NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Крестовоздвиженский храм (Северодонецк)

Свято-Крестовоздвиженский храм — храм в посёлке Лесная дача (окраина города Северодонецк Луганской области) Северодонецкой епархии Украинской православной церкви Московского патриархата. Это первая типичная церковная постройка в Северодонецке. Часто храмовый комплекс посещают почётные гости Северодонецка. Трижды (в декабре 2001 года, октябре 2005 года и в 2006 году) храм посетил митрополит Киевский и всея Украины Владимир. История История храма начинается 19 января 1996 года, когда впервые была отслужена служба в приспособленном под церковь помещении. А 1 ноября 1996 года с Свято-Николаевского собора города Алчевска крестным ходом сюда была доставлена первая святыня — икона Божией Матери «Взыскание погибших». Впоследствии в честь этой иконы был освящён первый храм. Первое в Северодонецке типичное церковное сооружение, часовня в честь перенесения мощей святителя Николая Чудотворца, было построено тоже здесь, на территории храмового комплекса. Украсила часовню старинная икона святителя Николая, переданная в дар протоиереем Александром Глущенко, благочинным Михайловского округа. 28 июля 1998 года был отслужен молебен, на котором присутствовал тогдашний мэр Грицишин В. Е. После этого был заложен первый камень в фундамент Свято-Кресто-Воздвиженского храма, 3 ноября 2000 года был освящён архиепископом (ныне митрополит) Луганским и Старобельским Иоаникием. В это же время в специально построенный склеп с окраины села Новоастрахань были перенесены останки невинно убиенных протоиерея Григория и слуг Василия, Ивана, Матвея, Назария, Никиты, Николая. В честь 2000-летия Рождества Христова был построен грот, символизирущий вертеп, в котором родился Спаситель. На входе в храмовый комплекс расположен целебный источник, освящённый в честь иконы Божией Матери «Живоносный источник». Ведётся строительство подземного храма в честь Антония и Феодосия Печерских. Описание На территории храмового комплекса находится святыни: частица Древа Животворящего Креста Господня, подаренная монахами греческого монастыря Самгата, камень с Голгофы — места казни Иисуса Христа, камни из Гефсиманского сада, горы Фавор, земли Магдала, горы пророка Илии, Иордана, монастыря Герасима Иорданского, Елеонской горы, Капернаума, горы Блаженств, от стен Старого города (Иерусалима), часть камня, на котором тысячу дней и ночей молился преподобный Серафим Саровский. На церковном дворе установлен старинный колокол, отлитый в 1912 году в Ростове-на-Дону, а кресту из цельной глыбы песчаника, установленном неподалеку, не менее 300 лет. Специально для молодожёнов была построена беседка семейного благополучия, на вершине которой находится гнездо аистов. При храме работает библиотека и воскресная школа, детский оздоровительный лагерь. Музей-ризница Особое достояние храмового комплекса — музей-ризница. Среди его экспонатов крест и иконы, которые побывали в огне (при пожаре), но не повредились, земля с места рождества Пресвятой Богородицы, камень с выжженной рисунком Неопалимой Купины, старинные церковные облачения и т. д. Примечания
Хролівська виправна колонія № 140

Хро́лівський виправний центр № 140 — виправний центр управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у селі Хроли Харківського району Харківської області. Історія колонії З початку існування 1986 року установа мала назву ЮЖ 313/П-51 УМВС України у Харківській області. Була організована на підставі рішення Харківського облвиконкому № 625 від 25.06. 1985 року наказом МВС УРСР № 086 від 16.05. 1986 року на базі спецкомендатури. Відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 28 травня 1985 року № 218 «Про заходи щодо подолання пияцтва та алкоголізму, викоренення самогоноваріння» виконавчий комітет обласної ради вирішив підтримати пропозицію управління внутрішніх справ облвиконкому (т. Бандурка Олександр) про створення лікувально-трудового профілакторію (далі — ЛТП) на базі житлового містечка спецкомендатури в селі Хроли Харківського району. На підставі наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань № 165 від 29 листопада 1999 року перейменовано у Харківський лікувально-трудовий профілакторій управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області. Сучасний стан Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань № 94 від 14.05. 2009 Харківський лікувально-трудовий профілакторій управління Держдепартаменту України з питань виконання покарань у Харківській області реорганізовано в установу мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання для чоловіків, вперше засуджених до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості, а також переведених з колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і колоній середнього рівня безпеки. Установі присвоєно найменування «Хролівська виправний центр, управління Державного департаменту України з питань виконання покарань кримінальних покарань № 140». Кращим співробітником в сучасній істотрії установи є славнозвісний ЧПНУ підполковник внутрішньої служби Брацун Костянтин Миколайович. Стан виробництва в установі: Власного виробництва немає. Хролівський виправний центр № 140 є контрагентською установою. Нині начальником виправного центру є полковник внутрішньої служби Ягупов Сергій Юрійович. Адреса 62480, Харківська область, Харківський район, сел. Хроли, вул. Зорянська 8 Джерела Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області
Хустська міська рада

