Kamjanec-pogyilszkiji vár

A kamjanec-pogyilszkiji vár (ukránul: Кам'янець-Подільська фортеця; lengyelül: twierdza w Kamieńcu Podolskim; litvánul: Podolės Kameneco tvirtovė) egy egykori ruszin-litván vár és egy későbbi háromrészes lengyel erődítmény, amely az ukrajnai Kamjanec-Pogyilszkij történelmi városában, az ország nyugati részén fekvő Podólia történelmi régióban található. Nevét a „kamin” gyökszóra vezetik vissza, amely a szláv „kő” szóból származik. A történelmi beszámolók a 14. század elejére datálják a kamjanec-pogyilszkiji várat, bár a legújabb régészeti bizonyítékok már a 12. vagy 13. században is bizonyították az emberi jelenlétét a területen. A vár eredetileg a várost a szárazfölddel összekötő híd védelmére épült, és egy félsziget tetején áll, amelyet a kanyargó Szmotrics folyó vájt ki, természetes védelmi rendszert alkotva Kamjanec-Pogyilszkij történelmi óvárosi negyedének. Podólia stratégiai fontosságú közlekedési csomópontjában való elhelyezkedése miatt a vár az idegen hódítók elsődleges célpontjává vált, akik a várat a saját igényeiknek megfelelően átépítették, ami tovább növelte a vár multikulturális építészeti sokszínűségét. A komplexum a IV. Kázmér király által megerősített, majd I. Zsigmond és Báthory István királyok által átépített Óvárból, valamint a III. Zsigmond és IV. Ulászló királyok által alapított Újvárból áll, azonban az eredeti szerkezet számos építészeti és mérnöki változtatása ellenére a vár még mindig egységes építészeti képet alkot, a mai Ukrajna kevés viszonylag jól megőrzött középkori építményének egyike. A vár az óváros negyedével együtt a „Kamjanec” nemzeti történelmi-építészeti rezervátum és a „Pogyilszkij Tovtri” nemzeti környezetvédelmi park része. Az épületegyüttes 1989-ben az ukrán képviselők az UNESCO javasolt világörökségi listájára jelölték, és egy széles körű szavazáson Ukrajna hét csodájának egyikévé választották. Ma az erődítmény a város legelismertebb nevezetessége, fontos regionális és országos turisztikai látványosságként szolgál. Története Alapítása és korai története A hagyomány szerint a Kamjanec-Pogyilszkij várát a 14. század második felében alapították, mivel az első pontos történelmi emlékek a várról a 14. század közepéről származnak, amikor a Kijevi Rusz nyugati területeinek nagy része a Litván Nagyfejedelemség ellenőrzése alatt állt. 1374-ben Jurij Korjatovics podóliai fejedelem írásos dokumentuma például megemlíti, hogy a váron belül a magdeburgi jogokat Kamjanecnek adják át. Az 1960-as években végzett régészeti ásatások azonban ellentétes bizonyítékokat szolgáltattak, amelyek arra utalnak, hogy a vár alapítása még korábbra, a 12. század végére vagy a 13. század elejére nyúlhat vissza. Történelmi és régészeti bizonyítékokból az is világos, hogy a Kijevi Rusz szláv államának idején is létezett egy földvár a területen, de nem a jelenlegi várral azonos helyen. Ez a vár ugyan elavult, de továbbra is létfontosságú volt Kamjanec és a közeli kereskedelmi útvonalak védelmében, ezért Krakkó vajdája, Melsztyni Spytek a 15. század fordulóján megkezdte a komplexum korszerűsítését, az átépítés során a régi tornyokat felújították, és tíz új tornyot építettek hozzá. Másfél évszázaddal később a várat ismét korszerűsítették, ezúttal Hiob Praÿetfuess hadmérnök és építész vezetésével, aki az Új Nyugati és Keleti tornyokat, a vár keleti falát és egy földalatti galériát, valamint a Telt kapukat és a város sztaroszta közösségének házait is építette. A folyamatos támadások kora A 14. század közepétől a 15. század közepéig a kamjanec-pogyilszkiji vár a Lengyel–Litván Nemzetközösség egyik fő határán feküdt. A vár egészen 1434-től Lengyelország második felosztásáig és az Orosz Birodalom 1793-as annektálásáig fontos szerepet játszott a közelgő kozák, oszmán és tatár betörések elleni védekezésben; a 15–17. században összesen 51 alkalommal támadták meg tatár hordák. 