NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Костел Святих Йоакима і Анни (Володимир)

Костел Святих Йоакима й Анни — римо-католицька церква у місті Володимирі. Історія Побудований у 1752 році у стилі бароко єпископом Адамом Война-Оранським, який раніше був місцевим настоятелем. Костел зведено на місці попереднього дерев'яного храму, закладеного княжною Анною Збаразькою у 1554 році. З 1751 року костелом піклувалися капуцини, які через рік побудували мурований храм. Костел кілька разів знищували пожежі, відновлений у середині XVIII століття в стилі віленського бароко. За легендою, в 1794 р. у монастирі капуцинів були заховані коштовності державної скарбниці поділеної Речі Посполитої. У 1832-му році в контексті антипольських реформ російського уряду монастир було ліквідовано. Храм у середині XIX століття реставрували, а на місці зруйнованого монастиря місцевий дворянин побудував будинок. Після Другої світової війни костел був діючим до 1958 року, після чого в ньому розташували кав'ярню та концертну залу. Тоді ж розібрано огорожу та дзвіницю. Костел повернутий вірним у 1992 році. Архітектура Костел являє собою тринавну базиліку, побудовану у плані прямокутника, з прямокутним пресбітерієм, двома ризницями та невеликим нартексом. Фасад храму фланкують дві триярусні вежі, об'єднані трикутним фронтоном. Зліва від нартекса у стіну вмурована кам'яна пам'ятна дошка 1561 року (ймовірно, походить з попереднього костелу) з барельєфом благодійника костелу Подгороденського в лицарських обладунках. Найціннішим елементом інтер'єру є бароковий головний вівтар. Під костелом — підвальні приміщення з напівциркульними склепіннями. Джерела Włodzimierz // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1895. — Т. XIV. — S. 169. (пол.) — S. 169. (пол.) Rąkowski G. Przewodnik po Ukrainie Zachodniej. Wołyń [Архівовано 3 вересня 2014 у Wayback Machine.]. — S. 176—177. (пол.) Памятники градостроительства и архитектуры УССР. — К. : Будівельник, 1985. — Т. 2. (рос.) Посилання Офіційний сайт Володимира Історична Волинь [Архівовано 22 грудня 2014 у Wayback Machine.] Див. також Категорія:Православні храми Святих Іоакима і Ганни
Kostomarove, Velîka Oleksandrivka

Kostomarove (în ucraineană Костомарове) este un sat în comuna Cearivne din raionul Velîka Oleksandrivka, regiunea Herson, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kostomarove era vorbitoare de ucraineană (92,75%), existând în minoritate și vorbitori de română (4,35%) și rusă (2,9%). Note
Костомарово (Херсонская область)

Костомарово (укр. Костомарове) — село в Борозенской сельской общине Бериславского района Херсонской области Украины. Почтовый индекс — 74142. Телефонный код — 5532. Код КОАТУУ — 6520984803. Население Население по переписи 2001 года составляло 69 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Местный совет 74142, Херсонская обл., Великоалександровский р-н, с. Чаривное, ул. Победы. Примечания Ссылки Костомарово на сайте Верховной рады Украины
Костомарове

Костома́рове — село в Україні, у Борозенській сільській громаді Бериславського району Херсонської області. У 2001 населення становило 69 осіб. Населення Мовний склад Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Історія 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Борозенської сільської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Великоолександрівського району увійшло до складу Бериславського району. Посилання Погода в селі Костомарове [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] Примітки Джерела Сайт територіальної громади [Архівовано 22 серпня 2021 у Wayback Machine.]
Kostromka