Ху́стська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Хустської міської громади. Склад ради Рада складається з 34 депутатів та голови. Голова ради: Кащук Володимир Павлович Секретар ради: Ерфан Володимир Іванович Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Хустська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Chustské vlastivědné muzeum

Chustské vlastivědné muzeum (ukrajinsky Ху́стський краєзна́вчий музе́й ) je městské a regionální muzeum v Chustu v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Muzeum se nachází v třípatrové budově v centru města. Historie muzea Muzeum bylo založeno roku 1963, jeho zakladatelem a prvním ředitelem byl Oleksa Ivanovič Ruščak. Roku 1967 udělilo Ministerstvo kultury SSSR Chustskému muzeu titul „Lidové muzeum“. V roce 1980 se Lidové muzeum přeměnilo na pobočku Zakarpatského vlastivědného muzea. V roce 1999 byla pobočka Zakarpatského vlastivědného muzea převedena pod správu Městského úřadu v Chustu. Expozice a sbírka Muzeum eviduje přibližně 2000 sbírkových předmětů, mezi nimiž se nachází předměty každodenní potřeby, nádobí, kroje a nálezy z místního hradu. Kuriozitou je orientální soška z hradu, která může souviset s tatarským obléháním Chustu roku 1241. V roce 2004 byl na oslavu 65. výročí vyhlášení nezávislosti Karpatské Ukrajiny v muzeu otevřen sál „Karpatská Ukrajina“, věnovaný tomuto krátce existujícímu státu, jehož hlavním městem byl Chust. Související zajímavosti Muzeum se roku 2018 podílelo na odhalení pamětní desky T. G. Masarykovi na budově Chustského odborného lycea. Reference
Хухрянский заказник

«Хухрянский заказник» (укр. Хухрянський заказник) — часть Гетьманского национального природного парка (с 2009 года), гидрологический заказник общегосударственного значения (1980—2009), расположенный на территории Ахтырского района (Сумская область, Украина). Площадь — 4 591,6 га. История Хухрянский заказник был создан решением Совета министров УССР от 25 февраля 1980 года № 132. В 2009 году вошёл в состав нового Гетьманского национального природного парка. Описание Заказник создан с целью охраны водно-болотных угодий в пойме реки Ворскла от города Ахтырка до границы с Полтавской областью, а также приустьевой части реки Хухра. Ближайший населённый пункт — село Хухра, город — Ахтырка. В 2009 году была обнаружена незаконная добыча песка карьерным методом. Правонарушители были привлечены к административной ответственности. Природа Вдоль берегов меандрированного русла реки и стариц произрастают тростник и рогоз (широколистный и узколистный). Растительность представлена преимущественно пойменными лугами (настоящие и заболоченные), а также пойменными лесами (доминирование ольхи). Настоящие луга представлены овсяницей, манником большим и осокой острой. Болотная растительность представлена видами дербенник прутовидный и чистец болотный. В зарослях прибрежной растительности обитают цапля (серая, рыжая, белая), большая выпь, малая выпь. Заказник является местом гнездования птиц. Примечания Литература Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. 1989. Ссылки Про заказник на сайте getmanski.info
Хухрянський заказник

Хухря́нський заказник — гідрологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Охтирського району Сумської області, на південний захід від міста Охтирки і на захід та північний захід від села Хухри. Площа 4591,6 га, створений 1980 р. Перебуває у віданні Охтирського лісгоспу. Охороняється типовий для регіону заплавний комплекс з переважанням справжніх і заболочених лук, боліт і стариць у заплаві річки Ворскли та пригирлової частини річки Хухри. Це один з небагатьох заказників, де збереглася така велика площа лук. Трапляються ділянки заплавних лісів, переважно вільхових. Рослинність справжніх лук представлена кострицею, лепешняком великим, осокою гострою. Багатий тваринний світ заказника. Трапляються рідкісні види птахів — велика біла чапля, чапля руда, сіра чапля, чорний шуліка. Тут мешкає також куниця лісова, яка охороняється законом. Входить до складу Національного природного парку «Гетьманський». Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Будинок художника (Київ)