1448, 1451, 1509 és 1528 tatár betörései, valamint az 1533-as oszmán ostrom mind a várban, mind a városban károkat okozott, de mindezeket a betöréseket sikeresen visszaverték. A vár fontos szerepet játszott az 1648 és 1654 közötti Hmelnyickij-felkelés idején, amikor a Bohdan Hmelnyickij hetman vezette zaporozsjei kozákok a krími tatárokkal és a helyi ukrán parasztsággal szövetkeztek a Lengyel–Litván Nemzetközösség hadserege és milíciája ellen. A felkelés során a várat sikertelenül ostromolták a helyi kozákok és felkelők Makszim Krivonyisz parancsnok vezetésével. 1651-ben a várat Ivan Bohun hetman vezetésével újabb kozák ostromnak vetették alá, mielőtt az Alekszandrenka és Csujika parancsnokok vezette lengyel felkelők váratlan ellentámadása helyreállította a lengyel jelenlétet a területen, és feloldotta az ostromzárat. Egy 60 000 fős sereg, amelyet maga Hmelnyickij vezetett, 1652-ben újra megerősítette a kozákok uralmát a vár felett. 1652-ben, alig egy évvel később a várat ismét megtámadták, ezúttal egy 40 000 fős krími tatár horda.1672. augusztus elején a IV. Mehmed szultán vezette 300 000 fős oszmán haderő és a Petro Dorosenko hetman vezette 40 000 fős, tatárokból és kozákokból álló egyesített haderő ostrom alá vette a várat. 1672. augusztus 18-án a város vezetői a támadókkal folytatott tárgyalások után átadták az erőd feletti ellenőrzést az oszmánoknak. A vár fontos szerepet játszik Henryk Sienkiewicz Pan Wołodyjowski című regényében, mivel a fiktív regényben leírt ostrom során az erőd két szintén kitalált parancsnoka, Michał Wołodyjowski és Ketling őrnagy tiltakozásuk jeléül felrobbantották a vár maradék puskaporát, és 800 védővel együtt megölték magukat. A támadás után 27 évig az erőd az oszmán uralom bázisaként szolgált Podóliában. 1699-ben a karlócai békeszerződés értelmében a terület ismét lengyel ellenőrzés alá került, miután az Oszmán Birodalom átengedte a területet. Börtönné alakítása A 18. század elejétől kezdve a Kamenyec-Pogyilszkij elvesztette védelmi szerepét, és inkább katonai börtönként, mint katonai erődítményként használták. Számos embert végeztek ki vagy tartottak fogva a börtönben, köztük kozák sztarsinákat (altiszteket) és hajdamakokat (lengyelellenes lázadókat), de még a hároméves lengyel trónkövetelő, Stanisław August Poniatowski is raboskodott itt, aki később az utolsó lengyel király lett. Bár védelmi szerepét elvesztette, a Lengyel Királyság egyik legerősebb erődítménye maradt egészen Lengyelország 1793. április 21-i második felosztásáig, amikor mind a vár, mind a város az Orosz Birodalom fennhatósága alá került. Ugyanezen a napon a vár parancsnoka átadta a vár kulcsát, és a város székesegyházában hűséget esküdött a birodalomnak. Később százegy tüzérségi ágyú tisztelgett lövéssel a várban a parancsnoki döntés előtt. 1812-ben, az Oroszország elleni francia invázió idején az orosz cári hadsereg a várban állomásozott. 1815-ben Konsztantyin Batyuskov, aki később ismert költő és író lett, tisztként állomásozott a várban. 1846-ban Vlagyimir Rajevszkij költő állomásozott a várban, ez idő alatt létrehozta a haladó gondolkodású katonatisztek dekabristabarát szervezetét. 