NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Бубнів (Черкаська область)

Бубнів — колишнє село Гельмязівського району (зараз Золотоніський район) Черкаської області. В 1959 році територія села була частково затоплена водами Кременчуцького водосховища, а його жителі переселені до сусіднього села Бубнівська Слобідка, яке і стало фактичним правонаступником поселення та включило його землі до своїх. Розташування Поселення розташовувалось на підвищеннях берега Горіхівки, рукава Дніпра, який відділявся від основного русла островом Молодняги. У згадане річище у XIX столітті впадала одноіменна річка. Історія Заснування та перші роки Згідно з історичним нарисом Михайла Максимовича «Бубнівська сотня» містечко було створене у 1554 році як укріплення на Дніпрі, у рамках фортифікації Середньої Наддніпрянщини українсько-литовським магнатом Дмитром Вишневецьким: Пізніше він також згадується як містечко — власність брацлавського воєводи Лукаша Жолкевського, що для функціонування заснованого ним колегіуму єзуїтів у Переяславі передав власний маєток — містечко Бубнів з приналежними околицями. Має свою Преображенську церкву з 1775 року Мистечко є на мапі 1787 року. Бубнівська сотня З 1638 року стає центром новоствореної Бубнівської сотні. Був сотенним центром до 1731 року, після чого ним стало містечко Прохорівка. Причиною цього стало поступове занепадання поселення, яке через своє невдале розташування постійно потерпало від сезонних повеней на Дніпрі. Михайло Максимович у «Бубнівській Сотні» пише: З часу появи Бубнівської Слобідки історія цих двох поселень тісно пов'язана аж до самого кінця існування села. Згадки на картах Перша документальна картографічна згадка села датується 1650 роком на мапі Боплана. На ній окремо позначені поселення Bobnuwka (на місці історичного Бубнова) та Sloboda (теперішня Бубнівська Слобідка). Також два окремих поселення згадані на Атласі Речі Посполитої XVI—XVII століть на Землі Руські (відповідно Bubnow та Bubnowa). Пізніші карти XIX—XX століть також показують два окремих поселення, розташованих поряд, і мають назву Бубнів (Бубново) та Бубнівська Слобідка, причому населення Бубнівської Слобідки (1501 особа у 1859 р.) майже втричі більше за населення Бубнова (595 осіб). Відомі люди Федір Богун — дрібний шляхтич, державець містечка, батько Івана Богуна. Перевальський Василь Євдокимович — український художник-графік. Див. також Кременчуцьке водосховище#Затоплені поселення Бубнівська Слобідка Примітки Прядко О. Бубнівська фортеця XVI–XVIII ст. / О.Прядко // Нові дослідження пам’яток козацької доби в Україні: збірник наукових статей. Ніжин, 2021. Вип. 32. С. 37-44. Прядко О.О. Давньоруське городище Бубнів на переяславському Лівобережжі Дніпра / О.О. Прядко // Ніжинськастаровина: Збірник регіональної історії та памяткознавства: зб. наук. пр. / гол. ред. С.Ю. Зозуля, заст. гол. ред.: О.Б. Коваленко, О.М. Тітова та ін. Вип. 22 (25). – Ніжин; К.: Центр памяткознавства НАН України і УТОПІК, 2016. – С.132-139.
Залізки