Будинок художника (Київ) — споруда з виставковими залами, що первісно належала Спілці радянських художників України. Частина маловиразного ансамблю сучасної Львівської площі столиці. Сім бронзових алегоричних фігур, що прикрашають будинок, символи мистецтвознавства, сценографії, скульптури, архітектури, живопису, графіки, декоративно-прикладного мистецтва. Історія створення Стабілізація життя в повоєнній країні СРСР (після 1945 р.) сприяла появі спеціалізованих закладів для творчих та фахових організацій — Будинок актора, Будинок вчителя, Будинок художника тощо. Одним із перших Будинків художника, які були створені в містах СРСР, став Будинок художника в місті Омськ, відкритий у 1957 році. У державному рішенні про будівництво подібного закладу було зазначено, що його створено на відзначення творчих досягнень омського відділення Спілки художників. Будинок художника в місті Києві виник дещо пізніше — в 1977⁣—⁣1978 роках. Він утворює західний бік сучасної Львівської площі і створений в маловиразних і спрощених формах радянського модернізму та функціоналізму. Аби якось позначити фахову належність будівлі, її фасад на рівні другого поверху прикрасили алегоричними жіночими фігурами — символами різних видів мистецтв. Окрім вікон, це практично єдина деталь декору головного фасаду споруди. Серед мистецьки значущих подій 2012 року — проведений VI Всеукраїнський трієнале графіки, де експонували 250 графічних творів. Галерея Див. також Будинок актора (Київ) Національна спілка художників України Будинок Спілки письменників України Посилання Будинок художника [Архівовано 14 червня 2021 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001­–2025. — ISBN 966-02-2074-X.
Центральный государственный кинофотофоноархив Украины имени Г. С. Пшеничного

Центральный государственный кинофотофоноархив Украины имени Г. С. Пшеничного (ЦГКФФА Украины им. Г. С. Пшеничного) — ныне упразднённое архивное учреждение, обеспечивающее хранение документов Национального архивного фонда на нетрадиционных носителях информации, одно из крупнейших в Украине архивных учреждений по хранению аудиовизуальных документов. История Всеукраинский центральный фотокиноархив основан 20 июня 1932 года. Начал работать архив в 1934 году. 1 декабря 1943 года Всеукраинский центральный фотокиноархив был реорганизован в Центральный государственный архив фонофотокинодокументив УССР. С 1953 года архив был реорганизован в Центральный государственный архив кинофотофонодокументов УССР. С 31 июля 1992 года название архива изменено на Центральный государственный кинофотофоноархив Украины. С 28 декабря 1998 архивы было присвоено имя в честь директораа архива Гордея Семёновича Пшеничного. 24 октября 2022 г. в соответствии с постановлением Кабинета Министров Украины от 28 июня 2022 г. № 732 «Об оптимизации системы центральных государственных архивов», ЦГКФФА Украины им. Г. С. Пшеничного путём слияния с Центральным государственным электронным архивом Украины преобразован в Центральный государственный аудиовизуальный и электронный архив. Фонды Фотодокументы — 379477 единиц хранения, (в том числе 367 831 фотонегативов на стекле и плёнке, 10247 фотопозитивов на бумаге, 1210 слайдов, 189 фотоальбомов по 1853—2004 годам) Кинодокументы — 12284 единиц хранения, 62352 ед. хранения за 1896—1999 гг. Фонодокументы — 43615 единиц хранения, 21863 ед. хранения, (в том числе 478 на металлических матрицах, 4020 грампластинок за 1900—2004 гг.) Видеодокументы — 288 единиц хранения, 145 единиц хранения за 1994—2004 гг. Примечания Литература Архівні установи України: Довідник. Т. 1. Державні архіви / Держкомархів України. УНДІАСД; редкол.: Г. В. Боряк (голова), І. Б. Матяш, Г. В. Папакін. — 2-ге вид., доп. — Киев, 2005. — С. 127—144. — (Архівні зібрання України. Спеціальні довідники). — ISBN 966-625-029-2. Ємельянова Т. О. Центральний державний кінофотофоноархів України // Енциклопедія історії України : у 10 т. / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ: Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 466. — ISBN 978-966-00-1359-9. (укр.) Топішко Н. О. Архів кінофотофонодокументів України Центральний державний (ЦДКФФА) // Енциклопедія сучасної України : [укр.] : у 30 т. / НАН України, Наукове товариство ім. Шевченка, Институт энциклопедических исследований НАН Украины. — Київ, 2001—…. — ISBN 944-02-3354-X. Центральний державний кінофотофоноархів України імені Г. С. Пшеничного // Юридична енциклопедія : [в 6-ти т.] / ред. кол. Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.] — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2004. — Т. 6 : Т — Я. — 768 с. — ISBN 966-7492-06-0.
Parc central de Vinnytsia