Kostromka (Ukrainian: Костромка; Russian: Костромка) is a village in Beryslav Raion (district) in Kherson Oblast of southern Ukraine, at about 75.6 kilometres (47.0 mi) northeast by north from the centre of Kherson city. History The village was founded by Russian Old Believers who were Nekrasov Cossacks, who had fled from persecution in their homeland. The name of the village comes from the Kostroma River, which is named after the river with the same name in Russia. On 19 July 2020, as a result of administrative-territorial reform and the liquidation of the Velyka Oleksandrivka Raion, the village was incorporated into the Beryslav Raion. The village came under attack by Russian forces in 2022, during the Russian invasion of Ukraine. On 10 November 2022 the village was liberated by Ukrainian troops during the Kherson counteroffensive, and the Russian Ministry of Defense later confirmed the occupiers had transferred their troops to the left bank of the Dnieper. Since then, it has been repeatedly been hit by missile and air strikes. Demographics According to the 2001 Ukrainian Census, the only official census taken in post-independence Ukraine, the population of the village was 1,204 people. Of the people residing in the village, their mother tongue is as follows: References
Kostromka

Kostromka (en ukrainien Костромка) est une commune rurale de l'oblast Kherson, du raïon de Beryslav et de la communauté territoriale de la commune de Velyka Oleksandrivka, en Ukraine méridionale. Sa population s'élevait à 181 habitants en 2001. Géographie La commune de Kostromka se trouve à l'est de la rivière Inhoulets, affluent de rive droite du fleuve Dniepr, à 66 mètres d'altitude. Elle se situe à 21,6 km au sud-ouest de la commune de Velyka Oleksandrivka, à 39,6 km au nord-ouest de la ville de Beryslav et à 69 km au nord-est de la ville de Kherson. Références Portail de l’Ukraine
Kostromka, Velîka Oleksandrivka

Kostromka (în ucraineană Костромка) este un sat în comuna Bruskînske din raionul Velîka Oleksandrivka, regiunea Herson, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kostromka era vorbitoare de ucraineană (95,58%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (3,31%) și română (1,1%). Note
Костромка (Херсонская область)

Костромка (укр. Костромка) — село в Великоалександровской поселковой общине Бериславского района Херсонской области Украины. Почтовый индекс — 74121. Телефонный код — 5532. Код КОАТУУ — 6520981504. Население Население по переписи 2001 года составляло 181 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Местный совет 74121, Херсонская обл., Великоалександровский р-н, с. Брускинское, ул. Первомайская, 7 Примечания Ссылки Костромка на сайте Верховной рады Украины
Костромка (Бериславський район)

Костро́мка — село в Україні, у Великоолександрівській селищній громаді Бериславського району Херсонської області. Населення становить 181 осіб. Населення Мовний склад Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Історія 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Великоолександрівської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Великоолександрівського району увійшло до складу Бериславського району. Село тимчасово окуповане російськими військами наприкінці лютого 2022 року. Визволене Збройними силами України 10 листопада 2022 року в ході контрнаступу в Херсонській області. Див. також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Херсонська область) Примітки Посилання Погода в селі Костромка [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] Джерела Сайт територіальної громади [Архівовано 23 серпня 2021 у Wayback Machine.]
Kostîrka, Berîslav

Kostîrka (în ucraineană Костирка) este o comună în raionul Berîslav, regiunea Herson, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Kostîrka era vorbitoare de ucraineană (92,71%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (6,97%). Note
Костырка (Бериславский район)

Костырка (укр. Костирка) — село в Новорайской сельской общине Бериславского района Херсонской области Украины. Почтовый индекс — 74361. Телефонный код — 5546. Код КОАТУУ — 6520685204. Население Население по переписи 2001 года составляло 700 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Местный совет 74360, Херсонская обл., Бериславский р-н, пос. Новорайск, ул. Ленина, 32 Ссылки Костырка на сайте Верховной рады Украины Примечания
Костирка (Новорайська сільська громада)

Кости́рка — село в Україні, у Новорайській сільській громаді Бериславського району Херсонської області. Населення становить 700 осіб. Було засноване в 1806 році як німецька колонія Клостердорф. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Відомі люди У селі народилися: Джонні Готтселіг (1906—1986) — канадський хокеїст і хокейний тренер, уродженець Костирки (Клостердорфа). Відомі жителі села: Дідик Орест Богданович (10 березня1946) — краєзнавець Бериславщини, історик, автор багатьох науково-історичних статей і праць, перший директор Костирської ЗОШ І-ІІІ ст. Примітки Посилання Погода в селі Костирка [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] Джерела Сайт територіальної громади [Архівовано 23 січня 2021 у Wayback Machine.]
Костёл Марии Снежной (Львов)