1816-tól 1914-ig az erődöt katonai börtönből bűnözők, politikai foglyok és adósok börtönévé alakították át. 1831-ben – a kolerajárvány idején – Vlagyimir Dal leendő orosz lexikológus katonaorvosként dolgozott a várban. Később ő írta az orosz nyelv értelmező szótárát is. A vár a 19. században a podóliai parasztfelkelés mozgalmának központja volt, amelyet az 1812-es honvédő háború lovassági veteránja, Usztim Karmaljuk (1787–1835) vezetett, akit az ukránok ma nemzeti és népi hősként tartanak számon. Múzeummá alakítása és restaurálása Az 1905-ös forradalmat követő politikai változások sorozata után a politikai pártokat és szervezeteket az egész Orosz Birodalomban törvényileg engedélyezték. A várban 1906-ban összesen 67 politikai szervezetnek volt a székhelye. Köztük volt az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt „Iszkra” (Szikra) című lapja is. 1928-ban az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság népbiztostanácsa által kiadott rendelet a Kamjanec-Pogyilszkij épületegyüttesét történelmi-kulturális műemlékké nyilvánította. Az 1930-as évek végén tervbe vették a vár múzeummá alakítását, és 1937-ben megkezdődtek az épületek rekonstrukciós munkálatai. 1937-ben a múzeumi látványosságok közé került egy Karmaljukot ábrázoló jelenet a vár Pápai tornyának börtöncellájában, ahol a bűnözőt a várban töltött fogsága idején tartották fogva. A vár látogatottsága az 1930-as években elérte az évi 300 000 főt. 1947-ben a felvették a műemlékvédelem össz-szövetségi listájára. 1958. április 18-án a Karmaljuk-kiállítás közelében emléktáblát és egy Karmaljukra emlékeztető bazalt domborművet állítottak fel. 1962 óta restaurálási és régészeti munkálatokat végeznek a várban Jevhenyija Plamenicka és Anatolij Tyupics építész-restaurátorok vezetésével. 1977. május 18-án létrehozták a „Kamianyec” nemzeti történelmi-építészeti rezervátumot. 1989. szeptember 13-án az Ukrán SZSZK kormánya a kamjanec-pogyilszkiji várat és óvárosát felvette az UNESCO világörökségi helyszínek ideiglenes listájára. 2004-ben a rezervátumot nemzeti műemlékvédelmi területté minősítették át. 2007. augusztus 21-én a komplexumot Ukrajna hét csodájának egyikévé nyilvánították, amikor egy országos versenyen a 3. helyet szerezte meg. 2011. augusztus 1-jén egy súlyos vihar részben elpusztította az Új Nyugati tornyot; a város polgármesteri hivatala nem tagadta, hogy a torony szerkezeti integritása meggyengült a legutóbbi, 2007-es felújítás során, ami előkészítette az utat annak mindössze négy évvel későbbi összeomlásához. Építészeti jellemzői Fekvése és felépítése Az épületegyüttes egy mészkőformáción nyugszik, amelyet a Szmotrics folyó kanyonja vesz körül. Ennek következtében alapjai mészkőből, valamint helyi és importált téglából és kőből épültek, sőt, a vár nevét a kaminy' gyökből eredeztetik, amely a szláv kő szóból származik. A vár két fő része, az Óvár (ukránul: Старий замок) és az Újvár (ukránul: Новий замок) különböző időszakokban épült. Maga a város a folyó egy kanyarulata által körülölelt platón épült, és a meredek kanyon szinte minden oldalról természetes védelmet biztosított. Az Óvár a Kamjanec-Pogyilszkij óvárosához vezető egyetlen keskeny természetes földhidat védte, és az ellenséges katonák közvetlen támadásai ellen épült. Alaprajza szabálytalan négyszög alakú, délkeletről északnyugat felé egy magas hegyi út szélén húzódik. A vár szélessége kb. 50 méter, hossza északról 135 méter, délről 160 méter, középen pedig 180 méter. A várudvar területe kb. 0,75 hektár, a melléképületekkel együtt eléri az 1,5 hektárt. Az Óvárat magas falak veszik körül, 11 kőtornya van. A várba kelet felől a város felől lehet bejutni. A tornyok a következőképpen helyezkednek el: a vár hosszában mindkét oldalon 4-4 torony épült, a nyugati oldalon a végén 2 torony, és egy külön északról a folyó mellett. Az Újvárat a vár számos későbbi korszerűsítése során alakították ki; célja az ellenséges tábori seregek elleni védelem biztosítása volt, és úgy tervezték, hogy támogassa az újabb katonai találmányokat, például a nagy hatótávolságú tüzérségi ágyúkat. Kialakítása is modernebb, a csillagerődökhöz hasonló felépítésű, és a kerek tornyok helyett nagy méretű olaszbástyákkal látták el. Az Újvár