NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Khroustalnyï

Khroustalnyï (en ukrainien : Хрустальний), ou Krasnyï Loutch (en russe : Красный Луч), est une ville minière de l'oblast de Louhansk et du raïon de Rovenky, en Ukraine orientale. Sa population s'élevait à 82 765 habitants en 2013. Géographie Khroustalny se trouve à 33,2 km à l'ouest de la ville de Rovenky et à 57 km au sud-ouest de celle de Louhansk, en Ukraine. Elle est située au bord de la rivière Krychtaleva (dit aussi Jolobky), juste au nord du fleuve côtier Mious, qui se jette ensuite dans la mer d'Azov, et est assise sur le plateau du Donets, à 269 mètres d'altitude. Communauté territoriale Depuis la réforme administrative de 2020, la ville de Khroustalny est le siège d'une communauté territoriale homonyme (uk) regroupant les localités suivantes : Petrovo Krasnosillia, Bokovo Khroustalne, Mioussynsk, Hrouchove, Zaporijjia, Ivanivka, Kniahynivka, Krasnyï Kout, Malomykolaïvka, Sadovo-Khroustalnenskyï, Sofïïvskyï, Fachtchivka, Fedorivka, Khroustalne, Chterivka, Bachtevytch, Boutkevytch, Berhoulivske, Voskressenivka, Hannivka, Davydivka, Ielyzavetivka, Jerebiatche, Zakhidne, Zelenyï Haï, Indoustriia, Kovylne, Kozakivka, Komendantske, Korinne, Krasnoloutskyï, Kourhan, Lisne, Mykytivka, Novoielyzavetivka, Orlivske, Soniatchne, Stepove, Tamara, Troubnyï, Ourojaïne, Khroustalnyï et Chyrokyï. Sa population s'élevait à 123 859 habitants en 2013. Histoire La ville est fondée au début du XXe siècle sous le nom de Krindatchiovka. Elle est renommée Krasnyï Loutch en 1929. Elle est devenue l'un des plus importants centres de l'industrie houillère du bassin du Donets ou Donbass. La ville était sous occupation allemande de 1942 à 1944. La communauté juive locale est exterminée pendant cette période. Les Juifs et des communistes sont tués et jetés dans les puits de la mine de charbon. Ce massacre fait environ deux mille victimes. En 2014, la ville passe sous le contrôle de la république populaire de Lougansk. En mai 2016, dans le contexte des lois de décommunisation, l'Ukraine décide de la renommer Khroustalny. Population Personnalités Viktor Plakida (1956–), homme politique ukrainien. Transports Khroustalny se trouve à 136 km de Louhansk par le chemin de fer et à 62 km par la route. Notes et références Voir aussi Articles connexes Oblast de Louhansk Liens externes Portail de l’Ukraine
Chrustal'nyj

Chrustal'nyj (in ucraino Хрустальний?; in russo Хрустальный?) o Krasnyj Luč (in ucraino Красний Луч?; in russo Красный Луч?) è de iure una città dell'Ucraina situata nell'Oblast' di Luhans'k della regione storica del Donbass, nel sud-est del paese, ma dall'aprìle 2014 è de facto parte dell'autoproclamata Repubblica Popolare di Lugansk a sostegno della Russia. Il numero degli abitanti è in lento, costante, declino. Di circa 115.000 (nel 1993), era sceso a 94.875, nel 2001, e stimato in 89.688, nel 2005. La denominazione attuale è stata decisa nel 2016 dalle autorità ucraine, ma non è riconosciuta dalle autorità russe, per le quali la città conserva il nome di Krasnyj Luč (in ucraino Красний Луч?; in russo Красный Луч?. Storia La città venne fondata come Krindačëvka (in ucraino Криндачівка?, Kryndačivka) all'inizio del XX secolo, e ribattezzata Krasnyj Luč nel 1920. La città divenne uno dei più importanti centri minerari del bacino carbonifero del Donec. Monumenti e luoghi d'interesse Muro degli Onori Il Muro degli Onori è un monumento commemorativo dedicato ai caduti durante la seconda guerra mondiale situato nei pressi del fiume Mius. Il memoriale ricorda gli eroi di guerra ed i lavoratori che impegnarono le forze della Wehrmacht sulla linea di fronte che passava nella città ucraina e che contribuirono alla liberazione del territorio del Donbass. Tra i personaggi storici ricordati vi è l'aviatrice e pilota da caccia Lidija Litvjak che da qui partì per la sua ultima missione operativa prima del suo abbattimento. Economia L'economia della città si basa principalmente sull'industria mineraria, in particolare l'estrazione del carbone per la presenza di antracite nel territorio. Sport Chrustal'nyj è nota in campo sportivo per i risultati ottenuti dalla locale squadra giovanile in varie discipline, soprattutto atletica, calcio e sollevamento pesi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Chrustal'nyj Collegamenti esterni (EN) Krasnyy Luch, in Encyclopedia Britannica, https://www.britannica.com/. URL consultato il 10 ott 2010.
Chroestalnyj

