NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Будинок Школьникова

Буди́нок Шко́льникова — будинок у Черкасах, збудований єврейським купцем Школьниковим наприкінці XIX століття. Після будівництва комплексу своєї садиби єврейський купець Першої гільдії збудував ще один двоповерховий будинок на Старобазарній вулиці (сьогодні Замковий узвіз). Якийсь час тут жили родини єврейської громади Черкас, згодом — голова Черкаської міської думи. У 1919 році в будинку було Черкаське міське бюро Єврейської соціал-демократичної робітничої партії «Поалей-Ціон». А перед Другою Світовою війною тут був штаб 99-ї стрілецької дивізії, яка дислокувалася в Черкасах. Нині це житловий будинок. Див. також Комплекс Школьникова Посилання Прес-Центр — Застигла симфонія Черкас
Дворец бракосочетаний (Черкассы)

Дворец бракосочетаний — это общественное здание в центральной части города Черкассы Черкасской области, памятник архитектуры XIX века. История Особняк предпринимателя А. Щербины был построен в уездном центре Киевской губернии Российской империи в 1892 году. С 1907 по 1912 год в здании располагалась земская управа Черкасского уезда. В 1919 году — уездный ревком и штаб борьбы с григорьевскими бандитами. С 1920 года особняк некоторое время занимал Совет рабочих, крестьянских и солдатских депутатов. В этом здании побывали Г. И. Петровский и П. П. Постышев. В начале 1930-х годов дом был передан под Дворец пионеров. В ходе Великой Отечественной войны с 22 августа 1941 до 14 декабря 1943 года город находился под немецкой оккупацией, во время которой в здании находилась жандармерия. После войны здание было восстановлено, в нём находились Черкасский городской комитет КП(б)У и горком комсомола. С 1970 года в здании находится городской Дворец бракосочетаний. Описание Здание в стиле модерн, с множеством ажурных арочек, завершающих декоративную колоннаду. Имело два входа — один со стороны Днепра, второй — с противоположной. Примечания Литература О. В. Тканко, С. П. Найден. Черкаси. Черкаси, 1958. (укр.) С. К. Кілессо. Черкаси: історико-архітектурний нарис. Київ, «Будівельник», 1966. (укр.) П. М. Жук, М. М. Карпенко. Черкаси. Дніпропетровськ, «Промінь», 1979. (укр.)
Будинок Щербини

Будинок Щерби́ни — будинок у Черкасах, збудований 1892 року черкаським інженером, грабарем-підрядником Щербиною як власна садиба. З 1907 до 1912 років будинок був зданий в оренду повітовому земському управлінню. Він став одним із найпримітніших у дореволюційному містечку. З 1919 року будинок використовувався різними установами, тут розміщувались офіційні міські організації, партійні та радянські органи. У 1930-их роках в особняку влаштовано Будинок піонерів. Під час німецької окупації у будинку Щербини були розміщені жандармерія та поліція. Після Другої Світової війни у будинку розміщувалися партійні та комсомольські органи, пізніше знову Палац піонерів. З 1970 року у будинку діє міський Палац одружень. У цегляному двоповерховому особняку раніше був також зимовий сад з фонтаном. Він входив до комплексу садиби зі стайнями та флігелями. Внутрішнє планування будинку було частково змінене. Зовнішні перебудови торкнулися головного (у ньому влаштовані широкі двері) і тильного (до нього прибудована напівкругла об'ємна добудова) фасадів. У 2010 році почалась реставрація та ремонтні роботи з оновлення будинку. У сквері за будинком у листопаді того ж року було відкрито пам'ятник Василю Симоненку. 2011 року було завершено реставрацію Палацу одружень, для ефектної прикраси додано вечірнє освітлення. Примітки Посилання Сайт ЧОІПОПП-Історичні та архітектурні пам'ятки [Архівовано 31 березня 2010 у Wayback Machine.] Прес-Центр — Застигла симфонія Черкас [Архівовано 24 вересня 2015 у Wayback Machine.] Будинок Щербини на Via est Vita [Архівовано 28 травня 2010 у Wayback Machine.]
Будинок для спостереження за рухом суден по Дніпру

