NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Винницкая областная филармония

Винницкая областная филармония (укр. Вінницька обласна філармонія) — государственное учреждение культуры в Виннице. История В мае 1937 года решением управления по делам искусств при Винницком облисполкоме облгоссовет реорганизован в областную филармонию. В октябре этого же 1937 года филармония организует в Виннице гастроли симфонического оркестра, выступления ведущих артистов О. Петрусенко, М. Гришко, З. Гайдай, Д. Ойстраха. В годы Великой Отечественной войны многие артисты филармонии вошли в состав фронтовых концертных бригад, а в 1944 году, после освобождения области от немецко-фашистских захватчиков, областная филармония вновь возобновила свою концертную деятельность. Состав Сегодня в филармонии работает более 100 артистов, ежегодно проходит около 600 концертов. Творческий процесс областной филармонии обеспечивают концертные коллективы, в составе которых высококвалифицированные артисты и отдельные исполнители: Ансамбль песни и танца «Подолье» художественный руководитель и главный балетмейстер заслуженный артист Украины Анатолий Кондюк, главный хормейстер заслуженный артист Украины Виктор Волков, руководитель оркестра Владимир Пирог; Камерный оркестр «Арката» художественный руководитель и дирижёр заслуженный деятель искусств Украины Георгий Курков; Эстрадно-цирковая группа для детей «Арлекино», руководитель Валерий Войтенко; Музыкальный лекторий для учащихся общеобразовательных школ г. Винница, руководитель лектор-музыковед Татьяна Снежко; Дуэт в составе заслуженных артистов Украины Любови и Виктора Анисимова; Солисты-вокалисты — народная артистка Украины Виктория Петрушенко (сопрано), заслуженные артисты Украины Ирина Швец (сопрано), Василий Король (тенор), Наталья Векленко (сопрано), Мария Червоний (меццо-сопрано); Солисты-инструменталисты — заслуженный деятель искусств Украины Георгий Курков, заслуженная артистка Украины Галина Гусева (скрипка), Максим Гринченко (скрипка), Игорь Курков (гобой), Виталий Козицкий (баян); Артисты музыкального лектория — Юрий Харченко, Василий Журбенко, Ярослав Фиськов, Юрий Кшивак, Иван Коломиец. Фестиваль им. П. И. Чайковского и Н. Ф фон Мекк Международный фестиваль классической музыки им. П. И. Чайковского и Н. Ф. фон Мекк проводится Винницкой областной филармонией с мая 1993 года. Руководство Директора: 1937—1972 — Павел Афанасьевич Пушкин. 1972—1975 — Виталий Иванович Дербенёв. 1975—1995 — А. И. Левицкий. Во время его правления появляются «Подоляны» под руководством композитора Бориса Иванова, ансамбль «Панорама» под руководством Вячеслава Шайгарданова и Юрий Денисова, ансамбль «С песней по жизни» — Василий Харьковый (затем Семён Рудман). 1995—2008 — Виктор Алексеевич Клепиков. В 2008 году Анатолий Иванович Левицкий снова возглавил Винницкую филармонию. Ссылки Карточка на сайте министерства культуры (недоступная ссылка) Вінницька обласна філармонія (До 70-річчя з дня заснування) // Управління культури і туризму облдержадміністрації (недоступная ссылка) (недоступная ссылка) Вінницька обласна філармонія // ОУНБ ім. К. А.Тімірязєва (недоступная ссылка) (недоступная ссылка — история)
Močola

