NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Csikósgorond

Csikósgorond (ukránul Чикош-Горонда [Csikos-Goronda]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Beregszászi járásban. Fekvése Gát délkeleti szomszédjában, a Kígyós-csatorna mellett fekvő település a Szernye-mocsárban. Nevének eredete A Szernye-mocsár mélyén található Csikósgorond nevének előtagja eredetileg a csík halnévre utal, illetve a csíkászatra, ami a település létrejöttének alapját jelentette. (A magánhangzó hosszúság eltolódása a csikós szó hatására figyelhető meg. A csíkos → csikós névváltozás például a Tolna vármegyei Csikóstőttős nevében is előfordul.) A név utótagját az ószláv gorond (= domb, kiemelkedés) szóból származtatják. Olyan helyet jelent tehát a név, ahol a mocsárból kiemelkedő szárazabb részen a csíkászat központja volt. Története Csikósgorond a 19. század végén Gát településhez tartozó uradalmi tanya volt a közelében fekvő Nyárasgoronddal együtt. A két Gorond település a Schönborn-uradalomhoz tartozott, ahol a 19. század végén az uradalom munkásai éltek, több családot magukba fogadó hosszú zsellérházakban. Az uradalomban állattenyésztőként dolgoztak, a sertés- és juhállományt gondozták, vagy fuvarosok, kocsisok voltak, vagy a környező földeken gabona- és takarmánytermeléssel foglalkoztak. A két településre – az itt tartott több száz szarvasmarha gondozására, a majorsági földek művelésére – a hegyvidéki falvakból hoztak rutén pásztorokat, béreseket és kommenciósokat, akik itt letelepedtek, bár egy részük azonban később visszatért falujába. 1900-ban a két településnek (Csikósgorondnak és Nyárasgorondnak) összesen 357 rutén lakosa volt. A 20. század elején mindkét helységet virágzó településként említették. Nyárasgorond azonban később elnéptelenedett. A trianoni diktátumig Bereg vármegye Tiszaháti járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták. Az 1921-es népszavazás adatai szerint Csikósgorondon 7 lakóházat számoltak össze. 1928-ban a Schönborn család a birtokot a Latorca Rt-nek adta el. 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része.
Cikoș-Horonda, Bereg

Cikoș-Horonda (în ucraineană Чікош-Горонда, maghiară Csikósgorond) este un sat în comuna Hat din raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Cikoș-Horonda era vorbitoare de ucraineană (71,25%), existând în minoritate și vorbitori de maghiară (27,5%) și belarusă (1,25%). Note
Чикош-Горонда

Чикош-Горонда́ (угор. Csikósgorond) — село в Берегівській громаді Берегівського району Закарпатської області України. Розташована Чикош-Горонда в трьох кілометрах в бік від траси Берегово-Мукачево, між селами Яноші та Гать, серед полів осушеного Чорного Мочара. Назва села походить від угорського слова «чикош» — кінський пастух. Було засновано у 1900 році, як хутір, разом із іншим — Нярош-Горонда, нині зниклим. Обидва хутори відносилися до господарства Шенборнів. Тут проживали селяни та сезонні робочі з гірських сіл, які займалися землеробством та тваринництвом, випасаючи кількасот голів великої рогатої худоби. В 1900 році на двох хуторах проживало 357 селян. У 1928 році сім'я Шенборнів продала свої угіддя Акціонерному Товариству «Латориця». В радянський час в сусідньому селі Гать, до сільради якого відноситься й Чикош-Горонда, був влаштований племінний завод «Закарпатський», складові якого базувались в Чикош-Горонді та на фермах «Нярошки» (побутової назви хутора Нярош-Горонда). В скруту перших років української незалежності господарство повністю занепало, і не відродилося й понині. В 1990-х роках була розібрана контора племзаводу — колишня садиба Шенборна. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 84 особи, з яких 35 чоловіків та 49 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 80 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Туристичні місця - колишня садиба Шенборна. - В селі знаходиться цікавий архітектурний об'єкт, взірець чехословацької соціальної інфраструктури. Це п'ять з'єднаних між собою будинків, кожен на дві сім'ї. - Гідною уваги пам'яткою технічної культури є збережена та функціонуюча водонапірна башта чехословацької доби. - Перед в'їздом до села в лісі в перебудованих корпусах колишньої військової частини, з 2001 р. розташувались корпуси Берегівської обласної психіатричної лікарні. Вони містяться у відремонтованих корпусах колишньої військової частини. В радянській час тут була військова база із великими підземними замаскованими горизонтальними бункерами, в яких зберігалися ядерні боєголовки. Після спішного розформування наприкінці 1990-початку 2000-х рр. бункери були частково зруйновані, однак їх основа залишилась і могла б бути використана для створення туристичної атракції, влаштування військово-спортивних ігор, об'єкту сучасного мистецтва тощо. Примітки Джерела Чикош-Горонда — незвичайне та найменше село Берегівщини [Архівовано 9 січня 2019 у Wayback Machine.] Берегівські «афганці» взяли під опіку закинутий обеліск на честь загиблих партизанів [Архівовано 8 листопада 2016 у Wayback Machine.] «Архітектурні, історичні та природні цінності Берегівщини»
Estació Hidroelèctrica del Dnièper