Будинок для спостереження за рухом суден по Дніпру, або Вежа ансамблю Новоросійських губернських присутствених місць — найстарша в цей час будівля у Кременчуці. Зараз знаходиться на території колишнього військового шпиталю за адресою вул. Гоголя, 2. Є пам'яткою архітектури та історії національного значення (охоронний номер 160033). Ця будівля разом з колишнім військовим шпиталем є найстарішими збереженими будовами у місті, вони входять до Переліку нерухомих пам'яток архітектури національного значення Полтавської області і занесені до Державного реєстру національного культурного надбання за охоронними номерами 134-Пл та 160033. Історія Був збудований у XVIII сторіччі (до 1787) при Григорії Потьомкіні. За легендою Потьомкін наказав вирубати дубовий гай на березі Дніпра і залишити єдиний дуб, поклавши його в основу будівлі в центрі майбутніх губернських споруд. Той старий дуб зберігся і проходить у вигляді колони через два поверхи будівлі. На місці крони дуба — невеликий купол. Останнім часом тут розташовувалась бібліотека госпіталю. Зараз як і весь госпіталь зачинений і знаходиться під охороною. Будівля Будинку нагляду за рухом по Дніпру разом з колишнім військовим шпиталем передані в комунальну власність міста, про що свідчить рішення виконкому міської ради № 150 від 5 березня 2010 року «Про затвердження акту приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука за зарахування військового містечка № 19 у м. Кременчуці по вулиці Гоголя 2 на баланс Кременчуцької першої міської лікарні ім. О. Т. Богаєвського». Зараз працівники управління земельних ресурсів міськвиконкому працюють над виготовленням проектів землеустрою вищевказаних об'єктів. Див. також Пам'ятки архітектури Кременчука Примітки Посилання Перелік пам'яток культурної спадщини м. Кременчука [Архівовано 2 березня 2009 у Wayback Machine.] (укр.) Споруди військового відомства в забудові дожовтневого Кременчука Історична довідка на пам'ятку архітектури загальнонаціонального значення «Кам'яна вежа» [Архівовано 15 лютого 2016 у Wayback Machine.] Джерела Лушакова А. М., Євселевський Л. І. Вулицями старого Кременчука.- К.: Техніка, 1997. —152 с.: іл.— Бібліогр.: с. 152 (рос.)
Дом со змеями

Дом со змеями и каштанами (доходный дом С. Чоколовой) — здание в стиле европейского модерна в Киеве по адресу Большая Житомирская улица, № 32. Дом построен в 1911—1912 годах по заказу владелицы участка С. Чоколовой. Автором проекта является архитектор Игнатий Ледоховский, который наряду с архитектором Владиславом Городецким считается основателем школы киевского модерна. Имеет статус памятника архитектуры и монументального искусства местного значения. Находится в аварийном состоянии. Ныне четырехэтажный, первоначально дом был в три этажа, с чердачным помещением над входом. Четвертый этаж надстроили после 1945 года, тогда же был уничтожен волнообразный аттик. Здание получило обиходное название «Дом со змеями и каштанами» или просто «Дом со змеями» — по скульптурной композиции с пресмыкающимися, поддерживающих балкон на фасаде и орнаменты из листьев каштанов на лепнине. Примечания Ссылки «Дом со змеями» разрушается прямо на глазах Дом со змеями: взгляд на исчезающую красоту (фото) Будинок зі зміями на Великій Житомирській реконструюють. Мають знести один поверх В Киеве восстановят знаменитый "Дом со змеями": подробности На Большой Житомирской в Киеве начали реконструкцию столетнего Дома со змеями
Будинок зі зміями