Močola (ukrajinsky Мочола, maďarsky Macsola, česky Mačola nebo Močola) je obec ve Velykobyjhaňské vesnické územní hromadě v okrese Berehovo v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Obec se nachází 6 km jižně od okresního centra a železniční stanice – města Berehovo. V roce 2024 zde žilo 273 obyvatel. Částí obce je ves Huňadi. Na obecním hřbitově je pomník postavený v roce 1991 účastníkům 2. světové války a památce obětí stalinských represí. Historie První písemná zmínka o obci pochází z roku 1327. Získala své jméno podle bažiny, která ji obklopovala. V roce 1566 byla vypleněna Tatary. Po skončení první světové války se jako součást Podkarpatské Rusi stala součástí nově vzniklého Československa, a to pod názvem Mačola. Byl zde obecní notariát, četnická stanice a poštovní úřad. Strážmistr Andrej Dlagola, příslušník československého četnictva, zde dne 19.10.1938 padl při výkonu služby v boji proti maďarským teroristům.. V letech 1938 až 1945 byla přičleněna (v důsledku první vídeňské arbitráže) k Maďarsku Po skončení druhé světové války byla postoupena Sovětskému svazu. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Močola na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Мочола na ukrajinské Wikipedii.
Motschola

Motschola (ukrainisch und russisch Мочола; ungarisch Macsola, tschechoslowakisch Močola oder Mačola) ist ein Dorf im Rajon Berehowe in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Motschola liegt rund fünfeinhalb Kilometer Luftlinie südsüdwestlich vom Rajonzentrum Berehowe und 57 Kilometer südsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Etwa drei Kilometer westlich von Motschola verläuft die ukrainisch-ungarische Grenze. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Landgemeinde Welyka Byjhan, bis dahin bildete es zusammen mit dem Dorf Hunjadi die Landratsgemeinde Motschola (ukrainisch Мочолянська сільська рада Motscholjanska silska rada) im Südwesten des Rajons Berehowe. Weblinks Motschola in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Macsola

Macsola (ukránul: Мочола) település Ukrajnában, a Beregszászi járásban. Fekvése Beregszász egyik déli szomszédja, a magyar határ közelében. Nevének eredete A Macsola vagy Mocsilla név eredetét Pesty Frigyes szerint a falu déli oldalán elnyúló tótól vehette, melynek sáros vizében egykor kendert áztattak. Mocsilla szlovák (tót) szó, mely áztatást jelent. Ebből következtethető, hogy eredeti lakosai talán szlovákok lehettek. Története Macsola nevét az oklevelek 1327-ben említették először „Machala” alakban írva. 1327-ben Péter fia Marcelli birtoka volt, és Búcsú és Csoma szomszédjának írták. 1449-ben (egy, a megyei levéltárban őrzött határjáró oklevél szerint) „Mocsila” írásmóddal említették. 1566-ban a tatárok e falut is feldúlták, a lakosság nagy részét elhurcolták. A macsolai református egyház anyakönyvében feljegyezték, hogy Macsolán 1795-ben már anyaegyházzal rendelkeztek a magyar ajkú reformátusok, első papjuk Vári Mihály volt. A reformáció után a 19. században alakították újra a római katolikus egyházat, s építettek templomot. Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Macsola, vagy Mocsolya, magyar falu, Beregh vmegyében, ut. p. Beregszászhoz 1 mfdnyire: 33 r. kath., 197 ref., 5 zsidó lak. F. u. többen.” A trianoni béke előtt Bereg vármegye Tiszaháti járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1939 márciusától ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. Ennek következtében 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége 1910-ben 466 magyar lakosa volt; ebből 115 római katolikus, 63 görögkatolikus, 239 református volt. Nevezetességek Római katolikus temploma 1927-ben épült. Testvérvárosa Források Pesty Frigyes: Bereg vármegye Györffy György: Bereg vármegye Jegyzetek
Mociola, Bereg

Mociola (în ucraineană Мочола) este localitatea de reședință a comunei Mociola din raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Mociola era vorbitoare de maghiară (80,15%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (18,37%) și rusă (1,04%). Note
Мочола

Мочо́ла (укр. Мочола, венг. Macsola) — село в Великобыйганьской сельской общине Береговского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 675 человек. Почтовый индекс — 90250. Телефонный код — 03141. Занимает площадь 3,43 км². Код КОАТУУ — 2120486001. Ссылки Мочола на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Мочола