Костёл Мари́и Сне́жной — культовое сооружение во Львове (Украина), памятник архитектуры. Расположено на ул. Снежной, 2. Ныне принадлежит УГКЦ и носит название Храм Матери Божией Неустанной Помощи. История Основан немецкими колонистами в XIV веке вблизи торговой площади древнего Львова. Впервые упоминается в документах в 1352 году. Первоначальный вид был сильно изменён последующими перестройками. Значительные реставрации производились в 1623 и 1683 годах, в 1888—1892 годах костёл перестроил архитектор Юлиан Захаревич. После перестройки костёл стал однонефным, базиликального типа с удлинённой алтарной частью, квадратным притвором и квадратной двухъярусной колокольней. Раньше в интерьере были фрески, исполненные в 1750—1751 годах С. Строинским. На их месте в XIX веке художник Е. Лепший выполнил новые, имитирующие мозаику. Литература Вуйцик В. С., Липка Р. М. Зустріч зі Львовом. Львів: Каменяр, 1987. С. 25. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 83.
Костёл Святого Антония (Львов)

Костёл Свято́го Анто́ния во Львове (Украина) — действующий римско-католический храм, расположенный в исторической местности Лычаков, на улице Лычаковской, 49а. История Костёл Святого Антония был основан князьями Вишневецкими для монахов францисканцев в 1718 году. В 1784 году костёл стал приходским и было выстроено его современное здание храма построено на месте прежнего деревянного. В 1818 по проекту архитектора И.Маркля возведена колокольня, а в 1845 году расписан интерьер. В 1909 году было закончено сооружение строительство центрального портала. Сохранилась роспись сводов, скульптурные композиции и барельефы. С памятником составляют единый ансамбль стоящая рядом колокольня, парадная лестница и скульптуры на лестнице и во дворе. Вместе они составляют из лучших образцов небольшого комплекса в стиле рококо. В 1960-х у костёла была изъята часть его территории, где находились кладбище и сад, была разобрана стена со стороны ул. Лысенко и Малой. На месте сада был разбит благоустроенный скверик. В 2003—2004 годах на территории настоящего скверика выстроили хозяйственное помещение костёла. Храм принадлежит римско-католической церкви, в нём ведётся богослужение на польском, украинском и русском языках. Литература Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 8. Львов-Лычаков, костёл Святого Антония Падуанского Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Костёл Святого Антония
Kościół św. Wojciecha księży Misjonarzy we Lwowie

Kościół św. Wojciecha księży Misjonarzy we Lwowie – jest położony przy ul. Dowbusza (ukr. Довбуша, przed 1945 – św. Wojciecha). Historia Pierwotny, drewniany kościół pw. św. Wojciecha Biskupa i Męczennika ufundował na wschodnim przedmieściu Lwowa w 1602 roku Piotr Moskalik. W latach 1702–1703 został wzniesiony z kamienia i z cegły nowy, jednonawowy kościół w stylu barokowym oraz internat dla kleryków. We wrześniu 1704 w czasie oblężenia Lwowa przez Szwedów w ramach wojny z Rosją stacjonował tu król Karol XII. W 1747 arcybiskup Mikołaj Ignacy Wyżycki przekazał kościół wraz z klasztorem sprowadzonym do Lwowa księżom lazarystom, zwanym również misjonarzami. W 1772, w chwili pierwszego rozbioru Polski w klasztorze mieszkało tylko 2 księży. Do kasaty zakonu w 1784 księża misjonarze prowadzili przy kościele niższe seminarium duchowne. Później kompleks kościelno-klasztorny został zamieniony na magazyny i składy wojskowe. W 1906 kościołowi przywrócono funkcje sakralne. Po wcieleniu w 1945 Lwowa do Ukraińskiej SRR w składzie ZSRR i zamknięciu w 1946 przez władze sowieckie wszystkich (z wyjątkiem 2) świątyń rzymskokatolickich w mieście, kościół i klasztor zamieniono na magazyny. Po uzyskaniu w 1991 niepodległości przez Ukrainę od 1996 kościół pełni funkcję cerkwi obrządku bizantyjsko-ukraińskiego pw. św. Męczennika Jozafata. Bibliografia Ryszard Chanas, Janusz Czerwiński, Lwów, Przewodnik turystyczny, wyd. Ossolineum, Wrocław 1992 ISBN 83-04-03913-3 Bartłomiej Kaczorowski, Zabytki starego Lwowa, wyd. Oficyna Wydawnicza, Warszawa 1990, ISBN 83-85083-02-2 Aleksander Medyński, Lwów. Przewodnik dla zwiedzających miasto, wyd. nakładem autora, Lwów 1937
Костёл Святого Войцеха (Львов)

