NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Старозбаразька фортеця

Старозба́разька форте́ця — оборонна споруда, пам'ятка архітектури національного значення. Діяла у XIII–XVI століттях як перший замок м. Збаража; руїни — на Замковій (або Княжій) горі поблизу села Старий Збараж. Пам'ятка архітектури національного значення. Коротка історія Доступ до твердині з боку долини річки Гнізна утруднюють урвисті схили, зі східного боку — глибокий перек. 1-й кам'яний замок споруджено 1393 року князем Дмитро Корибут, внуком литовського князя Ольгерда, на місці дерев'яної фортеці. 1474 його спалили татари, у полум'ї загинули захисники замку і збаразький князь Василь Васильович Несвіцький. Згодом відбудований, витримав татарські напади 1558, 1567, 1572, 1588, 1590, 1594. Після того, як його зруйнували татари — 1598 (чи 1589, замок обороняв загін князя Івана Збаразького), не відновлювали. У 1920-х роках залишалися рештки стін, частина в'їзної брами. Новий замок збудований на території сучасного Збаража. Після Другої світової війни залишилася частина стіни довжиною 30 м, висотою близько 20 м, так звана «Конарова стіна», яку розібрали на будівництво дороги та ферми. Нині на поверхні видно лише частини фундаменту, сліди оборонних валів. Детального опису первісного вигляду фортеці нема, збереглася давня гравюра, на якій зображено 6 кількаповерхових веж. Примітки Література Бойко В. Старозбаразька фортеця // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 336. — ISBN 978-966-528-279-2. Tomasz Kunzek Przewodnik po województwie Tarnopolskim (z mapą) // Rzeszów: Libra PL, 2013. — 140 s. — S. 115–116. (пол.) Посилання Замок в селе Старый Збараж (рос.)
Дворец Меринга

Дворец Меринга — дворец конца XVIII века в селе Старая Прилука, Винницкой области. В конце XIX века являлся владением Сергея Федоровича Меринга, сына известного киевского врача, профессора и крупного землевладельца Федора Федоровича Меринга, был им реконструирован и преобразился в копию Мариинского дворца в Киеве. Памятник архитектуры национального значения. История Согласно одной версии дворец был построен в конце XVIII века Александром Мацеем. Согласно другой версии замок построен графом Александром Борецким (Бедржицким) около 1769 года. В 1780 году дворец как и все село перешли в руки графини Гонораты Калиновской-Бедржицкой. В 1862 году имение, путём наследства, перешло Цеславу Владиславовичу Здеховскому, который перестроил дворец по проекту архитектора Кароля Маевского. При Здеховсоком в имении хранились картины старых школ немецких и испанских художников, а также работы Стимлера, Гроттгера. Выставленные на продажу сыном Здеховского картины были оценены в 100 тысяч серебряных рублей. Часть галереи Здеховского была украдена российским правительством. В конце XIX века имение стало принадлежать Сергею Фёдоровичу Мерингу (сыну известного украинского врача и предпринимателя Фёдора Фёдоровича Меринга), согласно легенде он выиграл его в карты, согласно другой версии получил в наследство от отца. Дворец подвергся реконструкции, были возведены резные арки, положен узорчатый кафель на стенах и лепнина на потолке свидетельствующие о мавританском стиле интерьера, в некоторых комнатах стены были выполнены из красного дерева. В вестибюле была проведена майоликовая отделка потолка и стен. Внешний вид дворца был скопирован с киевского Мариинского дворца. Непосредственно перед революцией дворец был отдан в аренду Казимиру Викентьевичу Ближовскому. В советское время первая реконструкция дворца проводилась в 1950-х годах, во время её проведения были найдены драгоценные украшения, драгоценные вещи и картины. При советской власти перед дворцом стоял памятник Ленину, который после распада СССР был демонтирован, а на его место была поставлена чаша, снятая с фасада дворца. С 1958 года в здании дворца располагается школа-интернат. Галерея . Примечания
Староприлуцький палац