Мочола́ — село в Україні, у Закарпатській області, Берегівському районі. Село розташоване в 6 км від районного центру і залізничної станції Берегово. Герб Щит перетятий чорним і червоним. У першій частині золота графська корона, що супроводжується знизу двома срібними лезами коси, покладеними в стовп, нижнє вліво. У другій частині срібний лемеш плуга, що супроводжується справа золотим колосом, покладеним дугоподібно. Історія Вперше згадується в письмових джерелах у 1327 році, як Machala. Назву село дістало від болота, що знаходилося навколо поселення. На той час село належало поміщику з іменем Péter fia Marcelli, разом із сусідніми селами Бучу (нині пригород Берегова) та Чома. В 1566 р. село було пограбоване татарами. Неподалік від реформатської церкви знаходиться цікава будівля, який загрожує знищення. Це колишня садиба, збудована наприкінці 19-го століття, належала єврейському лікареві Розенфельду. В радянський час приміщення використовувалось для господарських потреб науково-дослідницького аграрного інституту. Згодом частину будинку віддали під житло двом родинам працівників інституту. Парадна частина, що нині є нежилою, стрімко руйнується. Сільрада не має грошей на її ремонт, родини, що живуть в цілій частині будинку, також не в змозі ані викупити другу частину, ані тим більше зробити там капітальний ремонт. Цікавим архітектурним об’єктом є будівля Мочолівської сільради, яка розмістилася в старовинному, кінця 19-го століття, будинку сільської управи. Будівля сільської школи зведена в 1892 р., нині в ній знаходиться дитячий садок. Релігія В селі діють дві церкви. Римо-католицька побудована в 1927 році. Реформатська церква побудована в 1843 році, реставрувалась в 1984 р. На цвинтарі села знаходиться пам”ятник, який побудований у 1991 році учасникам, ІІ світової війни та пам”яті жертв сталінських репресій. Туристичні місця - садиба, збудована наприкінці 19-го століття, Розенфельда - будинок сільської управи. Примітки Джерела «Архітектурні, історичні та природні цінності Берегівщини» В Мочолі занепадає садиба, яка мала б бути окрасою села [Архівовано 9 грудня 2018 у Wayback Machine.]
Velyka Bakta

Velyka Bakta (ukrajinsky Велика Бакта, maďarsky Nagybakta) je obec na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Berehovo v Berehovské městské územní hromadě. V roce 2025 zde žilo 1047 obyvatel. Historie První písemná zmínka o obci pochází z roku 1232. Po dlouhou dobu tvořili hlavní obyvatelstvo obce služebníci z nedalekého hradu Božava. Název osady byl zmíněn již v roce 1232 pod názvem Bagotha. Podle jedné verze samotný název „Bakta“ pochází z příjmení uherských šlechticů Boktajů, kteří obec po určitou dobu vlastnili. Pamětihodnosti Zakarpatská státní zemědělská výzkumná stanice Na území obce se nachází Zakarpatská státní zemědělská výzkumná stanice, která navazuje na činnost Královského zemědělského institutu založeného na začátku 20. století maďarskými úřady. Očkajský palác a přilehlá zahrada Hlavní budova výzkumné stanice se nachází v architektonické památce z konce 19. století, paláci Očkaje (uherského důstojníka). V literatuře se také zmiňuje termín „Gottesmannův palác“, pojmenovaný po rakouském statkáři Adolfu Gottesmannovi, který v polovině 19. století koupil pozemky Velika Bakta spolu s palácem od rodiny Očkajů a palác přestavěl do jeho současné podoby. Zajímavým objektem je také technická místnost paláce, později ústavu, v jehož sklepních prostorách se v době, kdy bylo Zakarpatsko součástí Československé republiky (1919-1939), prováděly práce na výběru hroznů. V sovětských dobách v budově sídlila knihovna, na začátku roku 2000 byla část budovy pronajímána jako šicí dílna, zbytek je ve špatném stavu. Vedle paláce (administrativní budovy Zakarpatské státní zemědělské výzkumné stanice) se nachází rozložitý topol, jehož stáří dosahuje 200, podle jiných předpokladů 300 let. Obvod topolu je přes 6 metrů, takže se jedná o jeden z největších svého druhu na Ukrajině. Očkajsky palác a staletý topol tvoří základ erbu a vlajky obce. Vedle paláce se nachází park založený v 18. století, který je zapsán v Zakarpatském přírodním rezervačním fondu jako místní památka. V parku je zřícená krypta, v níž bylo od 19. století do roku 1944 pohřbeno sedm členů rodiny Očkajů. Poloha krypty je v současnosti neznámá. Vodárenská věž z roku 1936 V centru obce se nachází památka technické kultury – vodárenská věž z roku 1936, postavená v době, kdy Velyka Bakta byla součástí Československa. V současné době je dřevěný obklad věže poškozený, konstrukce není funkční. Archeologické naleziště Na jihovýchodním okraji obce se nachází mohyla známá jako Mohyla Krásky. Poblíž ní byly nalezeny římské mince Marka Antonia, Augusta a Trajána. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Велика Бакта na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Velyka Bakta na Wikimedia Commons
Welyka Bakta