Chroestalnyj (Oekraïens: Хрустальний) is een stad in de Oekraïense oblast Loehansk. Chroestalny is een belangrijke mijnbouwstad binnen het Donetsbekken. Het aantal inwoners bedraagt ongeveer 79.764 personen (2021). Geschiedenis De plaats werd aan het eind van de 19e eeuw gesticht met de naam Kryndatsjivka. Van 1920 tot 2016 was de naam Krasnyj Loetsj. Het werd een van de belangrijkste steenkoolcentra van het Donetsbekken. In de Tweede Wereldoorlog was de stad van juni 1942 tot september 1943 bezet door de Duitsers. Slachtoffers van de Duitse bezetting, vooral Joden en communisten, werden in een schacht van de Bogdan kolenmijn gedumpt. Het aantal slachtoffers bedroeg omstreeks 2000. In januari 1965 bedroeg het inwonertal van de stad 101.000 en in januari 1989 was dat verder toegenomen tot ruim 113.000 inwoners. Behalve de delving van steenkool in de mijnen waren er steenkoolverrijkingsbedrijven, een fabriek voor machine-onderdelen en lichte industrie. De stad heeft aansluiting op het spoorwegnet, er is een station. Na de onafhankelijkheid van Oekraïne is de winning van steenkool afgenomen. De bevolkingsomvang is na 1990 geleidelijk afgenomen tot 82.650 in 2013 en 81.400 in 2017. Na de opstanden in het oosten van Oekraïne staat de stad sinds het voorjaar van 2014 onder controle van de Volksrepubliek Loegansk. In mei 2016 besloot de Verchovna Rada van Oekraïne om de Russische naam van de stad te veranderen in Chroestalnyj, een naam die ter plaatse niet gebruikt wordt. Demografie Volgens de Oekraïense volkstelling van 2001 was de etnische samenstelling van de bevolking: Oekraïners: 49% Russen: 46% Wit-Russen: 1% Overigen: 4% De verdeling naar spreektaal was als volgt: Russisch: 88% Oekraïens 10,4% Armeens: 0,2% Wit-Russisch: 0,1% Bekende personen Nikita Krylov (1992), mixed martial arts, werd geboren in Krasnyj Loetsj. Op 1 augustus 1943 vertrok gevechtspiloot Lidija Litvjak van een basis bij Krasnyj Loetsj, voor een missie waarvan ze niet terugkeerde. Anatolij Konkov (1949-2024), voetballer en trainer
Chrustalnyj