trapéz alakú, északnyugat felé néző széles oldallal. A falak szélessége az árkokkal együtt eléri a 250 métert, hossza a régi vár irányában kb. 220 méter. A földvár területe az összes bástyával együtt kb. 3 hektár, így a két vár teljes területe körülbelül 4,5 hektár. Az erődítmény falai A kamjanec-pogyilszkiji vár falai három szakaszra vagy teraszra oszlanak; az északi, a déli és a keleti részre. Az északi terasz falai mintegy 336 méter hosszúak, és az egész belső udvart védik. Az udvar északnyugati falai alkotják az Óvárat, amely a Nap- és a Rozhanka-torony között végződik. Két párhuzamos falból állnak, amelyek közé tartozik a Nyugati Kis torony, a Fekete torony maradványai és a kétszintes kazamaták, vagyis megerősített ágyúállások. A két fal közül a régebbi a 12. század elejéről származik, és csengettyűkkel épült. A keleti falakon egy másik kazamaták helyezkedtek el. A keleti falakon lévő bejárat a várba Új Várkapu néven ismert, és még két kapu volt, az egyik az északi falakon, az úgynevezett Régi Várkapu, a másik pedig a Mező kapu, amely a Víz tornyot kötötte össze a vár többi részével. Az északi falakat teljes hosszában az Északi bástya erősíti meg. 1790-ben, közvetlenül Lengyelország második felosztása előtt építették a bástyát. 1790-ben épült a fő várkomplexumtól nyugatra fekvő, szarvműnek tervezett Újvár is. A vár udvarának keleti oldalán álltak a Szent Sztaniszló-templom maradványai, mellette Potockij kriptája, a Kovpak-torony mellett pedig egy keleti ortodox templom állt, ahol Korjatovics herceg temetkezett. A Kovpak- és a Tencsinyszka-torony közötti déli falak mentén lévő udvarban egy magtár és egy szekércsűr állt. Ezekkel szemben, az északi falak és a Lanckoroński-torony közelében volt a sztaroszta lakhelye, a Tencsinyszka-torony mellett állt a „Rurmusz”, amely a vár ciszternájaként szolgált. A déli falaknál, a Fehér-toronyhoz közelebb (a Tencsinyszka- és a Fehér-torony között) működött a konyha és a pékség. A nyugati falakkal szemben helyezkedett el a cselijadna, vagyis a jobbágyok szállása, ahol legfeljebb 70 várjobbágy lakott, akik a z erődítményben szolgálták. Az északi falakon kívül helyezkedett el a vár istállója, amely akár 30 lónak is otthont adhatott. A 16. században a várnak mintegy 300 fős helyőrsége volt, akik a városban laktak. Amikor a Kamjanec-Pogyilszkij-i Ipari Szakképző Iskola a várfalakat vizsgálta, a város „Podzamcse”, azaz az alsó várnegyed melletti útszéli folyóhomokos területet fedeztek fel, amely az előző évben részben aláásta a vár támfalait. A folyóhomok hatására feltárultak a vár alapfalai, valamivel több mint 5 méter mélyen. Az alapfalak a folyóvölgy mentén kanyont alkotó mészkőre épültek. A további ásatási munkálatok kimutatták, hogy a falak nyugat felé is húzódtak, a régi várból az új vár bástyájáig. A régi várhíd támasztó lábazatát is megtalálták az árokban. A falban délről a egy 2,5 méter széles és 5 méter magas nyílás található, amelyen keresztül a Szakképző Iskola feltételezése szerint víz folyt. A megmaradt északnyugati falak a vár külső oldalától mérve 13,7 méter, az udvartól mérve pedig 5,7 méter magasak. A számos átépítés következtében a falak alapzatának mélysége az évszázadok során változott: a középkorban 1,45 méter mély volt, a 14. és 15. században 2,2 méter , a 16. és 17. századi átépítés után pedig átlagosan 4 méter . A falak mélysége a 16. és 17. században átlagosan 4 méter volt. A közelmúltban konzerválási munkálatokat végeztek a falakon, hogy megőrizzék a régi Rusz-korabeli töredékeit. A várhíd A vár egyedülálló félszigeti elhelyezkedése miatt a várhíd (ukránul: Замковий міст) az egyetlen közlekedési összeköttetés a város óvárosi negyedével. A középkori mérnöki munka jelentős teljesítményének tartják. A híd 88 méter