Welyka Bakta (ukrainisch Велика Бакта; russisch Великая Бакта Welikaja Bakta, ungarisch Nagybakta, tschechoslowakisch Veľká Bakta) ist ein Dorf im Rajon Berehowe in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Welyka Bakta liegt rund fünf Kilometer Luftlinie südlich vom Rajonzentrum Berehowe und 58 Kilometer südsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Unmittelbar nördlich von Welyka Bakta verläuft die Fernstraße M 23. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Berehowe im Rajon Berehowe, bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Welyka Bakta (Великобактянська сільська рада/Welykobaktjanska silska rada). Einzelnachweise
Nagybakta

Nagybakta település Ukrajnában, Kárpátalján, a Beregszászi járásban. Fekvése Beregszásztól délre, Nagymuzsaly és Mezőgecse szomszédjában fekvő település. Története Nagybakta (Bakta, Bagota) Árpád-kori település. Nevét az oklevelek már 1232-ben említették „Bagotha” néven Muzsaly határjárásában; ekkor a Szentkirály jobbágy fiainak faluja volt. Utódaik, a Baktai nemesek 1327-ben Csombortelek és Csoma szomszédjában éltek. Közülük István 1338-ban és 1341-ben királyi ember volt. Egy 1363. évben kelt oklevél szerint egykor kikiáltó várnépek lakták a települést. A 14. században még virágzó falu időközben elpusztult, nyoma a Gottesmann féle kastély-telek nyugati oldalán elterülő lapályon tűnik fel. 1851-ben az elpusztult települést „Baktaerdő”-nek is nevezik, amely ekkor a gróf Károlyi család birtoka volt. Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában eképpen említi: „Baktaerdő, erdei puszta, Beregh vármegyében, Kis-Muzsaj puszta szomszédságában. Kiterjed 1600 négyszögölével 384 holdra, melly egészen fiatal nevendék erdő, s a gr. Károlyi család birtoka.” A 20. század elején még mint tanyát tartották nyilván. A trianoni béke előtt területe Bereg vármegye Tiszaháti járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novemberétől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták a környéket. Területe 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. A század közepétől mesterségesen létrehozott újkori település lett. 1991 óta a független Ukrajna része. Fontosabb közintézményei: polgármesteri hivatal, általános iskola (vegyes oktatású: magyar/ukrán), posta, klub, könyvtár, közétkeztetési és kereskedelmi egységek, orvosi rendelő, mini pékség, kávézó. Hitélet: a közösség egyik része a református, a másik része a görögkatolikus felekezethez tartozik. Rajtuk kívül jelentős számban élnek itt például az ortodox (pravoszláv) hívek is (mintegy 360 fő). A Vérke partján épült fel a pravoszláv templom. Közlekedés A települést érinti a Bátyú–Királyháza–Taracköz–Aknaszlatina-vasútvonal. Nevezetességek Református temploma a holland és a kárpátaljai protestáns gyülekezetek hathatós támogatásával épült az 1990-es évek végén. Görögkatolikus templomát a helyi görögkatolikus hívek 2001-ben avatták fel. Testvérvárosa Források Györffy György: Bereg vármegye. Jegyzetek
Velîka Bakta, Bereg

