NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дубовий гай (парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва)

Дубовий гай — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення, розташований на території Тетіївського району Київської області. Знаходиться на східній околиці м. Тетіїв. Розташовується в межах Київської обласної державної організації «Тетіївське державне агролісництво», квартал 23 виділ 12 на території Тетіївської міської ради. Знаходиться у розвилці доріг Т-10-14 та О-102302. Найближча зупинка місцевого автобуса розташована коло розвилки. Об’єкт оголошено рішенням 25 сесії Київської обласної ради V скликання від 23 липня 2009 р. № 490-25-V. В деревному ярусі більшу частину складають різновікові дуби віком 25—80 років, граб та сосна з домішками акації білої, що є цінною медоносною та лікарською рослиною. У трав’яному покриві трапляються лікарські рослини – медунка темна та пшінка весняна. Також ростуть такі ранньоквітучі види, як анемона жовтецева та зірочки маленькі. На території урочища добре представлений характерний для дубово-грабових лісів комплекс лісових птахів. Галерея Джерела Василюк О., Костюшин В., Норенко К., Плига А., Прекрасна Є., Коломицев Г., Фатікова М. Природно-заповідний фонд Київської області. — К.: НЕЦУ, 2012. — 338 с., з дод. Дубовий гай [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Центральний міст (Вінниця)

Центральний міст — транспортний міст Вінниці через річку Південний Буг, що з'єднує центр міста із Замостям. Довжина 129 м. Основний шлях для багатьох тролейбусних маршрутів та єдиний для трамваїв (маршрути 1, 4, 6). Історія На початку XX ст. у Вінниці постало питання про надійний зв'язок центральної частини міста з Замостям, де розташувались основні промислові підприємства та залізнична станція. До того часу цей зв'язок здійснювався через дерев'яний міст, що був перекинутий в 1886 році через Південний Буг напроти сучасної електростанції. У 1902 році були споруджені нові залізні мости через обидві протоки Бугу, що омивають острів Кемпа. Сучасний міст був зведений у 1955—1956 роках на заміну тимчасовому, що йшов паралельно і нижче теперішнього мосту. Останній ремонт був виконаний у 2004 році. На початку весни 2014 року вінницькі фахівці разом зі швейцарськими урбаністами здійснили моніторинг кількості автомобілів, які прямують через усі три вінницькі мости — найбільш завантаженим є Центральний. «Центральний міст вичерпав свої запаси пропускної здатності» — зазначено у результатах моніторингу. 21 серпня 2014 року міст «вбрався» у кольори прапору України. Більше півсотні людей — представники місцевих ЗМІ та волонтери — пофарбували перила огорожі мосту жовтою та блакитною фарбою. А 22 серпня міські комунальники на чотирьох колонах (по дві на початку та в кінці) мосту зрізали серпи з молотами, замість них встановили тризуби та герби Вінниці. Примітки Посилання Центральний міст [Архівовано 27 квітня 2017 у Wayback Machine.] Центральний міст на Foursquar
Церква Преображення Господнього (Залужжя, ПЦУ)

Церква Преображення Господнього, чи Спасо-Преображенська церква — культова споруда, мурована церква в селі Залужжя (тепер Збаразький район, Тернопільщина). Оголошена пам'яткою архітектури національного значення. Історія Церква оборонного типу, побудована в 1600 році на місці більш раннього, який нині не існуює, оборонного монастиря 13 століття, який у 1474 році зруйнували кримські татари. Фундатором церкви був брацлавський воєвода князь Іван Збаразький. За переказами влітку 1649 року церква під час облоги Збаража відвідав Богдан Хмельницький, який подарував кілька ікон. Архітектура Належить до тридільних безбанних церков, поширених на Поділлі з XIV сторіччя. На білокам'яній плиті, вмурованій над одвірками південного фасаду, зберігся напис. Примітки Джерела Григорчук Г., Уніят В., Хаварівський Б. Залужжя // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 63. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Старий Збараж [Архівовано 22 лютого 2017 у Wayback Machine.].
Партерний сквер (Ужгород)