Будинок зі зміями та каштанами (прибутковий будинок С. Чоколової) — чотириповерховий будинок, зразок європейського модерну у Києві за адресою: Велика Житомирська вулиця, 32. Збудований на початку XX ст. має статус пам'ятки архітектури та монументального мистецтва місцевого значення. Перебуває в аварійному стані. Пам'ятка отримала від містян назву «будинок зі зміями та каштанами» або просто «будинок зі зміями» за скульптурні композиції з плазунами, що підтримують еркер на фасаді, та ліпні орнаменти із листя каштанів. Історія Будинок споруджений у 1911—1912 роках як прибутковий на замовлення власниці ділянки С. Чоколової, що належала до відомої в Києві родини. Автором проєкту є архітектор Ігнатій Ледоховський, якого поряд із відомішим архітектором Владиславом Городецьким, вважають засновником школи київського модерну. Первісно будинок був триповерховим з горищним приміщенням над входом. Четвертий поверх надбудували після 1945 року, тоді́ ж був знищений хвилеподібний аттик. 2010 року будинок придбало ТОВ «Акваплаз», яке планувало переобладнати пам'ятку архітектури на готель, надбудувати декілька поверхів і викопати підземний паркінг. З новим власником почався занепад пам'ятки: з будівлі осипався тинк і ліпна оздоба, внутрішні приміщення не опалювалися. За результатами проведеного обстеження стану будівлі у 2019—2020 роках був розроблений проєкт та проведені першочергові протиаварійні роботи — підсилення фундаментів та несучих конструктивних елементів будівлі. В цей же період відповідно до чинного законодавства архітектурна майстерня КАРМ ARCHE VISTA під керівництвом архітектора Артема Прощенка розробила і погодила проєкт реставрації пам'ятки. У 2021 році розпочалася реставрація будинку за проєктом, який погодили ще у 2019 році. Буде відновлено силует головного фасаду будівлі. Останній поверх, що був прибудований в радянські часи, демонтують, і на його місці створять мансардний поверх. Будуть відновлені також і втрачені в радянський період елементи декору головного фасаду: аттик з хвилеподібним декором та фігурне декоративне завершення ризаліту, купол з бетонним рельєфом над еркером і бетонний парапет. У процесі робіт передбачено реставрацію та відновлення втрачених елементів фасадного декору та ліпних інтер'єрів. Примітки Посилання Будинок зі зміями: погляд на зникаючу красу (фото) [Архівовано 20 липня 2012 у Wayback Machine.] Будинок зі зміями на Великій Житомирській реконструюють. Мають знести один поверх [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.] В Киеве восстановят знаменитый "Дом со змеями": подробности [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.] На Большой Житомирской в Киеве начали реконструкцию столетнего Дома со змеями
Будинок соціалізму

«Будинок соціалізму» — пам'ятка архітектури місцевого значення, охоронний номер 13-КВ, у місті Біла Церква часів НЕП. Розташовується на вулиці Дружби, 1/1. Споруджений у 1927–1928 рр. як будинок-комуна у рамках проведення робіт з поліпшення житлових умов населення Білої Церкви. Будинок триповерховий, цегляний. Вирішений у стилі конструктивізму. Боковий фасад першого та другого поверхів закінчується еркерами, на які опирається балкон третього поверху. Середня частина дворового фасаду вирішена у вигляді окремої чотириповерхової башти прямокутної форми зі скошеними кутами біля стін. З башти до основного приміщення ведуть сходи. На першому і третьому поверхах, в башті і частині бокових приміщень повинні були розміститись спільні кухні та кладові, а на четвертому, де до цього часу зберігаються бетонні підлоги, — спільна пральня. Це говорить про те, що і автори проекту намагалися закласти в будівництво жител нові соціалістичні форми побуту. Примітки Джерела Срібняк М. Л., Федотов В. М. Біла Церква. Історико-архітектурний нарис. — К.: Будівельник, 1966 — С. 32-33
Будолюбівка