Chrustalnyj (ukr. Хрустальний, do 1920 Krindaczewka, do 2016 Krasnyj Łucz) – miasto na Ukrainie w obwodzie ługańskim. Od 2014 roku znajduje się pod kontrolą samozwańczej Ługańskiej Republiki Ludowej. Stacja kolejowa. Duży ośrodek eksploatacji węgla kamiennego w Donieckim Zagłębiu Węglowym. Ponadto rozwinięty przemysł maszynowy, materiałów budowlanych oraz drzewny. Historia W latach 80. XIX wieku w okolicach dzisiejszego Chrustalnego odkryto bogate złoża antracytu. Oficjalne założenie miasta nastąpiło w 1895 roku. W 1920 roku zaczęto wydawać gazetę. W grudniu 1920 roku władza radziecka podjęła decyzję o zmianie nazwy miasta na Krasnyj Łucz. Prawa miejskie posiada od 1926, w 1939 liczyło 50,8 tys. mieszkańców. Od 18 lipca 1942 roku do 1 września 1943 roku miasto znajdowało się pod okupacją hitlerowską. Podczas okupacji w mieście powstały cztery obozy koncentracyjne dla ludności cywilnej. W 1989 roku głównymi sektorami gospodarki były górnictwo węgla i przemysł maszynowy. Do 1997 r. istniały tutaj dwie wyższe uczelnie (№ 17 i № 36). W maju 1997 r. wyższe uczelnie № 36 zostało zlikwidowano. Do 12 maja 2016 roku nosiło nazwę Krasnyj Łucz (ukr. Красний Луч). Demografia 1965 – 101 000 1989 – 113 278 2013 – 82 765 2014 – 82 228 Przypisy
Khrustalnyi

Khrustalnyi (em ucraniano: Хрустальний) ou Krasnyi Luch (em russo: Красный Луч) é uma cidade da Ucrânia, situada no Oblast de Luhansk. Tem 153,56 km² de área e sua população em 2020 foi estimada em 79.764 habitantes. Desde 2014, é controlada pela República Popular de Lugansk. Sob as leis de descomunização ucranianas, a cidade foi renomeada como Khrustalnyi, em 12 de maio de 2016, pelo parlamento ucraniano. Referências
Hrustalnîi

Hrustalnîi (în ucraineană Хрустальний; până în 1920, Krîndacivka (în ucraineană Криндачі́вка); între 1920–2016, Krasnîi Luci, în ucraineană Красний Луч) este oraș regional în regiunea Luhansk, Ucraina. Deși subordonat direct regiunii, orașul este și reședința raionului Krasnîi Luci. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Hrustalnîi era vorbitoare de rusă (87,82%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (10,43%). Au trăit la Hrustalnîi Nikolai Șmatko (n. 1943) - sculptor ucrainean, a lucrat aici în perioada 1985-1991 Vezi și Lista orașelor din Ucraina Note
Chrustalnyj

Chrustalnyj (ukrainska: Хрустальний), före 2016: Krasnyj Lutj (ukrainska: Красний Луч, ryska: Красный Луч) är en stad i Luhansk oblast i östra Ukraina. Staden ligger cirka 56 kilometer sydväst om Luhansk. Chrustalnyj beräknades ha 79 533 invånare i januari 2022. Under de proryska protesterna i Ukraina 2014 intogs staden av proryska separatister. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Chrustalnyj.
Жандарка

Жандарка — невелике озеро в Києві, що протікає поміж трьох вулиць: Урлівська, Здолбунівська та Григоренка в Дарницькому районі. Озеро утворилося в 1970-х—1980-х роках внаслідок заповненням водою луків під час повеней. Загальні відомості Озеро було неодноразово завалено сміттям. Під час будівництва житлових масивів сміття та залишки змивались в озеро та на береги, після чого береги стали дуже брудними.[джерело?] Група волонтерів та небайдужих разом з працівниками «Київзеленбуд» очистили набережну та підкосили траву. Разом вони вивезли близько трьох тон сміття. У 2018 році озеро розчистили від водоростей та сміття. Зараз через Жандарку проходить міст, що може переправити дітей до школи. В майбутньому розглядається можливість звести «Еко-Парк» на території озера. Тваринний світ На території водойми проживають видри, птахи, великі сімейства качок, миші, й за твердженням мешканців, що навіть бачили раків. Взимку 2017 року місцеві мешканці видалися до встановлення промислового компресора, бо через кригу товщиною в 15 сантиметрів до риб не надходив кисень. Галерея Примітки
61-й арсенал (Україна)