Залізки (також зустрічається назва Залізьки і Желізки) — колишнє село, входило до складу Золотоніського району Черкаської області. Зникло у зв'язку із затопленням водами Кременчуцького водосховища наприкінці 1950-х років. Нині однойменну назву має архіпелаг на місці колишнього села. З історії За Гетьманщини Залізки входили до складу Кропивнянської сотні Переяславського полку. З ліквідацією сотенного устрою село (слобода) Залізки перейшло до складу Золотоніського повіту Київського намісництва. За описом Київського намісництва 1781 року в слободі Залізки було 33 хати. За описом 1787 року в селищі проживало 107 душ. Було у володінні різного звання «казених людей» і козаків. Селищебуло приписане до Миколаївської церкви у Липівському. У ХІХ ст. село Залізки були у складі Золотоніського повіту Полтавської губернії. Село є на мапі 1826-1840 років. У 1862 році в казеному селищі Залізки було 38 дворів де жило 137 осіб (65 чоловичої та 72 жіночої статі) На початку 1920-х років у одному з найбільших сусідніх сіл Хрести була створена сільська рада, якій також підпорядкували села: Залізки, Липівське і Кедину Гору. Рішенням виконкому Черкаської обласної ради від 12 липня 1958 року було знято з обліку села Залізьки, Липівське, Панське й Хрести, а їхні мешканці підлягали переселенню в степові райони у зв'язку зі створенням Кременчуцького водосховища, що мало затопити ці села. Нині на місці, де були Залізки, з води Кременчуцького водосховища виступають кілька островів річково-озерної частини, які обрисами нагадують про вулиці і межі затопленого села. Персоналії У Залізках народились: Вовк Андрій Іванович (1952 р.н.) — український хімік, доктор хімічних наук, професор, член-кореспондент Національної академії наук України. Посилання
Собор Святого Миколая Чудотворця (Рівне)

Собор Святого Миколая Чудотворця — собор Української греко-католицької церкви у місті Рівне. Розташований на вулиці Гоголя, 14. Історія Тривалі зусилля, по отриманню території для зведення власного храму, увінчалися успіхом щойно 2002 року, коли рішенням місцевої ради громаді греко-католиків було надано земельну ділянку на вулиці Гоголя. Протягом цього ж таки 2002 року, силами парафіян було розпочато побудову каплиці (на 150 осіб), а вже в жовтні 2003 року відбулося її освячення. Варто підкреслити, що існування повноцінної святині значно підсилило і без того прогресивний вектор розвитку спільноти. Виходячи з цього, з 2005 року для допомоги о. Євгену регулярно приїжджає о. Іван Хміль, адміністратор сусідньої парохії в м. Здолбунів. З огляду на істотне збільшення кількості вірних УГКЦ в м. Рівне, у 2007 році громада вирішує розпочати будівництво величного храму, який би своїми масштабами задовольнив необхідні потреби спільноти. Разом з тим, прагнучи облаштувати місце для праці з молодіжними та молитовними спільнотами парохії, у 2008 році місцевим ієрархом Кир Йосафатом, було освячено приміщення парохіяльного центру. Освятили храм 19 грудня 2017 року. Примітки
Karapcziw (hromada)

Karapcziw – hromada terytorialna w Ukrainie, w obwodzie czerniowieckim, w rejonie czerniowieckim. Siedzibą hromady są Jordaneszty . Hromadę utworzono 30 czerwca 2019 roku w ramach reformy decentralizacji z części rejonu hlibockiego. W lipcu 2020 roku weszła w skład nowo utworzonego rejonu czerniowieckiego. Według spisu powszechnego z 2001 roku w hromadzie było 4355 mieszkańców, w tym 4071 podało jako język ojczysty język rumuński, 249 ukraiński, 16 rosyjski, 11 mołdawski, 4 polski, 1 węgierski, 1 białoruski i 2 inny. Miejscowości hromady W skład hromady wchodzi 2 wsie. Jordaneszty – siedziba hromady Karapcziw Przypisy
Карапчовская сельская община

Карапчовская сельская община (укр. Карапчівська сільська громада) — территориальная община в Черновицком районе Черновицкой области Украины. Административный центр — село Йорданешты. Население составляет 4407 человек. Площадь — 45,1 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Йорданештского и Карапчовского сельских советов упразднённого Глыбокского района Населённые пункты В состав общины входит 2 села: Йорданешты Карапчовский старостинский округ: Карапчов Примечания Источники Официальный сайт Карапчовской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 360. — 441 с. (укр.)
Карапчівська сільська громада

Карапчівська сільська громада — територіальна громада України, у Чернівецькому районі Чернівецької області. Адміністративний центр — село Йорданешти. Утворена 2019 року шляхом об'єднання Йорданештської та Карапчівської сільських рад Глибоцького району. Населені пункти До складу громади входять 2 села: Йорданешти та Карапчів. Джерела Примітки
Дом офицеров (Винница)