Будолюбівка (Буда-Любівка, рос. Буда-Любовка) — колишнє село у Христинівській волості Овруцького повіту Волинської губернії та Переїздівській (Будо-Любівській, Журбівській) сільській раді Овруцького району Коростенської і Волинської округ, Київської та Житомирської областей. У 1923—60 роках — адміністративний центр колишньої однойменної сільської ради. Населення У 1906 році кількість населення становила 52 особи, дворів — 7, у 1923 році, разом з прилеглими хуторами — 83 двори та 356 мешканців. Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення, станом на 12 січня 1989 року, становила 53 особи. Історія У 1906 році — Буда-Любівка, хутір Христинівської волості (2-го стану) Овруцького повіту Волинської губернії. Відстань до повітового центру, м. Овруч, становила 24 версти, до центру волості, с. Христинівка — 18 верст. Найближче поштово-телеграфне відділення розташовувалося в Овручі. У 1923 році — сільце Буда-Любівка, увійшло до складу новоствореної Будо-Любівської сільської ради, яка, 7 березня 1923 року, включена до складу новоутвореного Овруцького району Коростенської округи, адміністративний центр ради. Відстань до районного центру, м. Овруч, становила 30 верст. На 1 вересня 1946 року, відповідно до довідника з адмінустрою 1946 року — с. Буда-Любівка. 8 червня 1960 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 592 «Про перейменування деяких сільських рад в районах області», адміністративний центр Будо-Любівської сільської ради перенесено до с. Журба з перейменуванням ради на Журбівську (згодом — Переїздівська). Станом на 1 січня 1972 року, відповідно до довідника з адмінустрою — с. Будолюбівка. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зняте з обліку 15 квітня 1995 року, відповідно до рішення Житомирської обласної ради. Відомі люди Сташкевич Анатолій Трохимович (нар. 1955) — доктор медичних наук, професор, Заслужений лікар України. Примітки Посилання Будолюбівка на Wikimapia
Budury Lagoon

Budury Lagoon (Ukrainian: Будури; Romanian: Buduri) is a small salty lagoon in the Tuzly Lagoons group in Bilhorod-Dnistrovskyi Raion of Odesa Oblast, Ukraine. It is located north from the Shahany Lagoon. It is separated from the Shahany Lagoon by the sandbar. Named after the old name of the village of Kochkuvate (old name - Budury). The water body is included to the Tuzly Lagoons National Nature Park. Sources Starushenko L.I., Bushuyev S.G. (2001) Prichernomorskiye limany Odeschiny i ih rybohoziaystvennoye znacheniye. Astroprint, Odesa, 151 pp. (in Russian)
Lacul Buduri

Lacul Buduri (în ucraineană Будури) este un liman sărat format pe malul Mării Negre, în sudul Basarabiei. Suprafața lacului se află pe teritoriul Raionului Tatarbunar, la nord de Lacul Șagani. Bazinul lacului este de formă alungită. Lacul se află pe malul nordic al Limanului Șagani, fiind separat de acesta printr-o barieră îngustă de nisip în care s-a tăiat un canal. Pe malul nordic se află satul Buduri. Lacul Buduri face parte din Parcul Natural Național "Limanele Tuzlei".
Будуры

