан также выдалось трудным: лютеране подвергались гонениям, в 1931 г. кирху закрыли, все ценности — изъяли, а само здание — отдали во владение клуба “Динамо”, позднее в кирхе открыли спортзал. В 1992 году в Николаеве горожане немецкого происхождения воссоздали лютеранскую общину. Большинство прихожан являлись членами немецкого национально-культурного общества «Wiedergeburt». Община с самого начала признала юрисдикцию НЕЛЦУ. Вначале духовное руководство осуществлялось из Одессы. Первым постоянным духовным наставником общины стал Александр Зонне, который из-за разногласий с церковной администрацией был отстранен от управления общиной. В 1998 году немецкий художник Хуберт Дистлер нарисовал алтарное окно (витраж) для церкви на тему Воскресения Примечания Ссылки Официальный сайт Лютеранская церковь Христа Спасителя в Николаеве Евангелическо-лютеранская церковь Христа Спасителя в Николаеве (недоступная ссылка)
Kościół Jezuitów w Tarnopolu

Kościół pw. Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny, lub kościół Jezuitów – świątynia rzymskokatolicka w Tarnopolu, niegdyś położona w centrum miasta przy ulice Skargi, a zbudowana w latach 1899–1901. Konsekrowany 29 września 1901. Zniszczona przez władzę radziecką (m.in. rozebranie wieży). Zobacz też Dogmat o Niepokalanym Poczęciu Najświętszej Maryi Panny Bibliografia Dmytro Antoniuk. Tarnopolskie peregrynacje katolickich zakonów. „Kurier galicyjski”. Grzegorz Rąkowski: Przewodnik krajoznawczo - historyczny po Ukrainie zachodniej. Cz. II: Podole. Pruszków: Oficyna Wydawnicza "Rewasz", 2005, s. 138-139. ISBN 83-89181-46-5. [dostęp 2017-08-15]. Linki zewnętrzne Henryk Kleinrok. Tarnopol ma nowy kościół Kościół Jezuitów Archiwalne widoki kościoła w bibliotece Polona
Yelanets Steppe Nature Reserve

The Yelanets Steppe Nature Reserve (Ukrainian: Природний заповідник «Єланецький степ», romanized: Jelanec'kyj step) is a protected nature reserve of Ukraine that covers a section of the largest virgin steppe tract in the Northern Black Sea coast area. It is the only steppe reserve in Right-bank Ukraine (the area on the west side of the Dnieper River). A herd of American bison was introduced and lives within the territory. The reserve is in Mykolaiv Oblast. Topography The reserve is situated on a southern spur of the Dnieper Upland, about 140 km west of the Dnieper River, and 100 km north of the Black Sea coast. The site began with the set-aside of a 300 hectare plot in 1978; it has been periodically added to over the years to total 1,675 ha in 2019. A 1.2 km ecological corridor runs through the middle of the site. The hilly terrain, with cliffs in places, is due to the karst (limestone) underlying the area. Climate and ecoregion The official climate designation for the Yelanets Steppe area is "Humid continental climate – warm summer sub-type" (Köppen climate classification Dfb), with large seasonal temperature differentials and a warm summer (at least four months averaging over 10 °C (50 °F), but no month averaging over 22 °C (72 °F). The average temperature in January is −4.5 °C (23.9 °F) and 21 °C (70 °F) in July. Average annual precipitation is 428 mm. Flora and fauna The characteristic vegetation of this type of steppe is Festuca valesiaca. About one-third of the site is recovered agricultural land that is being returned to native local steppe. 615 species of vascular plants have been listed on the reserve. Scientists working in the reserve have recorded 28 species of mammals including red fox, American bison and roe deer, wild boar, and Bobak marmot, 137 of birds, 6 of reptiles, and 5 species of amphibians. During 1970s, cattles, Turkmenian kulan, spotted deer, and mouflon were also kept with bisons within semi-feral condition. Public use As a strict nature reserve, Yelanets Steppe 's primary purpose is protection of nature and scientific study. Public access is limited: mass recreation and construction of facilities is prohibited as are hunting and fishing. Park staff lead educational programs for local schoolchildren, and general ecological awareness programs for community. In the 1970 the site featured a 70-hectare "living zoo" enclosure that has since been removed and the animals relocated. See also Lists of Nature Preserves of Ukraine (class Ia protected areas) National Parks of Ukraine (class II protected areas) References External links Boundaries of Yelanets Steppe Nature Reserve on OpenStreetMap.org