61-й арсенал (61 АРС, в/ч А0829) — база зберігання боєприпасів Збройних сил України у Харківській області. Історія 3 травня 1938 року був сформований військовий склад № 61 Наркомату оборони СРСР. 1 серпня 1960 року — склад перетворено в 61-й арсенал міністерства оборони СРСР. 1992 року після проголошення незалежності України, було передано у відання Міноборони України. Арсенал знаходиться на відстані 1,2 км від міста Лозова. Його загальна площа - 494 га, з них 247 га - технічна територія, де зберігалося близько 93 тис. тонн ракет, артилерійських, мінометних, танкових і стрілецьких боєприпасів та піротехнічних засобів. 22 травня 2006 р. увійшов до складу Південного оперативного командування сухопутних військ ЗСУ. За офіційними даними Міністерства оборони України, на початок 2008 року у арсеналі знаходилося майже 95 тис. тонн боєприпасів. Пожежа 2008 року 27 серпня 2008 року о 16:20 загорілися військові сховища 61-го арсеналу. Вибухи розпочалися о 18:10, було евакуйовано всіх жителів у радіусі 3 км від арсеналу. Наступного дня — 29 серпня, через пожежу вибухнула газорозподільна станція. Вибухами було зруйновано 122 сховища та відкритих майданчиків зберігання боєприпасів. За оцінками фахівців, із 93 тис. тонн частина боєприпасів здетонувала, а більшість отримала механічні ушкодження й була розкидана по технічній території. До ліквідації пожежі було задіяно 1558 осіб і 168 одиниць техніки. Однією із основних причин надзвичайної події, що сталася на 61-у арсеналі у Харківській області, є підпал і пожежа на сміттєзвалищі поблизу цього об’єкта. Керівництво Примітки Джерела
Павленки (Полтава)

Павленки — історична місцевість у Київському районі Полтави, колишнє село поблизу міста. Історія Відомі з XVII ст. Належали представникам козацької полтавської старшини Павленкам. Назва села походила від їх прізвища. У другій половині XVII століття у селі на околиці Полтави порядкували Грицько Павленко (заможний козак) із братами, та бургомістр Максим Павленко. На цей час у Павленках проживало 973 господарів та 71 підсусідок (так називали збіднілих селян, які жили у чужих хатинах). Село входило до складу Полтавської міської сотні Полтавського Полку разом із селами Будища, Жуки, Патлаївка, Яківці. На початку XVIII ст. у Павленках були володіння сотника Першої Полтавської сотні І. Тарнавського. У 1769 р. Павленки входили до складу Полтавської міської сотні Полтавського полку. На початку XIX ст. у Павленках мали невеликі земельні володіння колезький реєстратор Я. М. Глоба та його брат священик О. М. Глоба. Жителями Павленків були козаки, кріпаки та казенні селяни. Здавна село поділялося на Ближні Павленки (ввійшли в межі Полтави в 1-й половині XIX ст.) та Дальні Павленки (залишилися самостійним селом до початку 1929 р.). У 1859 р. у Ближніх Павленках — 316 дворів, 2569 мешканців, у Дальніх Павленках — 45 дворів, 300 мешканця. Після включення до складу міста район починає забудовуватись багатоповерховими будинками та промисловими підприємствами. У с. Дальніх Павленках жив майстер по виготовленню скрипок В. Г. Марченко, який одержав 2 бронзові медалі за свої вироби на сільськогосподарських виставках у Полтаві (1893) і Кременчуці (1898). У ХІХ ст. в Ближніх Павленках був маєток П. В. Тарнавського, потім П. П. Тарнавського, в Дальніх Павленках — учасника Вітчизняної війни 1812 р., георгіївського кавалера Д. С. Розлача, потім його сина А. Д. Розлача. У 1707—1708 рр. збудовано Покровську церкву. При церкві існувала бібліотека, діяла церковнопарафіяльна школа. У 1876 р. відкрито Павленківське Полтавської волості земське училище. У 1895 р. Полтавське земство придбало розташоване у Павленках садове господарство, на базі якого було засновано Полтавську школу садівництва і городництва. З Павленками пов'язане ім'я російського письменника Буніна Івана Олексійовича (1870—1953). У Павленках знаходилася садиба художника Г. Г. Мясоєдова (тепер будинок № 27/29 по вулиці Мясоєдова), поруч знаходиться його могила. Інфраструктура Зараз район знаходиться поблизу центральної частини міста, та має розвинену інфраструктуру. На території району знаходяться: Торгово-розважальний центр «Київ» Автостанція «Полтава-3» Полтавський турбомеханічний завод Полтавська гравіметрична обсерваторія Інституту геофізики НАН України імені С. І. Суботіна Пам'ятник загиблим під час геноциду вірмен в Османській імперії Пам'ятник працівникам турбомеханічного заводу, полеглим у Другій світовій війні (автор Л. Левін) Джерела «Павленки» на сайті Бориса Тристанова [Архівовано 4 листопада 2018 у Wayback Machine.]
Багачевський ліцей №1