В Старій Прилуці знаходиться над Десною замок. Від замку до ріки тягнеться вал. Замок Збаразьких існував на місці старого городища (Згар). В 1594 р. біля прилуцького замку було 4000 козацьких осель. Олександр Борецький (?-1769) побудував у Прилуках палац та заклав тут також парк, каплицю. Утримував також стадо породистих коней. Донька Олександра — графиня Гонората Борецька побудувала у Прилуках костел Св. Анни в 1805 р. та Преображенську церкву 1819 р. В другій половині 19 ст. палац перебудував Чеслав Здиховський. Останній власник Сергій Мерінг також перебудував або тільки реставрував палац. Достеменно не відомо який був за виглядом палац Борецького. Відомо, що Борецький провадив життя магната і оточував себе відповідним побутом. Також не відомо, що саме було зміненно Чеславом Здеховським та Мерінгом. В палаці знаходилися картини старих шкіл німецьких та іспанських малярів, а з також роботи Стімлера, Ґроттґера. Виставлені на продаж сином Здеховського картини були оцінені в 100 000 срібних карбованців. Частина галереї Здеховського була викрадена російським урядом. Ще на території знаходяться малі копії сфінксів, ходять легенди що перед смертю доньки Мерінга, донька заховала ляльку з чистого золота вага якої становить приблизно 35 кілограм, та заховала золотий меч. Якщо вірити словам місцевих ще є підземні ходи, але знайти їх дуже тяжко, та скоріш за все вони вже зруйновані. Нині в колишньому палаці міститься Староприлуцька спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат. Галерея . Мережні ресурси Przyłuka // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1888. — Т. IX. — S. 217. (пол.)
Старосілля (Чорнобильський район)

Старосілля — колишнє село в Україні, за 8 км від ЧАЕС та за 15 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль, в Іванківському районі Київської області. Розташоване на лівому березі р. Прип'ять. Історія Час виникнення села невідомий. 1887 року у селі мешкало 214 осіб. Станом на 1900 рік — казенне село, населення становило 297 мешканців, було 50 дворів. У селі діяла школа грамоти. Працювало 2 вітряки, кузня. Підпорядковувалося Чорнобильській волості Радомисльського пловіту. У 1960 — на поч. 1970-х рр. село підпорядковувалося Кривогірській сільській раді, а після ліквідації останньої і до 1986 року — Зимовищенській сільській раді Чорнобильського району. Автобусне сполучення із райцентром відкрите у середині 70-х років. На початку 80-х років село обнесене піщаною дамбою для захисту від весняних повеней, довжина дуги дамби - 2,5 км. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 190 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживало 145 мешканців, було 94 двори, працював сільський клуб, магазин (лавка) і пункт прийому молока від населення. До 70-х років при клубі працювала бібліотека і початкова школа на кілька учнів, у селі діяв фельдшерсько-акушерський пункт. Поштові послуги надавались поштаркою. У клубі був встановлений телефонний апарат. У 1985 році встановлено пам'ятник односельчанам, які загинули у ІІ Світовій війні. Після аварії на станції 26 квітня 1986 року село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, мешканці переселені спочатку у село Лук'янівка (тимчасово), потім на постійне проживання у села Лукаші та Рудницьке Баришівського району. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Домінік П'єр Де ля Фліз. Старосілля // Медико-топографічний опис державних маєтностей Київської округи з зображенням деяких природних витворів рослинного і тваринного світу, разом із статистикою кожного села, їхнім виглядом, зробленим з натури, зображенням селянських костюмів та географічною картою Київської округи. — К., 1854. — С. 832—834. Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з травня 2019] Куда переехали жители эвакуированных населенных пунктов Примітки
Старуня (грязьовий вулкан)

Стару́ня (грязьовий вулкан) — геологічна пам'ятка природи «грязьовий вулкан» загальнодержавного значення в Україні. Розташування Розташована в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області, біля південної околиці села Старуні. Опис Площа природоохоронної території становить 60 га. Статус з 1984 року. Перебуває у віданні Старунської сільської ради. Охоронна територія, в межах якої активно відбуваються процеси, пов'язані з нафтогазоносністю (виходи природних газів, грязьові вулкани, тектонічні зсуви тощо). Грязьовий вулкан «Старуня» являє собою дуже пологий глинистий конус діаметром 20 м і заввишки до 1,5 м з невеликим жерлом діаметром 0,3 м, через яке час від часу виділяються глина, розсіл і бульбашки газу. Історія На початку XX століття на території Старуні, в районі вироблених копалень озокериту, виявлено рештки викопних рослин і тварин, а також 4 стоянки людини середньокам'яної доби. У 1907 році тут цілком випадково були знайдені рештки тварин кінця льодовикової доби. Біля потоку Лукавець Великий в озокеритній шахті на глибині 12,5 м було знайдено мамонта, а трохи глибше — волохатого носорога, гігантського оленя, різних викопних птахів та земноводних. Очевидно, сіль, озокерит, розчин нафти та безкисневі умови багна сприяли консервації старунських тварин. Радіобіологічним способом було встановлено, що носоріг пролежав тут 23 255 (± 775) років. Щодо того, як тварини тут опинилися, то цілком імовірно, що пізньопалеотична людина в околицях Старуні полювала на них, заганяла в болото і там вони гинули. Сучасний стан У 1977 році тут почав діяти єдиний в українських Карпатах грязьовий вулкан. Є плани утворення національного парку,. Див. також Старуня Примітки Джерела Мацкевий Л. Г. Старуня // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 830. — ISBN 978-966-00-1290-5. Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Г. Маценко. Книга рекордів України. — ФІРА-люкс, 1997. Вулкан у Старуні Посилання Грязьовий вулкан у Старуні на Прикарпатті може претендувати на статус об’єкта ЮНЕСКО, — науковець// Еспресо, 13 квітня 2026 року, автор - Ірина Михайленко
Stari Šepelyči