Velîka Bakta (în ucraineană Велика Бакта, maghiară Nagybakta) este o comună în raionul Bereg, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Velîka Bakta era vorbitoare de ucraineană (60,74%), existând în minoritate și vorbitori de maghiară (31,23%) și rusă (6,59%). Note
Великая Бакта

Великая Бакта (укр. Велика Бакта, венг. Nagybakta Надьбакта) — село в Береговской городской общине Береговского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 1047 человек. Занимает площадь 1,065 км². Местный совет: 90252, с. Великая Бакта, ул. Свободы, 10/а, тел. 2-21-98. На территории села расположен Закарпатский институт агропромышленного производства (ЗИ АПП), созданный в 1989 году на базе Закарпатской государственной сельскохозяйственной опытной станции. В свою очередь, эта исследовательская станция продолжила деятельность основанного в начале XX века властью Венгрии королевского сельскохозяйственного института. Главное помещение института расположено в здании конца XIX века, дворце Очкая (венгерского офицера). В литературе встречается также определение «дворец Готтесмана», за именем австрийского землевладельца Адольфа Готтесмана, который в середине XIX века выкупил земли Великой Бакты вместе с дворцом у семейства Очкаев, и перестроил дворец в его сегодняшнем виде. Интересным объектом является также хозяйственное помещение дворца, впоследствии — институт, в подвалах которого во времена пребывания Закарпатья в составе Чехословацкой республики (1919—1939) проводилась селекционная работа с виноградом. В советское время в помещении была библиотека, в настоящее время часть сооружения арендована под швейный цех, остальные находятся в плохом состоянии. Рядом с дворцом (админзданием ЗИ АПП) находится развесистый тополь, возраст которого достигает 200 лет, по другим предположениям, 300 лет. Охват тополя — более 6 метров, таким образом, это дерево является одним из крупнейших для своего вида на Украине. Дворец Очкаев и старый тополь составляют основу герба и флага села Великая Бакта. Рядом с дворцом находится парк, заложенный в XVIII веке, занесённый в природно-заповедный фонд Закарпатья как памятник местного значения. В дебрях парка находится разрушенный склеп, в котором в период с XIX века по 1944 год были похоронены семь членов семьи Очкаев. Местонахождение склепа пока не определено. В центре села Великая Бакта находится памятник технической культуры — водонапорная башня 1936 года, возведенная во времена чехословацкого правления. В настоящее время деревянная обшивка башни повреждена, сооружение не функционирует. Через село протекает река Верке. Ссылки Великая Бакта на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.) Велика Бакта сподівається на туристичне майбутнє «Архітектурні, історичні та природні цінності Берегівщини»
Zňacovo

Zňacovo (ukrajinsky Зняцьово, dříve Зняцеве, Zňaceve, maďarsky Ignéc, česky Zňačevo nebo Zňacovo) je obec na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Mukačevo ve Velykolučské vesnické územní hromadě. V roce 2024 ve Zňačevu žilo 1707 obyvatel. Místní části Vinkove Drahyňa Kinloď Červeňovo Historie První písemná zmínka o obci pochází z roku 1248, kdy byla obec zapsána v listinách leleského konventu. Obec byla součástí Uherska, poté byla (na základě Trianonské smlouvy) součástí Československa, a to pod názvem Zňačevo a později Zňacovo. Za první československé republiky zde byl obecní notariát a četnická stanice. V roce 1930 měla obec 2 517 obyvatel, z toho 2 311 Rusínů, 153 Židů, 25 Čechů a Slováků, 21 Maďarů, 3 Němce a 4 cizince (bez československého občanství). V obci byla rusínská škola (tříd) a jedna třída české školy a po jedné rusínské třídě ve dvou okolních vesnicích. Od roku 1945 bylo Zňačevo součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR, a nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Зняцьово na ukrajinské Wikipedii a Зняцьово na rusínské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zňacovo na Wikimedia Commons Великолучківська громада
Snjazjowo