Багачевський ліцей № 1 — загальноосвітній навчальний заклад у місті Багачевім Черкаської області. Історія Школа була заснована у повоєнний час, 1946 року, як Звенигородська семирічна школа № 7. Вона підпорядковувалась відділу народної освіти виконавчого комітету Звенигородської районної ради депутатів трудящих Київської області. Розміщувалась у невеликій будівлі селища «Шахтинське», навчання проводилось двома мовами — українською та російською. Директором стала Пімахова Олександра Павлівна, потім Харчевна Марія Георгіївна. 1950 року школа була перейменована у Ватутінську середню школу № 1, того ж року вона переїхала до новозбудованої будівлі. 1953 року відбувся перший випуск 10 класу — 23 учні. З 1954 року школа вже у складі новоствореної Черкаської області. 1955 року колектив школи знову було переселено до новозбудованої будівлі, де він перебуває і сьогодні, перед фасадом було встановлено погруддя Тараса Шевченка та Максима Горького. Того ж року заклад отримав статус школи з російською мовою навчання. Директором став Лебедик Петро Михайлович. 1958 року школа отримала нову назву — Ватутінська загальноосвітня трудова політехнічна школа з виробничим навчання. 1963 року директором став Заїка Олексій Філімонович. 1967 року було збудовано другий корпус. Через рік навчальний заклад перейменовано у Ватутінську загальноосвітню трудову політехнічну школу № 1, 1971 року — у Ватутінську середню школу № 1. 1976 року у школі почалось поглиблене вивчення англійської мови, було набрано перший клас учнів, які почали вивчати цю мову з першого року навчання. Ініціатором цього виступила Романчук Лідія Миколаївна. Школа отримала нову назву — Ватутінська середня школа № 1 з поглибленим вивчення англійської мови. З 2005 року школа отримала назву Ватутінська спеціалізована школа № 1 і статус спеціалізованої. 2016 року заклад став учасником проекту «Інноваційні школи Черкащини», з травня 2017 року отримано статус експериментального навчального закладу зі створення автентичної школи. Автором ідеї виступив заступник директора Підчіс Тетяна Борисівна. У 2024 році школа отримала сучасну назву згодом після перейменування міста Багачеве. Педагогічний колектив Педагогічний колектив школи налічує 39 учителів, з яких 2 мають звання «вчитель-методист», 12 — «старший вчитель». 18 педагогів мають вищу категорію, 12 — першу категорію, 3 — другу категорію. Посилання Сайт школи На сайті ІСУО [Архівовано 14 листопада 2018 у Wayback Machine.]
Гришковецкая поселковая община

Гришковецкая поселковая община (укр. Гришковецька селищна громада) — территориальная община в Бердичевском районе Житомирской области Украины. Административный центр — посёлок Гришковцы. Население составляет 10401 человек. Площадь — 216,1 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Гришковецкого поселкового совета, а также Гальчинского, Никоновского, Осыковского, Половецкого, Рейского, Скаковского и Старосолотвинского сельских советов Бердичевского района. Населённые пункты В состав общины входят 2 посёлка и 15 сёл: Посёлок Гришковцы Гальчинский старостинский округ: Гальчин Сёмаки Никоновский старостинский округ: Кукильня Никоновка Осыковский старостинский округ: Агатовка Дубовая Осыково Половецкий старостинский округ: Половецкое Посёлок Хмелевое Рейский старостинский округ: Гвоздава Рея Скаковский старостинский округ: Журбинцы Скаковка Хмелище Старосолотвинский старостинский округ: Новый Солотвин Старый Солотвин Примечания Ссылки Официальный сайт Гришковецкой общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 79. — 441 с. (укр.)
Гришковецька селищна громада