Па́ртерний сквер — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у місті Ужгороді Закарпатської області, при вулиці Гойди та площі Народній. Площа 5 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 18.11.1969 року, № 414, та від 25.07.1972 року, № 243. Перебуває у віданні Ужгородської міської ради. Статус надано з метою збереження скверу, що складається з двох частин. Зростають дерева і кущі різних видів. Цінний для естетичних, рекреаційних і освітньо-виховних цілей. Джерела Партерний сквер. Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення [Архівовано 26 січня 2017 у Wayback Machine.]
Парк культури і відпочинку (Буштино)

Парк культу́ри і відпочи́нку (Бу́штино) — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у межах Тячівського району Закарпатської області, в смт Буштино, на вулиці Б. Хмельницького. Площа 5 га. Статус надано згідно з рішенням Закарпатського облвиконкому від 18.11.1969 року, № 414, та від 23.10.1984 року, № 253. Перебуває у віданні Буштинської селищної ради. Створено з метою збереження парку з насадженнями дерев і кущів 30 видів. Зростають магнолія, нарцис вузьколистий, гінкго та інші. Джерела Парк культури і відпочинку. Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Кремез (урочище)

«Урочище «Кремез» — один з об'єктів природно-заповідного фонду Київської області, ландшафтний заказник місцевого значення. Розташування Урочище лежить у межах Київської обласної державної організації «Тетіївське державне агролісництво», кв. 18 (всі виділи) на території Тетіївської міської ради.Розташоване вздовж дороги О-102303, відразу за міською смугою. У 1,4 км од міської смуги від дороги О-102303 відходить дорога на Кашперівку, яка перетинає урочище наскрізь. Історія Заказник оголошено рішенням 25 сесії Київської обласної ради V скликання від 23 липня 2009 р. № 490-25-V. Опис Деревний ярус урочища представлений переважно різновіковими насадженнями дуба та граба, а також ясена та клена. Частина території має добре збережений підлісок, до якого входять молоді клени, граб та бруслина. В підліску трапляються деякі види-ефемероїди: ряст, анемона дібровна, зірочки маленькі, пшінка весняна, медунка темна. У заказнику представлений характерний для дубово-грабових лісів комплекс лісових птахів: сойка, сорока, крук, низка видів дятлів, славок та вівчариків, дрозди чорний та співочий, велика, чорна та блакитна синиці, повзик, шпак. Фауна земноводних представлена ропухою звичайною та жабою трав’яною. Серед плазунів поширений вуж звичайний. На узліссях можна також зустріти ящірку прудку. Наявність серед лісової рослинності дубів сприяє поширенню тут рідкісного жука-оленя, занесеного до Червоної книги України. Галерея Джерела Василюк О., Костюшин В., Норенко К., Плига А., Прекрасна Є., Коломицев Г., Фатікова М. Природно-заповідний фонд Київської області. — К.: НЕЦУ, 2012. — 338 с., з дод. Ландшафтний заказник місцевого значення “Кремез” [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Вікімапія - Урочище Кремез [Архівовано 7 липня 2018 у Wayback Machine.]
Мазепинці (урочище)

«Урочище «Мазепинці» — один з об'єктів природно-заповідного фонду Київської області, ландшафтний заказник місцевого значення. Розташування Урочище лежить у межах Київської обласної державної організації «Тетіївське державне агролісництво», квартал 21, виділи 1, 2 на території Тетіївської міської ради. Урочище займає балку у верхів'ях безіменної притоки р. Дубравка там, де вул. Цвіткова переходить в дорогу О-102307. З іншого боку проходить вул. Шевченка. Проїзд автобусом № 2 до зупинки «Вул. Польова». Історія Заказник оголошено рішенням 25-ї сесії Київської обласної ради V скликання від 23 липня 2009 р. № 490-25-V. Опис Деревний ярус представлений переважно різновіковими насадженнями дуба та граба віком 45–80 років, а також ясена, клена, акації білої, осики. У підліску трапляються рослини-ефемероїди: ряст, анемона жовтецева, зірочки маленькі, пшінка весняна та медунка темна. Галерея Джерела Василюк О., Костюшин В., Норенко К., Плига А., Прекрасна Є., Коломицев Г., Фатікова М. Природно-заповідний фонд Київської області. — К.: НЕЦУ, 2012. — 338 с., з дод. зірочки маленькі, пшінка весняна, медунка темна Ландшафтний заказник місцевого значення “Мазепинці”] Вікімапія - Мазепинці [Архівовано 7 липня 2018 у Wayback Machine.]
Ватра (Тернопіль)