Дом офицеров в Виннице (укр. Будинок офіцерів) — помещение для сборов и удовлетворения культурно-массовых потребностей военного гарнизона в городе Винница (областном центре Украины). Нынешнее здание было построено по типовому проекту украинского архитектора Иосифа Каракиса изначально для кинотеатра Расположено на площади Победы по адресу: улица Коцюбинского, дом № 37. По состоянию на 2020 год — крупнейшее концертно-художественное учреждение города и области, одно из ведущих мест проведения массовых мероприятий. В здании проходили мероприятия и выступления, на которые приглашали ветеранов боевых действий Здание частично уничтожено российским ракетным ударом 14 июля 2022 года. История Свою историю винницкий дом офицеров начинает 31 декабря 1925 года с открытия по улице Козицкого Дома Красной Армии. Современный дом офицеров дислоцируется в здании, которое было возведено в 1940 году по типовому проекту украинского архитектора Иосифа Каракиса изначально для кинотеатра, а затем было перепрофилировано в Дом Красной Армии Во время Второй мировой войны здание было повреждено, все деревянные конструкции были уничтожены. Работы по восстановлению продолжались в 1946—1947 годах. Дом Красной Армии начал действовать 25 сентября 1947 года и подчинялся 43-й Воздушной Армии дальней авиации. В 1972 году на сцене Дома офицеров году проводил пятидневную встречу Вольф Мессинг. В послевоенное время, в 1970-х — 1980-х годах на сцене Дома офицеров выступали: Д. Гнатюк, Ю. А. Гуляев, М. Магомаев, Е. С. Матвеев, Е. П. Леонов, А. Д. Папанов, К. И. Шульженко, И. Кобзон, Л. Лещенко, Т. Гвердцители, вокально-инструментальные ансамбли: «Песняры», «Сябры», «Полымя», «Цветы» и другие известные коллективы и артисты. С 1991 года в помещении Дома офицеров выступали А. Пугачева, И. Билык, Ф. Киркоров, И. Николаев, Н. Королева, Н. Могилевская, Руслана, Н. Катамадзе, Г. Лепс., Студия «Квартал 95», грузинский балет «Сухишвили», вокальный ансамбль «Пиккардийская терция». Распоряжением Винницкой ОГА № 248 от 25 июля 1997 года внесен в перечень памятников архитектуры и градостроительства (местного значения). В 1998 году рядом с Домом офицеров установлен монумент в честь создания ВВС Украины, который представляет собой переоборудованный самолёт-истребитель МиГ-21ПФМ. 28 декабря 2004 года Дом офицеров Военно-Воздушных Сил Вооруженных Сил Украины передан в состав Воздушных Сил Вооруженных Сил Украины. В 2009 году был произведен капитальный ремонт зрительного зала и сцены, установлены новые кресла, сшита новая одежда сцены. После этого зрительный зал вмещает почти 1000 зрителей. 14 июля 2022 года здание было повреждено попаданием российской крылатой ракеты . Примечания Ссылки Дом Офицеров Архивировано 29 февраля 2020 года. на Информационный портал «Моя Винница» Архивировано 8 апреля 2020 года. Каким артистам кричали «браво» в Доме офицеров Архітектурну пам’ятку Будинок офіцерів у Вінниці збудували 1925 року
Kerecká vesnická územní hromada

Kerecká vesnická územní hromada (ukrajinsky Керецьківська сільська територіальна громада, Kereckivska silska terytorialna hromada) je územní hromada v okrese Chust v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Administrativním centrem hromady je vesnice Kerecky. Hromada byla ustanovena dne 12. června 2020. Území hromady má rozlohu 301,5 km² a v roce 2020 v ní žilo 15 035 obyvatel. Vesnice Bereznyky (Березники) Kerecky (Керецьки) Kušnycja (Кушниця) Lysyčovo (Лисичово) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Керецьківська сільська громада na ukrajinské Wikipedii.
Kerećky (hromada)