Костёл Свято́го Во́йцеха — памятник польской истории и архитектуры во Львове (Украина). Находится на улице Довбуша (в прошлом — улица Святого Войцеха), на территории ландшафтного парка «Знесенье». Костел был основан в 1607 году при детском холерном кладбище. Современное здание было выстроено в 1702 году вместе с интернатом для семинаристов. В начале австрийского правления костёл был закрыт, в здании разместился военный склад. С 1906 года и до прихода советской власти в нём иногда проводили богослужения. Литература Исторические прогулки по Львову [Сост., обраб. и примеч. Б. З. Якимовича; Авт. предисл. Я. Д. Исаевич]. Львов: Камэняр, 1991, с 91-92.
Церква священномученика Йосафата і всіх українських мучеників

Це́рква священному́ченика Йосафа́та і всіх украї́нських му́чеників — греко-католицький храм у Львові, на вулиці Довбуша, 24. При храмі діє монастир спільноти Мілес Єзу, заснованої в Ірландії. Храм зведений на початку XVII ст. як костел святого Войцеха, а збудований згодом монастир належав о. Місіонерам. Історія Костел святого Войцеха споруджений 1607 року на північному схилі Змієвої гори. Початково тут з'явилось невелике кладовище для дітей, що померли від холери. Коштом мешканців околиць згодом збудовано храм. 1702 року дерев'яний будинок поруч із храмом замінено новим кам'яним. Цей факт породив поширену практику помилково датувати цим роком і кам'яний храм, якому нібито передував дерев'яний від 1607. За історичною традицією вважається, що в монастирі зупинявся шведський король Карл XII під час облоги Львова. 1749 року при храмі оселились отці Місіонери, котрі прибули до Львова чотирма роками раніше на запрошення Миколая Ґерарда Вижницького. Місіонери заснували бурсу і займались підготовкою кліриків до вступу в духовну семінарію. 1769 року монастир ймовірно передано Театинцям. У 1780-х роках австрійською владою, монастир скасовано, а храм закрито і перетворено на пороховий склад. Після цього ікону з зображенням Святого Войцеха перемістили до церкви на Знесінні, а головний вівтар — до храму на Сихові. У 900-ту річницю смерті св. Войцеха, у 1897 році храм повернуто громаді і відремонтовано. У монастирі влаштовану бурсу для студентів латинської семінарії. Під час першої світової війни костел закрито, а 1916 року реквізовано дзвони. Тут тривалий час розташовувалися порохові склади австрійського війська, перенесені по війні на Богданівку. Відновлений храм розпочав діяти лише 1932 року. Після другої світової війни у костелі розмістилась військова частина. 1988 року храм віднесено до пам'яток архітектури місцевого значення під номером 903-М. 1993 року костел передано згромадженню Мілес Єзу (Воїнства Христового), а 1996 року освячено як греко-католицьку церкву священномученика Йосафата і всіх українських мучеників. 2002 року чеською маляркою Мілою Міною виконано новий стінопис. Настоятелем храму і монастиря є отець Роберт Ніколетті. Джерела Бойко О., Слободян В. З історії латинських монастирів Львова. Монастир місіонерів з костелом св. Войцеха // Вісник інституту «Укрзахідпроектреставрація». — Вип. 16, Львів, 2006. — С. 50—54. — ISBN 966-95066-4-15. О. В. [Шишка О.] Костел св. Войцеха // Галицька брама. — 1997. — № 6 (30). — С. 13. Смірнов Ю. Костел св. Войцеха // Енциклопедія Львова / За редакцією А. Козицького. — Львів : Літопис, 2010. — Т. 3. — С. 508—509. — ISBN 978-966-7007-99-7.
Kościół św. Kazimierza i klasztor Sióstr Miłosierdzia we Lwowie