Гришковецька селищна територіальна громада — територіальна громада в Україні, в Бердичівському районі Житомирської області. Адміністративний центр — селище Гришківці. Загальна інформація Площа території — 216,6 км², кількість населення — 9 657 осіб (2020). Станом на 2018 рік площа території громади становила 216,76 км², кількість населення — 9 872 осіб (2018). Населені пункти До складу громади входять 2 селища (Гришківці, Хмельове) і 15 сіл: Агатівка, Гальчин, Гвіздава, Дубова, Журбинці, Кукільня, Никонівка, Новий Солотвин, Осикове, Половецьке, Рея, Скаківка, Старий Солотвин, Сьомаки, Хмелище. Старостинські округи Гальчинський, Никонівський, Осиківський, Половецький, Рейський, Скаківський, Старосолотвинський. Історія Утворена 17 травня 2018 року шляхом об'єднання Гришковецької селищної та Гальчинської, Никонівської, Осиківської, Половецької, Рейської, Скаківської, Старосолотвинської сільських рад Бердичівського району. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 червня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», громада увійшла до складу новоствореного Бердичівського району. Примітки Джерела ВВРУ, 2018, № 37, стор. 31 Посилання Гришковецька селищна об'єднана територіальна громада [Архівовано 26 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
Нікопольська СЕС

Нікопольська сонячна електростанція — фотоелектрична сонячна електростанція розташована на території відпрацьованого кар'єру — ділянці, яка непридатна для ведення сільського господарства поблизу села Старозаводське на Дніпропетровщині. Збудована ДТЕК у кооперації із China Machinery Engineering Company (CMEC). Угода була підписана в рамках круглого столу «Китайські інвестиції в розвиток енергетики України», організованого асоціацією SilkLink. Проєктна потужність —200 МВт. Після завершення будівництва Нікопольська СЕС стане найпотужнішою сонячною електростанцією України та увійде в трійку найбільших у Європі. Нікопольська СЕС вироблятиме понад 280 млн кВт·год/рік — цього вистачить для забезпечення енергоспоживання 100 тис. домогосподарств. Екологічний ефект від роботи сонячної станції буде полягати у щорічному скороченні викидів в атмосферу на 300 тис. т CO2. Загальні інвестиції в проєкт складуть 230 млн євро. Угода підписана 6 квітня 2018 року. Згідно з планом, будівництво Нікопольської СЕС розпочнеться у квітні і буде завершено до кінця 2018 р. 4 жовтня 2018 року будівництво було розпочате. Планується встановити близько 750 тис. сонячних панелей і 80 інверторних станцій центрального типу. У жовтні 2018 року Китайська Trina Solar Limited повідомила про постачання фотоелектричних модулів загальною потужністю 123 МВт для проєкту сонячної електростанції, що реалізується найбільшим в Україні приватним енергетичним холдингом ДТЕК. Trina Solar уточнює, що проєктна потужність станції, розташованої на околиці Нікополя на Дніпропетровщині, становить 246 МВт. 16 лютого 2019 року електростанцію ТОВ «Солар-Фарм-1» було введено до експлуатації. Див. також Сонячна енергетика України Сонячні електростанції України Трифонівська сонячна електростанція Покровська сонячна електростанція Примітки Посилання Нікопольська СЕС [Архівовано 20 лютого 2019 у Wayback Machine.] // ДТЕК Значення сонячних гігантів для України: Нікопольська і Покровська СЕС [Архівовано 25 травня 2019 у Wayback Machine.] ДТЕК Нікопольській СЕС – п’ять років. Як і чим живе сонячна станція сьогодні, – інтерв’ю з працівниками