Kerećky – hromada terytorialna w Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie chuściańskim. Siedzibą hromady jest Kerećky . Hromadę utworzono 22 grudnia 2019 roku w ramach reformy decentralizacji z części rejonu swalawskiego, a 12 czerwca 2020 roku dołączono do niej część rejonu irszawskigo. W lipcu 2020 roku weszła w skład nowo utworzonego rejonu chuściańskiego. Według spisu powszechnego z 2001 roku w hromadzie mieszkało 15 246 osoby, w tym 15 005 podało jako język ojczysty język ukraiński, 117 rosyjski, 28 słowacki i 96 inny Miejscowości hromady W skład hromady wchodzi 4 wsi. Przypisy
Керецковская сельская община

Керецковская сельская общи́на (укр. Керецьківська сільська громада) — территориальная община в Хустском районе Закарпатской области Украины. Административный центр — село Керецки́. Население составляет 15 035 человек. Площадь — 301,5 км². Населённые пункты В состав общины входят 4 села: Березники Керецки Кушница Лисичово Примечания Источники kereckivska.gromada.org.ua (укр.) — официальный сайт Керецковская сельская община
Керецьківська сільська громада

Керецьківська сільська громада — територіальна громада в Україні, у Хустському районі Закарпатської області. Адміністративний центр — село Керецьки. Площа становить 298,9 км². Населення - 14959 ос. (2020 р.). Утворена 2019 року шляхом об'єднання Березниківської та Керецьківської сільських рад Свалявського району Закарпатської області. Утворена наново 12 червня 2020 року шляхом об'єднання Березниківської і Керецьківської сільських рад Свалявського району, та Лисичівської і Кушницької сільських рад Іршавського району. Населені пункти У складі територіальної громади 4 села: Березники Керецьки Кушниця Лисичово Трагедія під час засідання сесії сільської ради 15 грудня 2023 року під час пленарного засідання сесії сільської ради 54-річний депутат з партії Слуга народу Сергій Батрин з села Кушниця підірвав 3 гранати. Унаслідок вибуху постраждали 23 людини включно із підозрюваним, у більшості діагностували осколкові поранення. Підозрюваний у підриві депутат також знаходиться у реанімаційному відділенні Свалявської лікарні у тяжкому стані, але прогнози лікарів оптимістичні. Двоє із постраждалих померли у лікарні від отриманих поранень. На цій сесії сільської ради Батрин сварився щодо ухвалення бюджету на 2024 рік. Він стверджував, що не можна під час війни виділяти сільському голові Михайлу Мушці з ОПЗЖ надбавку в розмірі 50% та щомісячну премію в розмірі 100% від окладу. Перед тим депутати порушували питання щодо дострокового припинення повноважень очільника Керецьківської територіальної громади. Підривнику, який прийшов до тями, повідомили про підозру за ч. 2 ст. 258 Кримінального кодексу України (терористичний акт). Правоохоронці за місцем проживання депутата виявили передсмертну записку. Примітки Посилання Керецьківська громада. Процитовано 17 грудня 2023. Офіційний вебсайт
Звягельська гімназія № 9

Звягельська гімназія № 9 — навчальний заклад середньої освіти в Звягелі. Гімназія заснована в 1921. Історія 1921 — заснована початкова залізнична школа. 1926 — школа стала 7-річною неповною середньою. 1937 — добудована середня школа (залізнична середня школа № 35). 1941—1943 — на території школи був розташований табір для збору молоді, яка відправлялась на роботи до фашистської Німеччини. Діти-герої: Галина Вашева Сергій Вашев Павло Юношев Слава Переходюк Лідія Боброва Вересант Панасюк 1945 — внаслідок бомбардування залізничної станції школа згоріла, була відбудована в 1946 році. 26 грудня 1960 року залізничну середню школу № 35 перейменовано в Новоград-Волинську середню школу № 9. 1973—1975 — добудовано вісім класних кімнат початкової школи, спортивний зал. 8 травня 1975 року споруджено обеліск «Учителям і учням середньої школи № 9, які віддали своє життя за Вітчизну в 1941—1945 роках.». 1979—1984 — побудовано дві майстерні, їдальню, актовий зал, бібліотеку, 6 навчальних кабінетів. 21 липня 2022 року школу перейменовано на «Гімназію № 9 Новоград-Волинської міської ради Житомирської області». 22 грудня 2022 року гімназію перейменовано на «Гімназію № 9 Звягельської міської ради» у зв'язку зі зміною назви міста Новоград-Волинський на Звягель. Випускники гімназії Юрій Глухов (1993—2014) — український військовослужбовець, солдат, учасник російсько-української війни. Кавалер ордена «За мужність» III ступеня (2015, посмертно); Валерій Залужний (нар. 1973) — український воєначальник, генерал, учасник російсько-української війни. Головнокомандувач Збройних сил України (з 2021); Микола Сущук (1990—2015) — український військовослужбовець, старший солдат, учасник російсько-української війни. Кавалер ордена «За мужність» III ступеня (2015, посмертно); Максим Левковський (1985—2024) — український військовослужбовець, старший солдат, учасник російсько-української війни. Кавалер ордена «За мужність» III ступеня. Учень і вчитель гімназії. Примітки
Спаська церква (Володимирівка)