Snjazjowo (ukrainisch Зняцьово – bis 1995 ‘‘Snjazewe‘‘/Зняцеве; russisch Зняцево Snjazewo, ungarisch Ignéc, tschechoslowakisch Zňačevo oder Zňacovo) ist ein Dorf im Rajon Mukatschewo in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Snjazjowo liegt rund 15 Kilometer Luftlinie westnordwestlich vom Rajonzentrum Mukatschewo und 22 Kilometer südöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Unmittelbar nordöstlich von Snjazjowo verläuft die Fernstraße M 06. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Landgemeinde Welyki Lutschky im Rajon Mukatschewo, bis dahin bildete es zusammen mit den Dörfern Drahynja, Kinlod, Tscherwenjowo und Winkowe die Landratsgemeinde Snjazjowo (Зняцівська сільська рада/Snjaziwska silska rada) im Westen des Rajons Mukatschewo. Weblinks Snjazjowo (Snjazewe) in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Ignéc

Ignéc (Зняцьовo) település Ukrajnában, a Munkácsi járásban. Fekvése Munkácstól északnyugatra, Ungvártól délkeletre található. Határában folyik a Sztára. Története Ignéc Árpád-kori település. Nevét az 1200-as évek elején a leleszi konvent oklevele említette „Ignech” néven. A település neve 1248-ban merült fel az akkor Csépánfölde, később Kisdobrony gyanús hitelű határjárásában. A településen birtokosok voltak a Dobó és a Rákóczi-család tagjai is. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „IGNICZ. Znyacsovu. Orosz falu Bereg Várm. földes Urai többek, ú. m. B. Gilányi Domonkos, B. Vétsey, Kende, és G. Schönborn Urak, lakosai Görög katolikusok, fekszik Munkácshoz két, Kajdanóhoz fél mértföldnyire, földgye egyenes fekvésű, ’s tengerit termő határa két fordúlóra van osztva, nagy erdeje, ’s jó halászattya van a’ Latortzában, de az árvíz vesztegeti földgyeit.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Ignicz, Znyaczovo, orosz falu, Beregh vármegyében, Ungh vmegye szélén, Munkácshoz 2 mfd. 17 r., 725 g. kath., 12 zsidó lak. Gör. kath. paroch. templom. Határa róna s jó kukoriczát terem; erdeje szép; rétje, legelője bőven. F. u. gr. Schönborn, Bornemisza, gr. Majláth, Jó, Kende, s. m.” Ignéc a trianoni béke előtt Bereg vármegye Latorcai járásához tartozott. Az első világháborút követően a községet a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938-tól ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. Ennek következtében 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége Az 1891-ben végzett összeíráskor Ignécnek 1530 rutén lakosa volt. 1940-ben 3005 lakosa volt, melyből 37 római katolikus, 2745 görögkatolikus, 17 görögkeleti, 1 evangélikus, 38 református, 167 izraelita. Nevezetességek Görögkatolikus templomát a Nagyboldogasszony tiszteletére szentelték fel. Anyakönyvet 1785-től vezetnek. Híres szülöttei Párkányi László (Ignéc, 1907. június 5. – Budapest, 1982. január 1.) fizikus, gimnáziumi tanár, egyetemi docens. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X Györffy György: Bereg vármegye. Leleszi konvent országos levéltára Lehoczky Tivadar: Bereg bármegye monográfiája. A Pallas nagy lexikona Jegyzetek
Zneațovo, Muncaci

Zneațovo (în ucraineană Зняцьово) este localitatea de reședință a comunei Zneațovo din raionul Muncaci, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Zneațovo era vorbitoare de ucraineană (99,18%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Зняцево

Зня́цево (укр. Зняцеве) — село в Великолучковской сельской общине Мукачевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 1707 человек. Почтовый индекс — 89650. Телефонный код — 3131. Занимает площадь 3,237 км². Код КОАТУУ — 2122782801. Литература Баран В. Д. Поселення та могильники поблизу сіл Червеневе та Зняцеве (укр.) // Археологiя Українськой РСР. — Київ: Наукова думка, 1975. — Т. 3. — С. 129—131. Архивировано 10 февраля 2025 года. Ссылки Зняцево на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)