Le parc central de Vinnytsia (en ukrainien : Центральний міський парк Вінниці) est un parc d'agrément classé à Vinnytsia, en Ukraine. Historique Ancien parc Maxim Gorky ou parc Leontovitch, il a été créé en 1936 et se trouve au centre-ville entre les rues Soborna et Magistratska. Il est décoré de monuments aux morts de la guerre d'Afghanistan, aux fusiliers de la Sitch, aux policiers. Il abrite aussi un stade, un planétarium, une patinoire, une salle de cinéma. Endommagé lors de la seconde guerre mondiale, il est rénové aussitôt après. En images Notes et références Portail des espaces verts Portail de l’Ukraine
Zentraler Stadtbezirk (Krywyj Rih)

Der Zentrale Stadtbezirk (укр. Центрально-Міський район) ist eine administrativ-territoriale Einheit und ein Bezirk im Westen der Stadt Krywyj Rih in der Oblast Dnipropetrowsk, Ukraine. Geschichte Zentraler Stadtbezirk wurde 1936 gegründet. Die Stadt Krywyj Rih entstand aus einer Kosakensiedlung, die Teil der Ingul-Palanka des Saporoger Kosaken-Hosta war. Von 1936 bis 1939 trug der Bezirk den Namen Jeschowski. Bevölkerung und Bevölkerungsentwicklung Sprachzusammensetzung Muttersprache der Bevölkerung laut Volkszählung 2001: Wohngebiete Galerie
Tsentralno-Miskyi District, Kryvyi Rih

Tsentralno-Miskyi District (Ukrainian: Центрально-Міський район, lit. 'Central City District') is an urban district of western Kryvyi Rih, south-central Ukraine. It is the location of the historical centre of Kryvyi Rih. History Being the oldest among all city districts, administratively Tsentralno-Miskyi District was formed in 1939. Kryvyi Rih grew out of a Cossack settlement that was part of the Inhul palanka of Zaporozhian Host. Until 1939, the Tsentralno-Miskyi District was called Yezhovsky. References
Iglesia de San Juan Apóstol (Nizhyn)

La iglesia de San Juan Apóstol (en ucraniano: Церква Іоана Богослова) es un templo ortodoxo ucraniano que se sitúa en Nizhyn, en el óblast de Chernígov de Ucrania.​ El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia La iglesia se construyó durante el reinado del hetmán Kirilo Rozumovski en el lugar donde se encontraba la iglesia de madera del mismo nombre, que existía en este sitio desde la época del voivodato de Chernígov de la mancomunidad de Polonia-Lituania en 1619. La financiación y organización de la construcción de la iglesia estuvo a cargo del mariscal de distrito de la nobleza de Nizhyn y Baturin, el coronel retirado de origen griego de Nizhyn, Iván Ternaviot. Los expertos atribuyen la autoría de la iglesia a los arquitectos Andréi Kvasov e Iván Grigoróvich-Barski.​ De 1926 a 2019, el edificio de la iglesia albergó la biblioteca y el archivo del distrito. Entre 1954 y 1955, se llevaron a cabo obras de restauración en la iglesia. Entre 2013 y 2017, se renovó el edificio administrativo para dar el edificio a la iglesia ortodoxa de Ucrania.​ Arquitectura El estilo arquitectónico de la iglesia combina rasgos del barroco ucraniano tardío (decoración sobria de muros, ventanas y portales) y del neoclasicismo (proporciones correctas, pórtico y columnas). Se trata de una iglesia compacta de una sola nave, de planta cruciforme. La iglesia tiene dos niveles: en el primero se encontraba una iglesia de verano y en el segundo, una forma fría, poco común en la arquitectura eclesiástica ucraniana. En cuanto a su volumen y diseño espacial, pertenece al tipo de edificios tetraconcha. El edificio posee buenas proporciones, con una silueta piramidal esbelta y acentuada, con un tambor ligero y alargado, y una decoración sobria, inspirada en el estilo del barroco ucraniano tardío. El edificio cuenta con dos altares: el de Juan el Apóstol en la planta baja y el de la Resurrección de Cristo en la planta superior. Galería Referencias Enlaces externos
Церковь Иоанна Богослова (Нежин)