hosszú, szélessége a bejáratánál mintegy 8,5 méter, míg a végén 6,5 méterre szűkül. A híd magassága a bejáratnál 27 méter, a túloldalon ez 17 méterre csökken. A 15. század elején a híd várbeli végén egy nagy kerek kaputornyot építettek; a híd magassága a toronnyal együtt nyolc modern emelet magasságának felelt meg. 1687-ben, a város sikertelen lengyel ostroma idején a várhidat a törökök átépítették és megerősítették, így kapta a „török híd” (ukránul: Турецький міст) nevet, amelyet sok helybéli ma is használ. A híd kőhomlokzata 1841-től a 19. század végéig rossz állapotban volt, a későbbi állagmegóvási munkálatok hiánya, valamint az 1986-os földrengés okozta károk hozzájárultak a rossz állapotához. 2000-ben a World Monuments Fund a várhídat felvette a 2000 World Monuments Watch listájára, amely a 2000. évi állapot alapján a 100 legveszélyeztetettebb műemléket tartalmazta. A vár tornyai Új Keleti-torony 1544-ben a várrekonstrukcióját a királyi építész és hadmérnök, Jov Pretfes (Pretvics) végezte. Keleti irányban bővítette a kastélyt, és az régi Fekete-toronyhoz hozzáépítette az Új Keleti-tornyot. Ötszögű alaprajza megfelelt a korabeli modern erődítmények követelményeinek, amelyek fokozatosan átálltak a középkori toronyrendszerről a legújabbra. A tornyot egy 40,7 méter mély, a sziklába vájt kút fölé építették, amely a vízellátás fő forrása lett. Később azonban a torony a Új Nyugati-toronnyal együtt a legsebezhetőbb pontnak bizonyult., a törökök 1672-es ostromakor részben megsemmisült. A károsodás után a tornyot felújították, átalakítva a felső szintet. A 18. század második felében a kútban lévő víz elapadása miatt elhanyagolt állapotba került. 1798-ban a két alsó szinten kerekes mechanizmust szereltek fel a víz kiemelésére. A 19. század elején a toronyban minden lőrést befalaztak, és új tetőszerkezetet építettek rá. A torony a régi vár keleti külső sarkát képezi. 11,5 méterre nyúlik ki a keleti és északi falak metszéspontjából. A torony alaprajza ötszögű, oldalainak mérete 10,5–13,8 méter, rövidebbik oldala az udvarra néz. A kőfalak enyhén befelé lejtenek, magasságuk az út felől 11 méter, az udvar felől pedig 5 méter. Az első emeletre széles külső kőlépcsőn lehet feljutni, amely a vár keleti fala mentén helyezkedik el, a második emeletre pedig a vár udvaráról. A padlófalak vastagsága 3–3,2 m, az udvari falaké 1 méter. Az első és a második szint lőrései mindkét oldalra szélesedő oldalakkal rendelkeznek. A harmadik szinten, az északkeleti és keleti falakon magas ablaknyílások vannak, amelyeket íves boltozatok fednek. A födémek gerendákkal vannak fedve. A második emeleten megmaradt egy 4,5 méter átmérőjű kerék, amely a keretre van szerelve, és amelynek segítségével a vizet kiemelték. A torony két, az útra néző homlokzatán, 6 és 7 méteres magasságban kőgolyók vannak beépítve a falazatba. A keleti homlokzatot, a második és harmadik szint között egy fehér kőlap díszíti, amelyre latinul a következő feliratot vésték: 1544 DEUS TIBI SOLI GLORIA IOB PRAETFUES ARCHITECTOR. (A felirat fordítása: „1544. Isten, tiéd egyedül a dicsőség! Iov Pretfus, építész”. Ez a szöveg a 113. zsoltár 9. versére utal: „Nem nekünk, Uram, nem nekünk, hanem a Te nevednek adj dicsőséget a Te irgalmadért, a Te igazságodért!” Ennek a versnek egy része a Templomos lovagrend mottója volt. Olga Plamenyitszkaja kutató feltételezése szerint az építész, Iov Pretfus az egyik későbbi ágához tartozhatott. Lanckoroński-torony A Lanckoroński-torony nevét az azonos nevű lengyel nemesi családról kapta. 1394-ben Kamianecet II. Ulászló lengyel király vette birtokba. A király azonnal elrendelte, hogy ágyúkat és puskaport hozzanak a erődítménybe. 