L'Estació Hidroelèctrica del Dnièper és l'estació hidroelèctrica més gran del territori d'Ucraïna i una de les més grans d'Europa. L'estació Dnièper està situada al riu Dnièper, a Zaporíjia, i és el quart riu més llarg d'Europa. El disseny original prové del pla d'electrificació de GOELRO per a la Unió Soviètica, el qual fou adoptat poc després de la Revolució d'octubre, l'any 1917. Lev Trotski, llavors fora el poder, va impulsar la idea dins el Politburó governant en 1926. En un discurs al moviment del jovent de Komsomol, Trotski digué: La presa i els seus edificis fouen dissenyats pels arquitectes constructivistes Víktor Vesnin i Nikolai Kolli. La construcció va començar l'any 1927 i va acabar el 1932. Més de deu mil habitants de la contornada van ser obligats a abandonar les seves cases. Majoritàriament eren mennonites alemanys, que van ser convidats a treballar voluntàriament en l'obra. Els qui no ho van voler fer voluntàriament, ho fan fer forçats. Va ser la primera planta hidroelèctrica a l'RSS d'Ucraïna. Els 500 MW que produeix la varen convertir en l'estació hidroelèctrica soviètica més gran al seu temps. Va impulsar el desenvolupament de les zones industrials com Zaporíjia, Kriví Rih o Dnipropetrovsk, que van créixer amb l'energia proporcionada per l'Estació Hidroelèctrica del Dnèpier i va permetre el desenvolupament d'indústries amb grans consums d'energia, com ara la producció d'alumini, que foren essencials per a la Força Aèria Soviètica. Durant la Segona Guerra Mundial, la presa i l'estació hidroelèctrica, donada la seva importància estratègica, foren parcialment destruïdes per les tropes soviètiques que es retiraven l'any 1941;, també ho van fer les tropes alemanyes el 1943. Finalment la presa va ésser afectada greument, i els ginys de producció foren destruïts gairebé completament. Fou reedificada entre els anys 1944 i 1949, I la producció d'energia elèctrica fou restablerta el 1950. Entre el 1969 i el 1980 una segona estació fou construïda amb una capacitat planejada de 828 MW. Temps postsoviètic Avui dia la presa ha estat privatitzada i continua sent utilitzada per a alimentar els complexos industrials adjacents. La pressió de l'aigua que surt de la presa està a 38,7 metres i l'embassament que hi ha darrere és de 33,3 quilòmetres cúbics. La presa també és utilitzada pel trànsit. Referències
Centrale idroelettrica del Dnepr