«Ватра» — колишня аматорська футбольна команда з міста Тернополя. Відомості Досягнення Володарі Кубка України серед команд колективів фізкультури на приз «Робітничої газети»: 1986 Чемпіон Тернопільської області: 1977, 1981, 1983 Володарі Кубка Тернопільської області: 1976, 1983, 1984 Відомі люди Михайло Мовчан — гравець, Юрій Науменко — граючий тренер у 1976—1986 роках, Михайло Завальнюк — гравець. Примітки Джерела Легкий Л. Футбол Тернопілля. — Тернопіль : Лілея, 2002. — 144 с.; іл. — ISBN 966-656-002-X.
Південна вежа (Києво-Печерська лавра)

Півде́нна, або Дзиґа́рська (Годиннико́ва) ве́жа Ки́єво-Пече́рської ла́ври — частина фортечних споруд Києво-Печерської лаври. Пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний № 4/18, корпус № 89). Споруджена у 1698—1701 роках. Цінний зразок фортифікаційного мистецтва XVII-XVIII ст. Перші дзиґарі в Києві Про найперші годинники у Києві письмові джерела згадують із XVI ст. Один із них був установлений на вежі Київського замку, про що свідчить документ 1552 року. Про дзиґар на печерській дзвіниці повідомляє німецький купець і мандрівник Мартін Ґруневеґ, який відвідав місто у жовтні 1584 року. Історія вежі Дзиґарську вежу звели на кошти гетьмана Івана Мазепи. Це була фортифікаційна споруда з бійницями для ведення вогню з флангів. 1701 року на ній встановили дзиґар (годинник). Згодом він, імовірно, вийшов з ладу. 1764 року лаврський підданий, дзиґармайстр (годинникар) Петро Чернявський повідомляв архімандриту Зосимі про сім дзвонів, зроблених ним раніше спеціально для годинника. Сам годинник зняли з васильківської дзвіниці й доставили до лаври у червні того ж року. За описом 1786 року, годинник мав дзвін вагою понад 30 пудів, який відбивав години, й п'ять малих дзвонів вагою 35, 30, 25, 20 і 15 фунтів. 1816 року годинник з боєм перенесено на Велику лаврську дзвіницю, але вежа зберегла назву Дзиґарської. У XVIII столітті втратила фортифікаційне значення у зв'язку з будівництвом Печерської цитаделі й поступово перетворилася на господарську будівлю. Впродовж 1925—1926 років проведено капітальний ремонт, під час якого стіни вежі було стягнуто у двох рівнях сталевим обруччям. 1973 року під керівництвом архітекторів Маріонели Говденко та Олени Годованюк здійснено реставрацію пам'ятки: укріплено стіни ін'єктуванням розчину в тріщини, замінено пошкоджені елементи конструкції бані, відновлено декор фасадів тощо. Архітектура Первісно мала ґонтове покриття, яке 1785 року замінено на бляшане. 1797 року вежу тиньковано й побілено. Вежа двоярусна, восьмигранна, цегляна, тинькована, побілена, завершена дерев'яною з бляшаною покрівлею банею барокової форми з банькою та маківкою, увінчаною хрестом на кулі. На гранях вежі прорізано по одному вузькому вікну-бійниці з півциркульною перемичкою. Стіни завершено карнизом складного профілю. Вхід у споруду — з північного боку. Примітки Посилання Ісаєвич Я. Д. Нове джерело про історичну топографію та архітектурні пам’ятки стародавнього Києва (Мартин Груневег і його опис Києва) // Київська Русь: культура, традиції. — К. : Наукова думка, 1982. Опис Київського замку 1552 року // Архив Юго-Западной России. — К., 1886. — Т. VII-1. — С. 101—122. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра. Вежа Південна (Годинникова), 1698 – 1701 Павленко С. Іван Мазепа як будівничий української культури. — К. : Вид. дім "Києво-Могилянська академія", 2005. — С. 136. Південна вежа // Пам'ятки містобудування й архітектури УРСР = Памятники градостроительства и архитектуры УССР. — К. : Будівельник, 1983. — Т. 1. — С. 61-62. Ткачук Віталій. Церква і годинники в ранньомодерній Україні // Historians. — 2017. — 7 травня.
Бурса (Софійський монастир)