Kościół św. Kazimierza i klasztor Sióstr Miłosierdzia we Lwowie – jest położony przy ul. Krzywonosa 1 (ukr. вул. Кривоноса М., 1) (przed 1945 ul. Teatyńska). Historia kościoła i klasztoru Ojców Reformatów Pierwszy klasztor dla franciszkanów-reformatów oraz drewniany kościół pod wezwaniem św. Rocha i św. Katarzyny ufundował w 1630 roku starosta lwowski Andrzej Mniszech. Plac pod budowę klasztoru ofiarowali Daniłowiczowie. Zabudowania spłonęły w 1648 w czasie oblężenia Lwowa przez wojska Bohdana Chmielnickiego. Na miejscu spalonego kościoła i klasztoru wzniesiono w 1660 nowy kościół kosztem Mikołaja Bieganowskiego. Kościół w planie był jednonawowy z prostokątną apsydą, murowany z cegły i ciosów kamiennych. Fasada główna w stylu barokowym, zdobiona była wysokim frontonem z wazonami kamiennymi i niszami z posągami świętych; na dachu nad ołtarzem zbudowano sygnaturkę. Do wejścia głównego dobudowano przedsionek z barokowym frontonem i wazonami kamiennymi. Kościół konsekrował w 1664 arcybiskup Jan Tarnowski. W kilka lat później ukończono także i klasztor. Fundatorami byli Mikołaj i Urszula Bieganowscy. Klasztor lwowski był największym spośród dziesięciu istniejących w prowincji ruskiej reformatów pod wezwaniem Matki Boskiej Bolesnej. W 1772, w momencie zajęcia Lwowa przez Austriaków w wyniku pierwszego rozbioru Polski w konwencie żyło 26 zakonników: 12 kapłanów, 10 kleryków i 4 braci zakonnych. W 1782 wyniku reform józefińskich przeprowadzonych przez cesarza Józefa II władze austriackie przeniosły reformatów do klasztoru po karmelitach bosych, a w roku następnym przekazały ich kościół i klasztor siostrom miłosierdzia (szarytkom), które otworzyły Instytut Edukacji Ubogich Sierot. Po 1945 kompleks przekazano jednostce wojskowej ministerstwa spraw wewnętrznych. Przypisy Bibliografia Ryszard Chanas, Janusz Czerwiński, Lwów, Przewodnik turystyczny, wyd. Ossolineum 1992, Wrocław, ISBN 83-04-03913-3 Bartłomiej Kaczorowski, Zabytki starego Lwowa, wyd. Oficyna Wydawnicza, Warszawa 1990, ISBN 83-85083-02-2 Aleksander Medyński, Lwów. Przewodnik dla zwiedzających miasto, wyd. nakładem autora, Lwów 1937 Mieczysław Orłowicz, Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta.— Lwów-Warszawa, 1925.— 276 s.— S. 184 Linki zewnętrzne Archiwalne widoki kościoła w bibliotece Polona
Костёл Святого Казимира (Львов)