1395-ben Ulászló a nyugati Podóliát Kamianeccel együtt különleges érdemeiért Krakkó vajdájának, Spytek Melsztyńskinek „örök és visszavonhatatlan birtokba” adta. A mágnás megkezdte a Lanckoroński-torony elődjének építését három másik hatalmas toronnyal: a Kovpak-, a Ruzsanyka- és a Tencsinszkaja-toronnyal együtt. Spytek 1399-ben a tatárok elleni Vorszkla menti csatában elesett, és Kamianec erődítményének építését a király fejezte be. A 15. század harmadik negyedében megkezdődött a vár erődítményének megerősítése. 1544-ben Jov Pretfes katonai mérnök és építész vezetésével javítási és építési munkálatokat végeztek a belső terekben. A vár 1672-es ostroma során a lőrésekkel ellátott mellvéd felső része megsemmisült. 1790-1791-ben a lengyel építész, Stanisław Zawadzki vezetésével feltöltötték a középkori utat, amely a kastély északi falának tövében haladt, valamint a Lanckoroński-torony átjáróját, amely a torony alsó pincéjévé vált. Eredetileg a Lanckoroński-torony kaputorony volt. A pincékben, a szemközti falakon magas, íves boltozatok láthatók. Valószínűleg a torony a parancsnok lakóhelyéül szolgált. Harmadik emelete lakóhelynek volt kialakítva, amit a megmaradt kandalló, a mellékhelyiség és a késő gótikus faragott kerettel ellátott nagy ablak tanúsít. A torony összeköttetésben állt az 1544-es leírásban említett „sztaroszta házával, amely a kastély udvarától az északi védőfalhoz épült. Valójában ez volt a parancsnok háza, amelynek pincéje megmaradt. Ugyanakkor a szomszédos tornyot, a bartizánt nevezték el parancsnoki toronynak. A régi vár északkeleti védelmi falának közepén található, és az úgynevezett krakkói típusba tartozik: a Tenczyński- és a Rużański-toronyhoz hasonlóan kőfedél van rajta. A torony magassága a vár főudvarától 14 méter, az északi udvartól 15 méter. Átmérője 8,8 méter, a kőfalak vastagsága 2–2,2 méter. A torony első szintje dongaboltozattal van fedve, a felső két szint gerendákkal. A negyedik szint felett kúpos kő kupola található. A negyedik szint magasságában egy belső falon átmenő folyosó húzódik, amely a tornyot a szomszédos védelmi falakkal köti össze. A lőrések kulcs alakúak. A második szint keleti homlokzatán egy késő gótikus stílusú, fehér kőből készült ablakkeret található. Alatta egy táblát helyeztek el a „Korab” címerrel, Jan Łaski érsek családi címere, aki pénzt biztosított az erődítmény rekonstrukciójához. Różanka-torony A mai Różanka-torony elődjének építése a 15. század elején fejeződött be. 1505-ben a torony udvari oldalához háromemeletes épületet építettek. 1544-ben átépítették a torony harmadik szintjét. Az 1672-es ostrom során a torony felső részén a lőrésekkel ellátott mellvéd megsérült. 1771-ben a torony északnyugati homlokzatát négy emelet magas eskarpfallal építették be. 1790-ben a kastély északkeleti homlokzata mentén elhelyezett ágyúállásokkal a tornyot kívülről csaknem másfél emelet magasságig feltöltötték. A torony a várkaput védte. Később a Vízi-toronnyal összekötötték, így egy egységes védelmi rendszerré alakítva a várost. A torony az Óvár főudvarának északi külső sarkát képezi. Magassága a vár felől 12 méter, az északi udvartól pedig 15 méter. Átmérője 8,8 méter, a kőfalak vastagsága 2–2,5 méternyi. Az első szint átmérője 9,7 méter, a mellvédfal vastagsága 0,9 méteres. A torony födémje gerendákra fekszik, a negyedik szint felett kúpos kő kupola található. A lőrések kulcs alakúak. A konzolok alatt és a lőrések körül fragmentárisan megmaradt az ősi vakolat geometrikus polikróm mintázattal. A konzolok fehér kő profiljai és a szintközi párkány késő gótikus stílusban készültek. A torony keleti homlokzatába beépített fehér kőlemezen, a harmadik emelet ablakának reneszánsz kerete felett latinul a következő felirat olvasható: TURRIS CRESLAI EPI WLADISLAVI ENSSIS HUIUS CASTRI FUNDATORIS IMPENSSIS EST FINITA 1505 (A