La centrale idroelettrica del Dnepr, denominata ufficialmente Dniprovs'ka HES (in ucraino Дніпровська ГЕС?; in russo Днепровская ГЭС имени В. И. Ленина?) o DniproHES (in ucraino ДніпроГÉС?), è una centrale idroelettrica di Ukrhydroenerho situata lungo il corso del fiume Dnepr nei pressi di Zaporižžja, in Ucraina. Nell'ambito della cascata di dighe del Dnepr è il quinto e penultimo impianto. La diga è stata colpita dai missili Russi il 22 marzo 2024 e ha smesso di funzionare. Storia I primi progetti di spianamento delle rapide del Dnepr risalgono agli ultimi anni del XIX e alla prima metà del XX secolo con proposte formulate nel 1893, 1894, 1905, 1910 e 1912; questi progetti erano tuttavia volti prevalentemente al miglioramento della navigabilità del fiume fatta eccezione per quello presentato nel 1905 da Genrich Graftio. La costruzione della diga iniziò il 15 marzo 1927 nell'ambito del piano GOELRO per l'industrializzazione dell'Unione Sovietica. Per permettere i lavori furono inondati oltre 50 insediamenti presenti in zona. La prima unità entro in funzione il 10 ottobre 1932 mentre la diga divenne pienamente operativa nel 1939. Otto turbine furono realizzate dalla Newport News Shipbuilding mentre la nona fu prodotta in Unione Sovietica replicando il disegno di quelle statunitensi; cinque generatori furono forniti da General Electric mentre altri quattro sono stati prodotti dalla medesima azienda ma a Leningrado. Voci correlate Zaporižžja Oblast' di Zaporižžja Dnepr Chortycja Porto fluviale di Zaporižžja Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Centrale idroelettrica del Dnepr Collegamenti esterni (EN) Centrale idroelettrica del Dnepr, su Structurae.
DniproHES

DniproHES (ukrainska: ДніпроГЕС, eller Дніпровська ГЕС, Dniprovska HES) är ett vattenkraftverk i Dnepr vid staden Zaporizjzja i Ukraina. Det är Ukrainas största vattenkraftverk. Av de sex nuvarande vattenkraftverken längs Dneprs lopp är detta det femte och näst nedersta. Vattenkraftverket invigdes första gången 1932 och låg då i den sovjetiska republiken Ukrainska SSR. Den 18 augusti 1941, under andra världskriget, sprängdes dammbyggnaden av den sovjetiska säkerhets- och underrättelsetjänsten NKVD för att bromsa framryckande tyska trupper. Sprängningen av dammbyggnaden lär ha orsakat omkring 100 000 människors död när området nedströms dammen översvämmades. Kraftverket återställdes delvis men förstördes återigen 1943 av då retirerande tyska trupper. Dammbyggnaden renoverades år 1947 och fyra år senare startade elproduktionen. Den andra delen av kraftverket byggdes år 1974–1978. Båda delarna har senare renoverats och byggts ut och idag har vattenkraftverket en effekt på 1 548 MW. Dniproreservoaren, som är 129 kilometer lång och upp till 7 kilometer bred, översvämmar nio tidigare forsar i Dnepr med en fallhöjd på 50 meter och höjde vattennivån i floden med 37 meter när den byggdes. Den rymmer 850 miljoner kubikmeter och förser DniproHES med vatten. Källor
Басейна, 1/2