Бу́рса Софі́йського монастиря́, раніше півні́чно-за́хідний ко́рпус ке́лій — пам'ятка архітектури, збудована у 1763-1767 роках в стилі українського бароко за проектом архітекторів Михайла Юрасова та Пилипа Лапова як корпус келій Софійського монастиря. Після закриття монастиря у 1786 році використовувалася як квартири для дзвонарів та духовенства. У 1823—1825 роках за проектом Андрія Меленського келії було перебудовано під митрополичі покої. 1839 року здійснено перепланування корпуса для розміщення Києво-Софійського духовного училища (бурси), яке розташовувалося тут до лютого 1919 року. Згодом споруду передано Центральному історичному архіву імені Володимира Антоновича. У 1970—1975 роках проведена її реставрація з частковим відновленням початкових планувань та архітектурних форм. Розташовується на території заповідника «Софія Київська», на північний захід від Софійського собору. В приміщенні бурси нині міститься Державний архів-музей літератури і мистецтва. У складі комплексу монастирських споруд Софійського собору колишня бурса включена до переліку Світової спадщини ЮНЕСКО під № 527. Також вона є пам'яткою культурної спадщини національного значення, охоронний номер № 1/5. Зовнішній вигляд, основні риси планування Будівля бурси являє собою великий двоповерховий мурований будинок, у плані Т-подібний, витягнутий зі сходу на захід на 107,75 м. На північному фасді є бічні ризаліти; а на головному, поверненому на Софійський собор південному фасаді два ризаліти значно винесені за основний об'єм споруди, що створює парадний під'їзд до неї. Попід бурсою влаштовано великий підвал, який переходить у цокольний поверх через природний нахил місцевості в східному напрямку. Увінчує споруду високий, вкритий зеленою бляхою, бароковий вальмовий дах із заломом, що, разом із цоколем, надає їй величності. Зовнішні стіни бурси розчленовані вертикальними пілястрами і завершуються складним багатоуступчастим карнизом. Розташування пілястр і згруповані між ними віконні прорізи надають фасадам своєрідного ритму. Звичайно пілястри і лопатки були не тільки декоративним, але й важливим конструктивним елементом: вони найчастіше застосовувалися в тих місцях, де була необхідність у забезпеченні міцності стін. Особливий інтерес являє обрамлення вікон бурси і ліпний декор у верхній частині пілястр. Тут відчувається сильний вплив російської архітектурної школи 18 століття. У 19 столітті в зв'язку із зміною функціонального призначення приміщення бурси не раз перероблялось: з північного боку було зроблено велику прибудову, яка змінила внутрішнє планування, перед ризалітами на південному фасаді зведено тамбури, порушено початковий ліпний декор стін. У 70-х роках 20 століття проведено реставрацію бурси, її фасади відновлено у формах 18 століття. Будинок становить великий інтерес як зразок цивільного зодчества. Див. також Софійський собор (Київ) Братський корпус (Софійський монастир) Будинок митрополита Примітки
Церква Зіслання Святого Духа (Городище)

Церква Зіслання Святого Духа — дерев'яна церква у селі Городище, (Самбірський район, Львівська область) споруджена 1889 або 1897 році. Храм є пам'яткою дерев'яної сакральної архітектури. Історія Найдавніші відомості церкву в с. Городище походять з 1507 р. Є згадки і про монастир в урочищі Монастирець біля Городища. На місці, де нині стоїть церква, побудований також дерев'яний храм у 1604 (чи 1648) р., простояв до кінця XIX ст. У 1889 (1897) р. на його місці споруджено нову, теж дерев'яну церкву, яка стоїть донині. Відомо також, що проща «Самбір — Зарваниця» зупинялась у цьому храмі у 2010 та 2015 роках, участь в якій бере найстарша прочанка п. Марія Катерлін із с. Городища (1946 р. н.) та мешканець того ж села лікар Микола Балук. Опис Півциркульні дахи бабинця і вівтаря увінчані великими восьмериковими ліхтарями з банями. Восьмерик нави вкритий подібною великою банею. З північного боку до вівтаря прибудована ризниця, із заходу до бабинця — присінок. Стіни бічних рамен нави мають великі, спарені вікна. На захід від церкви знаходиться дерев'яна триярусна дзвіниця з підсябиттям, накрита пірамідальним дахом. Галерея Див. також Святий Дух Храм Зішестя Святого Духа (Чернігів) Церква Святого Духа (Потелич) Церква Святого Духа (Рогатин) Шпиталь Святого Духа Церква-каплиця св. Духа (Лівобережний масив, Київ) Примітки Джерела В. Слободян «Церкви України. Перемиська єпархія». Львів-1998. — 864 с. Посилання Городище Церква Зіслання Св. Духа 1889 [Архівовано 31 липня 2016 у Wayback Machine.] Зображення церкви
Nowy Kałusz