Stari Šepelyči (ua.: Старі Шепеличі) je bývalá obec na Ukrajině. Nachází se v uzavřené černobylské zóně Ivanovského rajónu Kyjevské oblasti 25 kilometrů od sídla Černobyl a 8 kilometrů od města Pripjať. Do havárie Jaderné elektrárny Černobyl byla obec Stari Šepelyči administrativně podřízena Černobylskému rajónu. Ve vesnici fungovala střední škola, klub a knihovna. Využívalo se 2,4 tisíc hektarů zemědělské půdy, včetně 1,3 tisíce ha orné půdy. V roce 1986 byla kvůli silnému radioaktivnímu zamoření obec evakuována a obyvatelstvo Stari Šepelyči přesídleno do jiných oblastí Ukrajiny. Soudě podle odtržení kalendářů, které zůstávají v opuštěných domech civilního obyvatelstva, bylo vystěhováni prováděno 3. května 1986. V roce 1999 byla obec nakonec vyškrtnuta kvůli nedostatku lidí. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Stari Šepelyči na Wikimedia Commons Video z místa Reference
Стеблі (Поліський район)

Стеблі (також згадується як — Стебли, Скобні) — колишнє село в Україні, яке було відселено через наслідки аварії на ЧАЕС і зняте з обліку 1999 року. Знаходиться в Поліському районі Київської області, за 3 км від колишнього райцентру містечка Поліське (Хабне). Розташоване на правому березі річки Уж. Походження назви Щодо походження назви села існує легенда. Згідно з цією легендою, три брати, першого з яких звали Тарас, другого Стебель, третього Святко, поселились на місцевості, що зараз належить до Поліського району. Тарас заснував хутір, що пізніше перетворився у село Тараси, Стебель заснував хутір Стебли (пізніше село Стебли), Святко — хутір Святоцьке (пізніше село Святоцьке). Історія Час виникнення села невідомий. За переписом населення в 1795 році у селі було 16 дворів, мешкало 90 жителів. 1864 року у селі було 38 дворів, мешкало бл.300 осіб, 1886 року тут мешкало вже бл.350 осіб. 1900 року у селі 49 дворів, мешкало 374 мешканці, що займалися здебільшого землеробством. Село підпорядковувалося Хабенській волості Радомисльського повіту. У 1920-х роках східна частина села була виокремлена у окреме село Фабриківка. У радянський час Стеблі підпорядковувалися Луговицькій сільській раді Поліського району. У 1981 році населення становило бл. 190 осіб. У 1989 році населення становило вже 104 особи. Село було повністю відселене у 1992 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Усіх мешканців було відселено у 1992 році до села Пришивальня. Село було офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Стеблі [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] радянська мапа із зазначенням місцерозташування [Архівовано 26 листопада 2015 у Wayback Machine.] Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К,1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Примітки
Степки

Степки — колишнє село в Україні. Знаходиться в Овруцькому районі Житомирської області. Підпорядковувалося Переїздівській сільській раді. Географія На північному сході від села бере початок річка Дільна. Історія У 1906 році в селі мешкало 70 осіб, налічувалось 9 дворових господарств. Напередодні аварії на ЧАЕС у 1981 році — мешкало 180 осіб (у 1989 році — 115 осіб). Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. 12 січня 1993 року згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України територію, на якій розташоване село, було віднесено до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, у цій зоні також заборонено будь-яку господарську діяльність: капітальне будівництво, оренда землі, рубання лісу тощо. Село було повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Більшість мешканців села було переселено в межах Житомирської області (Попільнянський, Андрушівський, Баранівський райони). Зняте з обліку 15 квітня 1995 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Примітки
Stečanka

Stečanka (ukrajinsky Стечанка) je zaniklá obec na severní Ukrajině, v Kyjevské oblasti a v Ivankivském rajóně. Leží asi dvacet kilometrů od města Černobyl, 16 km od Jaderné elektrárny Černobyl a 14 km od města Pripjať. Od 27. dubna 1986 (den poté, co došlo k havárii v jaderné elektrárně Černobyl) zde nežije nikdo. Zůstaly zde jen opuštěné budovy. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Stečanka na Wikimedia Commons
Стечанка