Наріжни́й буди́нок на Басейній вулиці, 1/2 — колишній київський прибутковий будинок у мавританському стилі на Бессарабці. Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 49 від 21 січня 1986 року споруду поставили на облік пам'яток архітектури місцевого значення. Історія Будинок звели за проектом архітектора Андрія-Фердінанда Краусса в 1899—1900 роках у наріжній частині ділянки з невеликим схилом рельєфу. Секція на Крутому узвозі призначалося під житлову двоквартирну секцію, а витягнуте крило з коридорним двобічним плануванням уздовж Басейної вулиці — для готельних номерів. Готель спочатку мав назву «Пале-Рояль», а згодом — «Великий слов'янський». На першому поверсі працював ресторан. На початку XX сторіччя у будинку містилася Київська школа десятників дорожньої і будівельної справи. У ній викладали архітектори й інженери Василь Листовничий, Всеволод Обремський. Почесним куратором в школі став архітектор Олександр Кобелєв, а членами піклувальної ради — архітектор Володимир Безсмертний та інженер А. Страус. У 1910-х роках тут проживав і працював архітектор, інженер будівельного відділення Київської міської управи Михайло Бобрусов (1878—1955). Саме у цей час він керував будівництвом Бессарабського ринку. За радянські часи будівлю націоналізували. 1981 року розпочали реконструкцію кам'яниці. На першому поверсі, як подарунок від харків'ян до 1500-річчя міста, облаштували кафе «Харків». У наслідок капітальної реконструкції первісне планування істотно змінили. 16 жовтня 2003 року на першому поверсі щойно заснована мережа швидкого харчування «Пузата хата» відкрила свій перший ресторан. Архітектура Фасади виконані в еклектичному стилі з рисами неоренесансу та неомавританськими елементами. Будинок — цегляний, чотириповерховий, тинькований, на підвалі. Віссю симетрії композиції виступає наріжна частина, від якої під кутом відходять крила-секції. Наріжжя оформлене циліндричним еркером. Його невисоке баневе завершення згодом було втрачене. Стіни будинку по осях симетрії розчленовані великими пілястрами, а у лиштвах вікон — малими. Розташування вікон рівномірно-ритмичне. Вікна четвертого поверху обрамили напівциркульними арками з рельєфною неомавританською орнаментикою. Секція на Крутому узвозі була у плані Т-подібною спорудою. Готельна частина сполучалася з П-подібним флігелем переходом. Разом ці будівлі в садибі утворювали два внутрішніх подвір'я. Сучасний стан На фасадах по Басейній вулиці та Крутому узвозу — кондиціонери, вивіски комерційних установ. Вхідні групи зробили з явним порушенням загального вигляду пам'ятки. У деяких місцях видно тріщини стін. Примітки Джерела Скібіцька Тетяна, Федорова Лариса. Прибутковий будинок і готель «Пале-Рояль» на вул.Басейна, 1/2 // Звід пам'яток історії та культури України Київ: А—Л. — К. : Українська енциклопедія імені Миколи Бажана, 1999. — Т. 1, ч. 1. — 187—188 с.
Skotarske

Skotarske (ukrajinsky Скотарське, maďarsky Kisszolyva, česky Skotarsko nebo Skotarský) je obec ve Volovecké městyské územní hromadě v okrese Mukačevo v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2001 zde žilo 1362 obyvatel. Části obce Ivanfolvo (Іванфолво) Svaljavka (Свалявка) Historie První písemná zmínka o obci pochází z roku 1630. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté byla součástí Československa. V roce 1939 byla okupována Maďarskem. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je obec součástí nezávislé Ukrajiny. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Скотарське na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Skotarske na Wikimedia Commons
Skotarske

Skotarske (ukrainisch Скотарське; russisch Скотарское Skotarskoje, slowakisch Skotarský, Skotarsko, ungarisch Kisszolyva) ist ein Dorf im Norden der ukrainischen Oblast Transkarpatien mit etwa 1400 Einwohnern (2001). Geschichte Das 1607 erstmals schriftlich unter dem Namen Skotarske erwähnte Dorf wechselte unter ungarischer Herrschaft mehrmals seinen Namen: 1630 Skatarsky, 1645 Skotarski und 1773 Szkotárszka oder Skotarska sowie von 1913 an Kisszolyva. 1872 wurde die Eisenbahnstrecke erbaut und im selben Jahr wurde mit dem Bau eines steinernen Kirchengebäudes begonnen, das 1885 eingeweiht wurde. 1889 wurde Skotarske mit dem Nachbardorf Swalyawa vereint. Iwan Franko besuchte das Dorf 1895, als er sich auf der Reise von Budapest nach Lemberg befand. Die Einwohnerzahl betrug 1910 1085 Bewohner, von denen 885 Russinen, 120 Deutsche und 80 Ungarn waren. Sie gehörten mit 924 Gläubigen größtenteils der griechisch-katholischen Kirche an. Des Weiteren waren 23 Personen protestantischer Konfession und 120 waren jüdischen Glaubens. Geografische Lage Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Siedlungsgemeinde Wolowez, bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Skotarske (Скотарська сільська рада/Skotarska silska rada) im Osten des Rajons Wolowez. Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Mukatschewo. Die Ortschaft liegt in den Waldkarpaten südwestlich vom Wolowez-Pass auf 653 m Höhe am Oberlauf der Wytscha (Вича), einem linken Nebenfluss der Latorica, 8 km nordöstlich vom ehemaligen Rajonzentrum Wolowez und etwa 100 km östlich vom Oblastzentrum Uschhorod. Durch Skotarske verläuft die Bahnstrecke Lwiw–Stryj–Tschop, die das Dorf über den Beskyd-Tunnel mit Oporez in der Oblast Lwiw verbindet. Weblinks Ortsgeschichte Skotarske in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Skotarske auf karpaty.info (ukrainisch) Einzelnachweise
Kisszolyva