Nowy Kałusz (ukr. Новий Калуш, niem. Neu Kałusz) – dawna kolonia niemiecka, od 1925 część miasta Kałusza na Ukrainie, w obwodzie iwanofrankiwskim. Rozpościera się na północ od centrum Kałusza. Dawniej jednostkowa gmina wiejska, za II RP w powiecie kałuskim województwa stanisławowskiego. Liczba mieszkańców w 1921 roku wynosiła 654. Rozporządzeniem Rady Ministrów z dnia 29 grudnia 1924 gminy wiejskie Bania, Zagórze i Nowy Kałusz włączono do Kałusza Przypisy Bibliografia Nowy Kałusz, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 302 .
Соколівщина (заказник)

Соколі́вщина — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Ярмолинецького району Хмельницької області, між селом Соколівка та смт Ярмолинці. Площа 218 га. Статус надано 1998 року. Перебуває у віданні ДП «Ярмолинецький лісгосп» (Ярмолинецьке лісництво, кв. 42—45). Статус надано з метою збереження частини лісового масиву з переважно грабовими насадженнями. Джерела Соколівщина
Євеліна (заказник)

Євелі́на — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Ярмолинецького району Хмельницької області, за 3 км на захід від смт Ярмолинці. Площа 320 га. Статус надано 1998 року. Перебуває у віданні ДП «Ярмолинецький лісгосп» (Ярмолинецьке лісництво, кв. 25—29). Статус надано з метою збереження частини лісового масиву з переважно грабово-дубовими насадженнями. Джерела Євеліна [Архівовано 13 листопада 2015 у Wayback Machine.]
Чорний Ліс (лісовий заказник, Ярмолинецький район)

Чо́рний ліс — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Ярмолинецького району Хмельницької області, при північній околиці смт Ярмолинці. Площа 289 га. Статус надано 1998 року. Перебуває у віданні ДП «Ярмолинецький лісгосп» (Ярмолинецьке лісництво, кв. 30—33). Статус надано з метою збереження частини лісового масиву з переважно грабовими насадженнями. Джерела Чорний ліс
Церква Святої Параскеви (Буськ)

Це́рква Свято́ї Параскеви — дерев'яна сакральна споруда в місті Буськ, Львівська область. Розташована в історичному передмісті Довга Сторона в північно-східній частині міста. Храм внесено до реєстру пам'яток архітектури національного значення під охоронним номером 441/1. Церква не є постійно діючою. Історія Збудована в 1708 році в передмісті Довга Сторона (сьогодні — вулиця Шашкевича). Наприкінці XVIII століття невідомий народний майстер розмалював барабан і верхню частину стін. Перша перебудова церкви відбулась у 1807 році, коли було піднято стіни вівтарного зрубу задля встановлення нового більш високого вівтаря. У 1833 році добудовано бабинець. В тому ж році художник Василь Леонтович розписав стіни інтер'єру. У 1889—1890 роках храмовий живопис оновив художник М. Сірський. На початку ХХ століття з північного боку вівтаря було прибудовано ризницю. У 1963 році церкві надано статус пам'ятки архітектури. У 1983 було проведено відновлювально-реставраційні роботи за проектом Івана Могитича та Володимира Швеця. Після реставрації храм набув первісного вигляду. Сьогодні церква перебуває в аварійному стані. У 2007 році храм навіть було відімкнено від електропостачання, щоб уникнути можливої пожежі від електричного замикання. Потребує заміни ґонтове покриття даху, а також частина брусів, які або прогнили, або сильно понищені шкідниками, через що в стінах утворились отвори і щілини, а сама церква трохи похилилась. У 2007 році було виготовлено проектно-кошторисну документацію на відновлення храму, проте кошти на реставрацію так і не було виділено. У 1860 році парохом церкви призначено о. Омеляна Петрушевича, батька президента Західноукраїнської Народної Республіки Євгена Петрушевича. Ймовірно, що саме в цьому храмі був хрещений майбутній громадсько-політичний діяч та президент ЗУНР. Опис Храм зведено за канонами народної архітектури галицької школи. Це дерев'яна двозрубна одноверха церква. Побудована з соснових брусів. Належить до рідкісного типу центричних споруд, що нагадують своєю планово-просторовою структурою ротонду. Центральний восьмигранний зруб витягнутий по осі схід-захід, до нього зі сходу примикає гранований пятистінний зруб. Центральний об'єм перекритий восьмигранним шатровим верхом, який поставлено на восьмерик з двома заломами і завершено сліпим ліхтарем. Центральний і східний зруби оточені піддашшям на приставних кронштейнах. Покриття ґонтове. Хори розміщені в центральному зрубі над аркою. Див. також Вікіпедія:Вікі любить пам'ятки/Львівська область/Буський район Джерела Крушинська О. 44 дерев'яні храми Львівщини. — К. : Грані-Т, 2007. — С. 85-88. — ISBN 978-966-465-076-9. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. (Главный редактор: Н. Л. Жариков). — К. : «Будівельник», 1983—1986. — Т. 3. — С. 113. (рос.) Посилання http://decerkva.org.ua/busk_paraskevy.html http://rbrechko.livejournal.com/226006.html
Jüdischer Friedhof (Sbarasch)