Спаська церква (Свято-преображенський храм) — церква, розташована в селищі Володимирівка, Краснокутського району, Харківської області, у маєтку «Наталіївка», який належав українському меценату, цукровозаводчику Павлу Харитоненку. Пам'ятка архітектури національного значення, охоронний номер 709/1. Історія Павло Харитоненко прагнув спорудити церкву, у якій зберігатиметься його колекція культових предметів, зокрема ікон XII—XVIII століть . Церкву проектував відомий архітектор Олексій Щусєв. Авторами декору є Сергій Коньонков та Олександр Матвєєв. Споруду повністю добудували у 1913 році, до вінчання Наталії Харитоненко (доньки Павла Івановича) та князя Михайла Горчакова. Після приходу більшовиків, понад 80 років приміщення церкви використовували як склад. Храм пофарбували, проте барельєфи не постраждали. Архітектура та оздоблення Будівля поєднує стилі псковсько-новгородських храмів, модерну та навіть авангарду. Стіни прикрашені багатим декором — медальйонами та барельєфами на біблійну тематику. Галерея Примітки та посилання
Церква Воскресіння Господнього (Золочів)

Це́рква Воскресі́ння Госпо́днього — православний (ПЦУ) храм у місті Золочеві Львівської області, колишній костел; яскрава історико-архітектурна пам'ятка XVII століття. З історії храму Золочівський храм Воскресіння Господнього, який нині є православною церквою, був споруджений як костел для бернандинів у 1940-х роках за наказом тодішнього власника міста Якова (Якуба) Собеського на честь народження дітей від другого шлюбу з Теофілією з роду Даниловичів. Храм звели у ренесансному стилі та освятили як храм Успіння Пресвятої Діви Марії і святого Яцка. В криптах храму поховані перша жінка та дві доньки від першого шлюбу Якуба. В 1691 році костел, дзвіниця, господарські приміщення були знищені великою пожежею в місті. Після цього храм та дзвіницю було відновлено. Зокрема, було виготовлено новий дзвін для храму на пожертву короля Польщі Яна III Собеського. На дзвоні було викарбувано королівський герб і дві медалі з портретами короля Яна ІІІ, його дружини Марії Казимири з латинськими написами та контурами ангелів над ними. В 1772 році австро-угорська окупаційна влада закриває монастирі, а золочівський храм Воскресіння Господнього передає католицькій громаді міста. У 1838 році католицька та православні громади міста обмінялися храмами, відтак цей храм вже освячений під титулом Воскресіння Господнього, перейшов у розпорядження греко-католицької, а згодом — до православної української громади міста. У теперішній час (2020-ті) церква Воскресіння Господнього у Золочеві належить до Золочівського благочиння Львівсько-Сокальської єпархії ПЦУ. 11 січня 2020 року вперше до міста Золочева, а саме у храм Воскресіння Христового привезли мощі святого апостола Андрія Первозванного. Галерея Примітки Джерела та посилання Церква Воскресіння Господнього Золочівське благочиння Львівсько-Сокальської єпархії ПЦУ [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] (офіційна вебсторінка храму) Пам'ятки архітектури [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] на Сайт [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] Золочівської міської ради Церква Воскресіння Господнього (Золочів, Львівська область) на вебресурс «Zruchno.Travel» [Архівовано 27 січня 2020 у Wayback Machine.] Православна громада Золочева [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] у Facebook
Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Медведівка)