felirat fordítása: „Kreszlav tornya, Vlagyiszlav püspöké, eme erődítmény alapítója [saját] költségén 1505-ben fejezte be”.) Az úgynevezett krakkói típushoz tartozik: a Lanckoroński és a Tenchinszkij tornyokkal együtt kőfedélzetű. Hasonló erődítmények Ukrajnában már nem találhatók. A torony párkányán megmaradt egy fragmentum az eredeti színes geometrikus ornamentikából, amely frízként jelenik meg. A torony egyéb részletein (portálok, ablakkeretek, lőrések) megmaradtak a kőművesek jelölései. Ezek közül az egyik jel, amely a torony főbejáratának portáljának oszlopára van vésve, segített a restaurátoroknak a műtárgy eredeti megjelenésének helyreállításában. A jel, amely keresztezett lándzsákra és kardra emlékeztetett, méretében többszörösen meghaladta a többi jelet. Kiderült, hogy ez egyfajta kódolt tervrajz a szerkezetről, mivel a jel egyes elemeinek méretei arányosak a torony fő méreteivel. Végül a restaurátorok a torony tetőmagasságát is kiszámították a jel egyik mérete alapján. Új Nyugati-torony Az Új Nyugati-torony (Нова Західна вежа) az Óváros nyugati külső sarkát képezi. 17,5 méterre nyúlik ki az északnyugati és délnyugati falak metszéspontján. A torony alaprajzán egy 20 méter átmérőjű félkör látható, amelynek végei 10 méter hosszú egyenes szakaszokkal folytatódnak, és 5,5 méternyi távolságra egymástól a Nappali torony sarkához csatlakoznak. A falak pozitív dőlésszöggel rendelkeznek, a második szint magassága 3,3 méter, a harmadik szinté 2,6 méter. Magasságuk az árok felől 12-15 méter. Az ötszög alakú tornyot a többihez hasonlóan Jov Pretfes (Pretvics) építette. A torony alapját és a várárok mélyedését a sziklába vájták. Az Új Nyugati-torony megegyezett az Új Keleti-toronnyal, de a belsejében volt egy oszlop, amelyre a tetőszerkezet támaszkodott. Ebből a toronyból jól be lehetett lőni a nyugati védőárkot, a várhoz vezet utat, valamint a nyugati és délnyugati megközelítési utakat a erődhöz. Később azonban a torony a keleti társával együtt az erőd legsebezhetőbb pontjának bizonyult. 1672. augusztus 25-én, a kamieneci lengyel helyőrség és a török-kozák szövetséges hadsereg közötti harcok során a torony súlyosan megrongálódott. Később a várat elfoglaló törökök újjáépítették. A torony patkó alakú alaprajzot kapott, és pontonból bástyává alakult. 1946-1952 között a vár konzerválási munkálatanak részeként részben felújították. Az 1960-as években Jevgenija Plamenyicskaja építész-restaurátor vezetésével rendszeres építészeti és régészeti kutatásokat végeztek az Óvár erődítményeiben. Az 1960-1980-as években a vár erődítményeinek jelentős részét, többek között a ezt tornyot is, konzerválták és restaurálták. Új, nagyszabású restaurálási munkákat végeztek az 1999-es „Az Óvárosi és Újvárosi várkomplexum konzerválási és restaurálási munkáinak perspektív programja” szerint, amelynek szerzője Jevgenija Plamenyicskaja lánya, Olga Plamenyitcsaja volt. 2011. augusztus 1-jén egy nagy erejű viharban a torony súlyos károkat szenvedett, és egy nagyobb darabja leomlott, ezeket később helyreállították. Kopvak-torony A Kopvak- avagy Kalap-torony (Вежа Ковпак) a Tencsinyszkij-toronyhoz hasonló felépítésű: átmérője 7 méter, a kőfalak vastagsága 2 méter. Az ötödik emelet szintjén a padló homlokzatain 0,4 méter magas sáv húzódik. A födémek laposak, gerendákra épülnek. Kétféle lőrés található: kulcs alakú és kör alakú; az ötödik emeleten kis ablaknyílások formájában, íves áthidalókkal. A 16. századi fehér kő portálok egyszerű formájúak, jellegzetes lekerekítéssel az architráv blokkban. A tetőzete, mint az összes déli torony esetében, kúpos és zsindelyes kialakítású. A torony déli oldalának tetején egy kőtáblát helyeztek el, amelyen egy címer látható (nehéz meghatározni, hogy pontosan melyik, mert a