Der Jüdische Friedhof in Sbarasch, einer Stadt in der ukrainischen Oblast Ternopil, ist auch als Neuer Jüdischer Friedhof bekannt, da es bereits vorher einen jüdischen Friedhof in Sbarasch gab. Seit wann der Alte Jüdische Friedhof bestand, ist nicht bekannt. Vermutlich war es im 16. oder 17. Jahrhundert. Im Zweiten Weltkrieg wurde er zerstört. In den 1960er Jahren wurden die Reste eingeebnet und überbaut. Der Neue Jüdische Friedhof wurde wahrscheinlich um die Jahrhundertwende angelegt. Der älteste bekannte Grabstein stammt von 1905 und der jüngste von 1946. Der Friedhof wird von der Gemeindeverwaltung gepflegt. Es sind 200 Grabsteine erhalten. An den Grabsteinen kann man (räumlich getrennt) zwei Perioden der Belegung erkennen: Auf dem älteren und kleineren Teil sind die Inschriften in hebräischer und vereinzelt in deutscher Sprache. Auf dem anderen Teil aus der Zeit nach dem Ersten Weltkrieg sind sie ebenfalls in hebräischer Sprache, viele aber auch in Polnisch. Siehe auch Liste jüdischer Friedhöfe in der Ukraine Große Synagoge (Sbarasch) Weblinks Einzelnachweise
Єврейський цвинтар (Збараж)

Євре́йський цви́нтар у Зба́ражі — кіркут єврейської громади, яка мешкала в Збаражі. Заснований у XVI столітті. Розташований на розі вулиць Гоголя, Грушевського та Коцюбинського. Історія Перше поховання датується 1510 роком. До Другої світової війни у Збаражі домінували поляки. Євреї, які оселилися наприкінці XV століття, складали другу за чисельністю громаду міста. Під час німецької окупації з кінця 1941 – липень 1943 року у Збаражі діяло гетто. У 1940—1950 роках цвинтар знищений. Останнє поховання здійснене у 1961 році. Сучасний стан Єврейський цвинтар частково зруйнований, на його території споруджено адміністративні та житлові будівлі. Станом на 2016 рік збережено близько 100 могил з надгробками. У березні 2015 року комунальні служби разом із міським самоврядуванням організували толоку. Станом на 2024 рік, кіркут відновили та впорядкували. Джерела Бойко Х. С. Єврейські цвинтарі в архітектурному ландшафті Східної Галичини: проблеми збереження і стан дослідження // Вісник Національного університету «Львівська політехніка». — 2004. — № 505. — С. 243–250. Кацарев О. В облозі минулого. Туристичний «штурм» Збаража // Тиждень. — 2013. Ліщук С. Американка повернулася на Батьківщину, в Збараж, через 75 років // Газета «Місто». — 2014. Сиско І. Єврейський цвинтар у Збаражі потребує допомоги // Народне слово. — 2015. Ходорковський Ю. І. Єврейські некрополі України. — Київ : [б.в.], 1998. — 80 с. — (Некрополі України) — ISBN 966-532-003-3.