Церковь Иоанна Богослова — православный храм и памятник архитектуры национального значения в городе Нежине Черниговской области. Является одной из важнейших архитектурных доминант центра города. История Церковь Иоанна Богослова сооружена в 1752 году на Московской улице (сейчас — Гоголя) на месте деревянной церкви, построенной в 1619 году. При церкви действовали приходская школа и госпиталь. В 1787—1804 годах в церкви священником служил Фёдор Герасимович — отец уроженца Нежина, отечественного мореплавателя Юрия Фёдоровича Лисянского. В 1926 году в церкви разместилось хранилище архива (ныне отдел хранения документов Государственного архива Черниговской области). Короткое время вместе с архивом размещалась библиотека. В 1954—1955 годах храм был реставрирован. В 1963 году ему присвоен статус памятника архитектуры национального значения с охранным № 831 под названием Ивановская церковь (укр. Іванівська церква). В 2019 году хранилище архива было перемещено в новое здание — учебный корпус № 2 Нежинского профессионального аграрного лицея (улица Независимости, 42). 4 апреля 2019 года Решением Черниговского областного совета памятники архитектуры (церкви Иоанна Богослова и Троицкая) были переданы в долгосрочное бесплатное пользование религиозной общине Черниговской епархии ПЦУ. Архитектура Каменная, однокупольная, крестообразная в плане с короткими раменами (прямоугольные объёмы, расположенные по бокам от центральной части здания, распространённый элемент архитектуры украинского барокко), к которым с запада и востока примыкают равновысокие экседры (ниши, завершающиеся полукуполами). В стилевом отношении относится к переходному этапу от позднего украинского барокко к классицизму. Вход с западной стороны, к нему ведут ступени на второй этаж. Второй этаж южной стороны имеет балкон на опорах. В интерьере частично сохранилась масляная роспись XVIII и XIX веков. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 281 ІОАННА БОГОСЛОВА ЦЕРКВА
Saint John the Apostle Church, Skoryky

Saint John the Apostle Church (Ukrainian: Церква Іоанна Богослова) is a complex architectural monument of national importance and monumental art, dating from the 17th–early 18th centuries, which is the architectural dominant feature of the Skoryky in Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. The wooden church belongs to the archaic regional type and is one of the most characteristic examples of the Podillia school of folk architecture. It is a three-section, three-part, three-roofed (three-gabled) structure consisting of a larger nave and identical smaller altar and narthex. The lower part of the unclad log walls is protected by a wide eave on curved brackets. Above it rise log structures that transition into octagons, which support octagonal tent roofs with finials, with the middle roof above the nave being significantly higher, forming a distinctive silhouette. The interior of the narthex has a two-tiered structure with choirs, connected to the nave by a figured arch-cutout. The church has preserved a six-tiered carved gilded iconostasis of the 18th century with a dynamic composition containing icons in the style of Baroque painting. The church was restored in 1989–1991, and the iconostasis in 1999. References
Église Saint-Basile de Kiev

L’église Saint-Basile-le-Grand est une église gréco-catholique de Kiev, en Ukraine. Confiée à l'ordre basilien à Kiev, située sur Voznesensky descente, près de la place de Lviv. Histoire de l'église La construction de l'église débute en 1998 sur des projets de Larissa Skorik, une architecte et femme politique, députée de 1990 à 1994. Son architecture résolument contemporaine détonne dans le paysage environnant mais s'inscrit dans les recherches architecturales des années 1990-2000, notamment en architecture sacrée, de la ville de Kiev au sortir de l'ère soviétique (voir par exemple la Cathédrale patriarcale de la Résurrection du Christ). Sa forme pyramidale est constituée de toits pyramidaux étagés. L'architecture intérieure, avec la séparation traditionnelle entre le chœur réservé au clergé et la partie réservée au fidèle sur deux étages, laisse une large place à la couleur blanche et à la lumière extérieure. Le 22 juin 2001, le monastère basilien entre en activité.Le Suprême de l'Archevêque majeure de l'Église gréco-catholique d'Ukraine, Lubomir Husar préside la messe. Trois jours plus tard, le pape Jean-Paul II, en visite pastorale en Ukraine, visite et bénit l'église. En 2002, l'église est consacrée, et les reliques du bienheureux Josaphat Kocylovskyj y sont transférées. Lien Informations de l'Archevêché de Kiev Site internet du monastère Saint-Basile-le-Grand (en ukrainien) Notes et références Portail de l’Ukraine Portail du catholicisme Portail des chrétiens d’Orient