Kisszolyva (ukránul: Скотарське [Szkotárszke]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Munkácsi járásban. Fekvése Volóctól északkeletre, a lengyel határ mellett fekvő település. Nevének eredete Szkotárszka szláv eredetű helynév. A ruszin/ukrán szkotar (állattenyésztő, tehenész, marhagondozó, jószággondozó) köznév szolgál alapjául. Víznévi eredetét bizonyítja, hogy a környék egykori nomád pásztorai állataikat ide, az itt lévő patakhoz vezették itatni. Története Kisszolyva nevét 1607-ben említették először az oklevelek Szkotárszka néven. 1630-ban Skatarsky, 1645-ben Skotarski, 1773-ban Szkotárszka, Skotarska, 1913-ban Kisszolyva néven írták. A falu első lakói pásztorok, állattenyésztők voltak. A település 1889-ben egyesült a szomszédos Szvalyavka nevű településsel és az új falu neve Kisszolyva lett, melynek nevét a Szvalyavka névből hozták létre. 1910-ben 1085 lakosából 80 magyar, 120 német, 885 ruszin volt. Ebből 924 görögkatolikus, 23 református, 120 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Bereg vármegye Alsóvereckei járásához tartozott. Források Fényes Elek: Magyarország geográphiai szótára Sebestyén Zsolt: Kárpátaljai helységnévmagyarázatok A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X
Skotarśke

Skotarśke (ukr. Скотарське) – wieś na Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie mukaczewskim, w hromadzie Wołowiec. W 2001 liczyła 1413 mieszkańców, spośród których 1406 wskazało jako ojczysty język ukraiński, a 7 rosyjski. W miejscowości jest stacja kolejowa Skotarśke. Przypisy
Skotarske, Voloveț

Skotarske (în ucraineană Скотарське) este o comună în raionul Voloveț, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Skotarske era vorbitoare de ucraineană (99,5%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Скотарское

Скота́рское (укр. Скотарське) — село в Воловецкой поселковой общине Мукачевского района Закарпатской области Украины. Расположено в 7 км от районного центра и железнодорожной станции Воловец. Население по переписи 2001 года составляло 1413 человека. Почтовый индекс — 89133. Телефонный код — 3136. Занимает площадь 4,185 км². Код КОАТУУ — 2121585501. История Первое упоминание о Скотарском в исторических документах относится к 1607 г. Согласно переписи 1910 г. в селе проживало 1085 жителей, из них 885 русинов, 120 немцев и 80 венгров. Ссылки Скотарское на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Kostel svatého Jana Křtitele (Kiďoš)

Kostel svatého Jana Křtitele se nachází ve vesnicí Kiďoš. Kostel byl 27. prosince 2001 zařazen na seznam památek Ukrajiny pod číslem N1761. Historie Kostel byl postaven na přelomu 13. a 14. století v místě původní kaple a kláštera, ze kterého zůstaly ruiny. Ve středověku sloužil jako obranný kostel, je zachován část obranného příkopu. V roce 1590 prošel reformací. V roce 1657 kostel vyhořel, v letech 1827, 1889 a 1911 byl opraven. V roce 1911 byly objeveny fragmenty nástěnných maleb z období 1360–1370. Výjevy znázorňují svatou Kateřinu, Kristovo zjevení Marii a Kristus v zahradě Getsematské další fresky se nedochovaly. Popis Kostel je jednolodní zděná stavba na obdélném půdoryse s čtvercovou apsidou. Sedlová střecha je pokrytá plechem. Ve východní stěně apsidy jsou prolomena dvě úzká okna s širokými výklenky a trojlískovou kružbou. V jižní stěně je jedno obdobné okno. V západním průčelí je portál s lomeným zakončením. Loď a apsidu odděluje lomený vítězný oblouk. Zvonice V blízkosti kostela byla postavena dřevěná zvonice. Datum 1828, který je o zvonici znám, nevypovídá o tom zda je to datum vzniku nebo rekonstrukce. Gotizující dřevěná stavba stojí na čtvercovém půdorysu. Čtyři štenýře jsou zesílené křížovými rozpěrami vybíhajícími vně štenýřového hranolu. Nad otevřeným zvonovým patrem je jehlanová střecha. Střecha i bednění je oplechováno. Velký starý zvon byl zkonfiskován v první světové válce, v roce 1924 byl z darů rolníků pořízená kopie. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Кідьош na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Jana Křtitele na Wikimedia Commons Kostel svatého Jana Křtitele na mapě
Церква Івана Хрестителя (Кідьош)