Це́рква Успі́ння Пресвято́ї Богоро́диці — православний (ПЦУ) храм у селі Медведівці Чигиринського району Черкаської області. Опис Храм — цегляний, одноверхий, хрестовий в плані. Зовні культова споруда мало чим відрізняється від розповсюдженої тоді єпархіальної архітектури, втім злегка помітними є риси модерну. З історії храму Церква побудована в 1860—1864 роках за кошти Івана Фундуклея, київського цивільного губернатора, який на той час був власником цих земель. У період 1922—1930 років церква Успіння Пресвятої Богородиці в Медведівці належала до УАПЦ. Подальша доля храму вирішилась на сільському сході — було подано пропозицію не руйнувати приміщення церкви, а переобладнати його під комору для зберігання колгоспного зерна, а будинок священника використовували як клуб. Відтак, на тривалий час храм втратив своє пряме призначення і лише в 1942 році в ньому було відновлено службу. Відтоді церкву більше не закривали, а священнослужителі поступово, на пожертвування вірян, відновлювали зруйновані частини храму. У 1973 році медведівську церкву Успіння Пресвятої Богородиці взято на облік як пам'ятку архітектури в Обласному управлінні архітектури. За незалежності України у 1990-х роках активно тривали реставраційні роботи у храмі: так, завдяки спонсорській допомозі та на пожертвування парафіян встановили дзвони на дзвіниці (1992), виконали фасадний ремонт церкви (1994), наприкінці 1990-х був здійснений розпис центральної частини, бокових частин і входу до храму. Повністю завершили ремонт в 2000 році, коли виготовили вівтар. Церква має статус пам'ятки архітектури місцевого значення 27 квітня 2022 року громада церкви перейшла з Московського патріархату до Православної церкви України. Примітки Джерела та посилання Абашіна Людмила, молодший науковий співробітник НІКЗ «Чигирин» Медведівська православна церква Успіння Пресвятої Богородиці — минуле і сьогодення [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] // Черкащина у храмобудівництві. — Черкаси: Видавець Чабаненко Ю. А., 2008. — 252 с. («Матеріали Третьої наукової краєзнавчої конференції Залізнякові читання 2011 рік Третя наукова краєзнавча конференція УДК 94 (477.46) + 902 + 50 ББК 63.3 (4УКР-4 Черк) + 63.4 + 20 З 23 …») Церква Успіння Пресвятої Богородиці в селі Медведівка [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] на Інформаційний портал «Туристичний рух Чигиринщини» [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Медведівка) на вебресурс «Zruchno.Travel» [Архівовано 27 січня 2020 у Wayback Machine.] Медведівська церква [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] на вебпроект «Image Mapping» [Архівовано 8 листопада 2019 у Wayback Machine.]
Івано-Франківська телевежа

Івано-Франківська телевежа — телекомунікаційна вежа заввишки 193 м, споруджена у 1965 році в Івано-Франківську. Сконструйована за модернізованим проектом 3803КМ. Радіо Частина радіостанцій мовлять з інших телевеж КРРТ FM-радіостанції 88.8 — Радіо Промінь 91.0 — Радіо Культура 99.5 — конкурс від 23.07.2026 102.0 — Радіо М 103.4 — Радіо П'ятниця 104.0 — Радіо Промінь 106.0 — Надвірна FM Телебачення Цифрове мовлення 5. 7-й мультиплекс 31. 3-й мультиплекс 41. 2-й мультиплекс 42. 1-й мультиплекс 58. 5-й мультиплекс Характеристика Висота вежі за різними даними становить 130-195 м. Проектна висота — 192 м. Вага конструкції — 350 т. Радіус потужності покриття радіосигналом становить 55 км. Примітки