Будуры или Будур (укр. Будури) — озеро, расположенное на юге Белгород-Днестровского района (Одесская область); является ответвлением озера Шаганы. Тип общей минерализации — солёное. Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — сточное. География Будуры входит в группу озёр Тузловские лиманы. Длина — 3,0 км. Ширина средняя — 1,0 км, наибольшая — 2,1 км. Ближайший населённый пункт — село Кочковатое и Малая Балабанка, расположенное севернее озера. Озеро Будуры расположено вдали от Чёрного моря. Озёрная котловина водоёма неправильной удлинённой формы, вытянутая с севера на юг, к северу сужается. Берега обрывистые без пляжей, высотой 2 и 4 м. К озеру на севере примыкают солончаки. От озера Шаганы Будуры отделено песчаной косой и сообщается с ним, являясь его ответвлением. На севере в озеро впадает балка Будур. Для озеро характерно частичное пересыхание и засоление, вследствие падения уровня воды. Дно покрыто грязями (чёрным илом), местами — песком с ракушей. Хозяйственное значения Входит в состав национального природного парка Тузловские лиманы, созданного 1 января 2010 года с общей площадью 27 865 га. Грязи могут использоваться в лечебных целях. Примечания Источники Лист карты L-35-84 Татарбунары. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1975 год. Издание 1984 г. Ресурсы поверхностных вод СССР / Под. ред. М. С. Каганера. — Ленинград: Гидрометеоиздат, 1978. — Т. 6: Украина и Молдавия. Выпуск 1: Западная Украина и Молдавия. с. 489.
Будури

Будури (рум. Lacul Buduri) — невеличка солона лагуна з групи Тузловських лиманів. Розташована на північ від лиману Шагани, в районі села Кочкувате (стара назва села — Будури), Білгород-Дністровського району Одеської області. Відокремлена від лиману Шагани піщаною косою. Озеро входить до складу Національного природного парку «Тузловські лимани». Посилання Старушенко Л. И., Бушуев С. Г. Причерноморские лиманы Одещины и их рыбохозяйственное значение. — Одесса: Астропринт, 2001. — 151 с.
Бурштинська міська рада

Буршти́нська міська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Івано-Франківській області. Адміністративний центр — місто обласного значення Бурштин. Загальні відомості Територія ради: 32,71 км² Населення ради: 15 663 особи (станом на 1 вересня 2015 року) Територією ради протікає річка Гнила Липа Історія 11 березня 2014 року Верховна Рада України віднесла місто Бурштин Галицького району Івано-Франківської області до категорії міст обласного значення. Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Бурштин с. Вигівка Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Голова ради: Джура Роксолана Олександрівна Секретар ради: Рибчук Богдан Богданович Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту ЦВК Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Бурштинська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Буряковка (Киевская область)

Буряковка (укр. Буряківка) — опустевшее село в Иванковском районе Киевской области, расположенное в 50 километрах от Чернобыля на территории зоны отчуждения ЧАЭС. Входило в состав Речицкого сельского Совета. История Село Буряковка впервые упоминается в литературных источниках, датированных серединой XIX века. Последствия аварии на ЧАЭС В результате аварии на ЧАЭС и загрязнения территории радионуклидами жители Буряковки были эвакуированы и переселены в населённые пункты Макаровского района Киевской области. В 4-х километрах южнее бывшего населённого пункта расположен могильник радиоактивной техники, использовавшейся при ликвидации аварии — ПЗРО (пункт захоронения радиоактивных отходов) «Буряковка». Примечания
Буряківка (Іванківський район)

Буря́ківка — колишнє село в Україні, в Іванківському районі (до 26.04.1986 року було у складі Чорнобильського району) Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Історія Невеличке село, яке розміщується за 50 кілометрів від міста Чорнобиля. Згадки про село Буряківка можна знайти в літературних джерелах середини XIX століття. За адміністративною підпорядкованістю село належало до Річицької сільської ради. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 340 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі був 131 двір, проживало 226 мешканців. Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Після аварії на ЧАЕС мешканців села Буряківка було переселено, також як і жителів Товстого Лісу, у села Макарівського району Київської області (у села Королівка, Плахтянка та Гавронщина). Село зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після аварії на Чорнобильській АЕС поруч із селом був створений пункт захоронення радіоактивних відходів, названий на честь села. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Відомі мешканці У селі прожив останні роки життя, тут помер і був похований троюрідний брат Тараса Шевченка Варфоломій Шевченко. Джерела Населені пункти Чорнобильської зони відчуження [Архівовано 19 вересня 2009 у Wayback Machine.] Посилання Картка постанови Верховної Ради України[недоступне посилання з травня 2019] Інформація про Чорнобильський район Эвакуированное население [Архівовано 26 червня 2012 у WebCite] Мапа із зазначенням розташування Буряківки [Архівовано 28 вересня 2015 у Wayback Machine.] Буряківка на старих мапах 19 століття Примітки
Буська ратуша

Шаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lat_degШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lat_secШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lat_minШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lon_minШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lon_degШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lon_sec Бу́ська ра́туша — приміщення міської ради міста Буська (Львівська область). Розташована у центрі міста, на площі 900-річчя Буська, 1. Відомості Звели її порівняно недавно, 1999 року, на місці давнішого приміщення повітового суду. Це — остання ратуша, збудована в Україні в ХХ столітті. Ратуша двоповерхова, майже квадратна у плані. Вона не відзначається багатством елементів декору, тому може здаватися дещо масивною і приземкуватою. Проте завдяки ратушній вежі з гострим дахом-шпилем, ламаним лініям даху та кільком оригінальним коминам, зробленим у вигляді башточок, вся споруда виглядає елегантно й ошатно. На ратушній вежі 2011 року встановили новий годинник з чотирма циферблатами, діаметром понад 1,5 м. Виготовив його відомий львівський майстер Олексій Бурнаєв. У репертуарі годинника — 12 мелодій, які лунають щогодини; о 12.00 грає гімн України. Мелодія звучить кілька секунд. Уночі циферблат годинника підсвічується. Ратушу використовують за її прямим призначенням — у ній міститься міська рада Буська та ще кілька державних установ. Світлини Посилання Газета «Експрес». — Львів, № за 7.06—8.06. 2011 р. — С. 15.
Етнобібліотека

Етнобібліотека — громадська бібліотека у Подільському районі Києва. Адреса 04215 м.Київ проспект Свободи, 15/1. Телефон (044) 434-30-22 Опис Площа приміщення бібліотеки — 575,0 м², бібліотечний фонд — 25,7 тис. примірників. Щорічно обслуговує 4,8 тис. користувачів, кількість відвідувань за рік — 24,5 тис., документовидач — 98,2 тис. примірників. Сьогодні бібліотека це інформаційний, культурно-просвітницький та дозвільний центр мікрорайону, який обслуговує користувачів різних вікових категорій. Співпрацює з гімназією № 257 «Синьоозерна», фінансовим ліцеєм, ЗНЗ № 193, соціальним центром «Крок за кроком». Бібліотека організовує розгорнуті книжкові виставки, зустрічі, експонує виставки робіт художників-аматорів. В приміщенні бібліотеки обладнано інтернет-центр, що надає читачам змогу скористатись безкоштовним доступом до мережі Інтернет. Надаються послуги ВСО і МБА. Історія Бібліотека відкрита 20 червня 1986 року як центр популяризації літератури «братніх» народів, тобто народів колишнього СРСР, серед киян. Відповідно до радянської ідеологічної доктрини вона отримала за назву пропагандистське кліше — «Дружби народів». Її завданням було здійснення бібліотечно-бібліографічного, інформаційного обслуговування багатонаціональних виробничих колективів, студентів, читачів, які цікавились економікою, наукою й культурою різних народів. 9 листопада 2023 року Київрада своїм рішенням перейменувала бібліотеку на Етнобібліотеку. Причиною перейменування була кампанія деколонізації, що активізувалася після початку широкомасштабного воєнного вторгнення Росії в Україну. Примітки Посилання Етнобібліотека у соцмережі «Facebook» Сторінка на сайті Централізованої бібліотечної системи Подільського району Публічні бібліотеки Києва: Довідник.-2-е вид.,допов. — К.,2004. — 96 с.:іл.