Стеча́нка (також згадується як — Стичанка) — колишнє село в Україні, в Іванківському районі Київської області, що зняте з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Історія та географія Селом протікає річка Мар'янівка, ліва притока Іллі. Родове гніздо шляхтичів Стецьких. Як населений пункт село відоме з початку XVII століття. Відомо, що в 1763 році Ян Казимир Стецький збудував тут унійну дерев'яну церкву. Село розташоване на відстані 25 км від міста Чорнобиль. Відомо, що село було древнім адміністративним, культурним і релігійним центром цього регіону — так, у селі 1864 року існувало дві дерев'яні церкви, стара, дуже занепала, збудована, згідно з написом на іконостасі, 1634 року та нова, 1855 року побудови. У селі Стечанка жили не тільки православні, але й католики — так, 1886 року у селі мешкало 556 православних, 53 католика та 50 євреїв. Чисельність населення села в середині з XX століття становила близько 1200 осіб. Є дані про те, що школа в селі існувала досить давно. Східна частина села була окремим селом Жовнірівка (Вербівка), яке потім приєднали до села Стечанка. Населення станом на 1971 рік становило 1246 осіб. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 1100 мешканців. У Стечанці були центральна садиба колгоспу «Перемога», яка мала 3,3 тис. га сільськогосподарських угідь, у т. ч. 2 тис. га орної землі, восьмирічна школа, будинок культури, бібліотека та пологовий будинок. Село підпорядковувалося Чорнобильському району та було центром сільської ради, сільській раді було підпорядковано село Роз'їждже. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 905 мешканців, було 353 дворів. Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Після аварії на ЧАЕС населення села Стечанка було переселено в село Пасківщина Згурівського району Київської області. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Персоналії Онищенко Володимир Іванович (* 1949) — радянський футболіст, заслужений майстер спорту, пізніше радянський та український тренер. Джерела Населені пункти Чорнобильської зони відчуження Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Посилання Картка постанови Верховної Ради України[недоступне посилання з травня 2019] Інформація про Чорнобильський район Примітки
Stovpîcine, Ovruci

Stovpîcine (în ucraineană Стовпичне) este un sat în comuna Kolesnîkî din raionul Ovruci, regiunea Jîtomîr, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Stovpîcine era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Стовпичне

Стовпи́чне (також згадується як — Стовпешно, Стовпечно, Острів Стовпечно) — колишнє село в Україні, в Овруцькому районі Житомирської області. Належало до Колесниківської сільської ради. Історія Селу було присвоєно код КОАТУУ 1824283711. Населення у 1981 році становило 90 осіб (у 1989 році — 74 особи). Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. 12 січня 1993 року згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України територію, на якій розташоване село, було віднесено до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, у цій зоні також заборонено будь-яку господарську діяльність: капітальне будівництво, оренда землі, рубання лісу тощо. Село було майже повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. За даними перепису 2001 року населення становило 10 осіб, усі вони вказали українську мову рідною. Село зняте з обліку 23 квітня 2008 року через відсутність постійного населення. Примітки
Ступківська сільська рада

Сту́пківська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Тернопільському районі Тернопільської області. Адміністративний центр — село Ступки. Згідно з рішенням Байковецької сільської ради №1074 від 22 січня 2020 року Ступківська сільська рада припинила свої повноваження у зв’язку з входженням до Байковецької територіальної громади Населені пункти Загальні відомості Ступківська сільська рада утворена в 1992 році. Територія ради: 8,19 км² Територією ради протікають річки Качава, Гнізна Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Ступки Населення За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкало 659 осіб. Станом на 19 жовтня 2023 року у селі проживає 544 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Склад ради Рада складалася з 12 депутатів та голови. Голова ради: Радецький Ігор Романович Секретар ради: Ковалковська Наталія Володимирівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Ступківська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Стіжоцькі чорниці

Стіжо́цькі чорни́ці № 1, № 2 — ботанічні заказники місцевого значення. Розташовані поблизу сіл Антонівці та Стіжок Кременецького району Тернопільської області, в кв. 20, 21, 9, вид. 3-5 Волинського лісництва Кременецького держлісгоспу, в межах лісового урочища «Антонівці-Свинодебри». Площа — 61 і 41 га. Створений відповідно до рішення виконкому Тернопільської обласної ради № 189 від 30 серпня 1990 р. зі змінами, затвердженими рішенням Тернопільської обласної ради № 238 від 27 квітня 2001 р. Перебуває у віданні Тернопільського обласного управління лісового господарства. У сосновому лісі зрідка зростає чорниця — рідкісний вид на території області. Джерела Леньків І. Стіжецькі чорниці № 1, № 2 // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 354. — ISBN 978-966-528-279-2. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Шумського району // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.