Костёл Свято́го Казими́ра — памятник архитектуры во Львове (Украина). Костёл в разное время носил разные названия: Святой Екатерины, миссионерский, милосердия, Святого Казимира. Находится в центральной части города, на улице Максима Кривоноса, 1 (прежние польские названия улицы — Архиепископская и Театинская), вблизи костёла кармелиток босых. История Храм построен в 1656—1664 годах для монахов римокатолического ордена реформатов. На этом месте в 1630 году был основан деревянный костёл и монастырь, которые сгорели во время штурма отрядами Максима Кривоноса львовской цитадели — Высокого замка в 1648 году. В 1783 году передан австрийскими властями для организации госпиталя монахиням сёстрам милосердия, у которых находился поблизости собственный костёл. Костёл скромный, барочный; к нему пристроен монастырский приют для сирот. Стилистика костёла испытала влияние художественного образа Иль Джезу. Здание выполнено в камне, однонефное, прямоугольное в плане, с вытянутой апсидой. Сверху храм накрыт двускатной крышей и увенчан сигнатуркой. Главный фасад костёла Святого Казимира завершён фронтоном в стиле барокко. Здание находится в собственности Львовского института внутренних дел. Литература Островский Г. С. Львов. Издание второе, переработанное и дополненное. Ленинград: Искусство, 1975. С.113. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 77.
Костел святого Казимира (Львів)

Храм священномученика Климентія Шептицького — пам'ятка архітектури XVII століття у місті Львові. Колишній костел в різний час носив різні назви: Святої Катерини, місіонерський, милосердя, Святого Казимира. Розташований у центральній частині міста, на вулиці Максима Кривоноса, 1 (колишні польські назви вулиці — Архієпископська і Театинська), поблизу розташований колишній костел Матері Божої Громничої монастиря кармеліток босих (нинішня церква Стрітення Господнього). Історія На цьому місці 1630 року було засновано дерев'яний костел і монастир. Кошти надав Мнішек, земельну ділянку — Софія Теофіла Данилович. Костел і монастир згоріли під час штурму загонами Максима Кривоноса львівської цитаделі — Високого замку у 1648 році. Храм побудовано в 1656–1664 роках для ченців римо-католицького ордена францисканців-реформатів. Кошти для будівництва надав Миколай Беґановський, який пізніше був тут похований та існувала його надгробна таблиця. 1783 року переданий австрійською владою для організації шпиталю черницям сестрам милосердя, які мали поблизу власний костел. У 1870-х роках відбулася ґрунтовна реставрація святині. За проєктом архітектора Ігнатія Віняжа були споруджені хори. На початку 1920-х років на передсінні храму був портрет та барокова епітафія фундатора прилеглого шпиталю Францішека Завадзького (†1745). На хорах були портрети фундаторів та латинського архиєпоскопа Миколая Вижицького. Будівля перебуває у власності Львівського державного університету внутрішніх справ. Архітектура Костел скромний, бароковий; до нього прибудований монастирський притулок для сиріт. Стилістика костелу зазнала впливу художнього образу римської церкви Іль Джезу. Будівля виконана в камені, однонавна, прямокутна в плані, з витягнутою апсидою. Зверху храм накритий двосхилим дахом і увінчаний сигнатуркою. Головний фасад костелу Святого Казимира завершений фронтоном у стилі бароко. Примітки Література Островский Г. С. Львов / Г. С. Островский. — 2-е изд., перераб. и доп. — Ленинград : Искусство, 1975. — С. 113. (рос.) Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Иллюстрированный справочник-каталог. В 4-х т / Н. Жариков, И. Артеменко и др. — Киев : Будівельник, 1985. — Т. 3: Львовская, Николаевская, Одесская, Полтавская, Ровенская области. — С. 77. (рос.) Ryszard Chanas, Janusz Czerwiński Lwów: Przewodnik turystyczny. — Wrocław: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1992. — 224 s. — ISBN 83-04-03913-3. (пол.) Bartłomiej Kaczorowski Zabytki starego Lwowa. — Warszawa: Oficyna Wydawnicza, 1990. — 206 s. — ISBN 83-85083-02-2. (пол.) Mieczysław Orłowicz Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta. — Lwów-Warszawa, 1925. — 276 s. — S. 184. (пол.)