kő elkopott). Ezen a tornyon volt egy címer, amelyen a kameneci püspök, Jakub Buchackij „Abdanck” címerét ábrázolták, felül püspöki süveggel, oldalt szalagokkal, pálcával és gömbbel. A 16. századtól ezt a tornyot Az első itteni torony a 14. század második felében épült, majd később átépítették. A 16. század elején és 1544-ben kőfalazattal megerősítették a torony sziklaalapját, bevakolták a homlokzatokat, átépítették az északi falakat, beépítettek egy belső falon átmenő folyosót kőlépcsőkkel, és helyette fa galériákat építettek az északi homlokzat mentén, ekkor kapta a „Kovpak” nevet is. Az erődítmény 1672-es ostroma során a torony felső része megrongálódott. Pápai-torony Az 5 emeletes Pápai-torony (Папська вежа) a kastély délkeleti sarkán, a szikla felett található, amely alatt Karvaszar elővárosának házai helyezkednek el. Alul négyszögletes alaprajzú, középen nyolcszögletű, a tetején kör alakú, kúpos zsindelytetővel fedett. A torony tetején, a város felőli oldalon kőtábla lett elhelyezve a pápai címerrel és jelvényekkel. Ez minden bizonnyal II. Gyula pápa (1503–1513) címere lehetett, aki a kamjanecki vár felújítására „Szent Péter adót” (lengyelül: święto-pietrze, a templomok adója a pápának) rendelt el. A 16. századtól emiatt ezt a tornyot Pápai- vagy Julián-toronynak nevezték. A 19. században ezen a tornyon még láthatóak voltak a nagy címer nyomai, amelyet felül a pápai tiara koronázott meg. A kastély udvaráról a pincébe vezető bejárat felett, a kőkereten (ablakkereten) egy másik kis címer volt, amelyen egy lovas volt látható, a pajzs felett egy korona, oldalain pedig a következő betűk voltak olvashatók: Р. Р. G. D. Р. A híres torony arról is híres, hogy falai mögött Usztim Karmaljuk, a podóliai parasztfelkelés vezetője háromszor is itt töltötte le büntetését. Az 1959–1960-ban a várban végzett régészeti ásatások során a Fekete- és a Pápai-tornyot összekötő épület alatt felfedezték a lövészek szobáját, mellette 57 kőgolyóval. Néhány méterrel arrébb a 14. századi Korjatovics fejedelmek sírját fedezték fel, amely 8 méter mély volt és a sziklába volt vájva. Ezeknek a tornyoknak a közelében a szikla felőli oldalon egy fal húzódott, amelynek alapja a sziklára volt építve, és magassága elérte a tornyok közötti belső várfalakat. Ez a külső fal a torony átalakításával egyidőben, 1544-ben épült; feladata az volt, hogy biztosítsa a tornyokhoz, sőt az egész várhoz való hozzáférést. Az első emeleten jelenleg egy fazekas műhely működik. Kulturális hatása Az egyik legenda szerint, amikor 1621-ben II. Oszmán szultán a vár alá érkezett, hogy elfoglalja a várost, állítólag lenyűgözte annak ereje és erődítményei, és megkérdezte: „Ki építette ezt a nagyszerű várost?” Valaki ekkor azt válaszolta neki: „Maga Isten.” Amikor Oszmán nem tudta elfoglalni a várat, akkor azt válaszolta: „Akkor maga Isten foglalja el a várost.” Egy másik helyi legenda szerint a törökök aranya a Szmotrics folyóban lett elrejtve, és a kamjanec-pogyilszkiji várból egy 20 km-es alagút vezet a hotini várba. Az 1672-es oszmán ostrom eseményeit a lengyel irodalmi Nobel-díjas Henryk Sienkiewicz 1888-as Pan Wołodyjowski (magyar címén A kislovag) című történelmi regényében ábrázolta. A vár szerepelt a Moldován belüli szakadár, nemzetközileg el nem ismert Dnyeszter Menti Köztársaság által kibocsátott „Ősi erődök a Dnyeszter folyón” sorozat emlékérméin. 2017-ben az Ukrán Nemzeti Bank hasonlóképpen 5 és 10 hrivnyás emlékérméket bocsátott ki a régi várról. Galéria Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a(z) Кам'янець-Подільська фортеця című ukrán Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Ez a szócikk részben vagy egészben a Kamianets-Podilskyi Castle című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.