Церква Івана Хрестителя (Кідьош) — церква XIV ст. в селі Кідьош, Закарпатської області, пам'ятка архітектури національного значення (№ 1111). Історія Церква побудована в XIV ст. на основі вже існуючої каплиці ХІІІ ст. та монастиря та спочатку була католицькою, потім реформатською (у 1590 р.). У 1657 р. храм згорів. Храм мав ознаки оборонної споруди (масивні стіни та вузькі вікна) та використовувася в Середньовіччі не тільки для молитви, а і для оборони. Храм був оточений огорожею і захищений ровом, залишки якого є і донині. В 1827, 1889 та 1911 рр. храм реставрували. Архітектура Церква зведена в готичному стилі, оздоблена фресками, частина з яких, датована 1360 – 1370 роками, збереглися у наві, зокрема: «Св. Катерина», «Молитва про чашу», «З'явлення Христа Марії Магдалині». Ці фрески були забілені оскільки реформати не оздоблюють свої храми фресками, образами та скульптурами святих, але їх відкрили в 1911 році. Структурно зрам складається з двох частин — квадратної апсиди в романському стилі та прямокутної нави в готичному стилі. Нава і апсида розділені аркою. На західному фасаді є портал. В стінах храму пробиті маленькі вузькі романські вікна (два в східній частині і одне в південній). В північній частині храму знайдено залишки фундаменту ризниці, яка примикала до нього. В ризниці та апсиді було знайдено залишки поховань. Двосхилий дах покритий бляхою. Дзвіниця Поруч з храмом розташована дерев’яна дзвіниця, датовна XVIII століттям. Готична дерев'яна будівля квадратна в плані. Стіни посилені поперечними розпірками. На другому ярусі відкритий простір з дзвонами 1924 року. Вінчає дзвіницю пірамідальний дах, вкритий бляхою. Див також Костел Серця Ісуса (Бене); Руїни костелу Святого Іоанна Хрестителя (Мужієво); Вознесенський костел (Виноградів); Костел Воздвиження Святого Хреста (Берегове). Примітки
Dubrynyči

Dubrynyči (ukrajinsky Дубриничі, maďarsky Bercsényifalva, česky Dubrinič nebo Dubriniče) jsou obec v okresu Užhorod v Zakarpatské oblasti na západě Ukrajiny. Částí obce jsou Pastilky. Dubrynyči leží na řece Uh, na jihovýchodním okraji Lemkoviny. V obci je administrativní centrum Dubrynyčské vesnické územní hromady. V roce 1913 se zde narodil ak. mal. a sochař Ivan Lošák. Historie První písemná zmínka o této obci pochází z roku 1427. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté součástí Československa; byl zde obecní notariát a poštovní úřad. Od roku 1945 byla součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR; tehdy obec dostala ukrajinský název Dubrynyč (Дубринич). Od roku 1991 je obec součástí nezávislé Ukrajiny. Dne 6. dubna 1995 byla obec přejmenována na současný název. Dne 12. června 2020 se obec spolu s 8 okolními vesnicemi stala centrem nově založené Dubrynyčské vesnické územní hromady. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Dubrynytschi na německé Wikipedii, Дубриничі na ukrajinské Wikipedii a Дубриницько-Малоберезнянська сільська громада na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dubrynyči na Wikimedia Commons