NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Gare de Lviv

La gare de Lviv, en ukrainien : Львів (станція), ou Головний залізничний вокзал (Львів), est une gare ferroviaire ukrainienne située dans la partie ouest de la ville de Lviv, dans l'oblast de Lviv. C'est la principal gare de la ville, mise en service en 1861, le bâtiment actuel date 1904. C'est, historiquement, la première gare de l'Ukraine moderne, elle possède de nombreuses pièces d'architecture de style Art nouveau. Situation ferroviaire La gare centrale de Lviv est un important nœud ferroviaire, origine ou aboutissement des lignes : ligne de Klepariv à Lviv, ligne de Lviv à Pidzamche (uk), ligne de Lviv à Mostyska-II (uk), ligne de Lviv à Sambir, ligne de Lviv à Stryï et ligne de Lviv à Stryï et Tchop. Histoire La gare centrale de Lviv est mise en service le 4 novembre 1861 sur une branche du Chemin de fer de Galicie. Elle est desservie par le Chemin de fer Lemberg-Czernowitz-Jassy créée en 1864 par l'empire d'Autriche. L'important développement du service voyageurs nécessite, au début du XIXe siècle la construction d'un nouveau bâtiment principal, mis en service le 26 mars 1904. Service des voyageurs Accueil Gare de class 1, elle est exploitée par Lviv Railways, partie de Ukrzaliznytsia. Gare internationale elle est ouverte à la ventes des billets pour tous les trains voyageurs ukrainien et internationaux. Elle est équipée pour la réception et la livraison de bagages. Elle dispose d'un service de douane pour les voyages internationaux. La gare possède cinq quais, dont trois quais centraux et deux quais latéraux. Desserte Elle est desservie par des trains de services internationaux, nationaux et régionaux, ainsi que par des trains de banlieue. Intermodalité La gare est desservie par plusieurs types de transport en commun. La place Dvirceva, située à proximité de la gare, est le terminus de la ligne 1, 6, 9 et 9a du tramway de Lviv, ainsi que des lignes de bus numéro 2, 18, 66, 67. Gare marchandises La gare est ouverte à tout les services marchandises Notes et références Notes (uk) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en ukrainien intitulé « Головний залізничний вокзал (Львів) » (voir la liste des auteurs). Références Voir aussi Articles connexes Transport ferroviaire en Ukraine. Liste de gares en Ukraine. Guerre russo-ukrainienne. Invasion de l'Ukraine par la Russie. Chemin de fer de Galicie. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae (ru) « Станция Львов », sur https://railwayz.info. Portail du chemin de fer Portail de l’Ukraine
Лвовски университет

Лвовският национален университет „Иван Франко“ (на украински: Львівський національний університет імені Івана Франка; на латински: Universitas Leopolensis) е висше учебно заведение в Лвов, Западна Украйна, основано от полския крал Ян II Кажимеж през 1661 година като Лвовска академия. В периода 1919 – 1939 година носи името на своя основател. Един от най-старите университети в Източна Европа и някогашните земи на Жечпосполита. Бележки
Lvovská univerzita

Lvovská univerzita, původně Universitas Leopolensis, nyní oficiálně Lvovská národní univerzita Ivana Franka (ukrajinsky Львівський національний університет імені Івана Франка, Ľvivs’kyj narodnyj universytet imeni Ivana Franka), je univerzita sídlící v západoukrajinském Lvově, jedna z nejstarších univerzit na východ od Visly. Svými 18 fakultami patří k největším na Ukrajině. Dějiny a názvy Škola byla založena polskými jezuity roku 1608 jako jezuitská kolej. Roku 1661 na žádost polského krále Jana II. Kazimíra získala titul „akademie“. V letech 1661–1773 ji nadále vedli jezuité až do zrušení řádu za vlády Marie Terezie. Teprve roku 1759 udělil papež Klement XIII. akademii statut univerzity. Vyučovalo se v latinském jazyce v oborech teologie, filozofie, matematika, práva, lékařství a umění. V letech 1784–1805 byla Josefinskou univerzitou, v letech 1805–1817 nesla titul Lvovské lyceum, po Vídeňském kongresu roku 1817 byl germanizována. V letech 1817–1918 byla nazývána "Univerzitou Františka I." V letech 1842–1844 byl pro univerzitu adaptován zrušený klášter trinitářů a přilehlý kostel sv. Mikuláše se stal kostelem univerzitním. Rektorem Lvovské univerzity v letech 1853–54 byl Ignác Vojtěch Lemoch (1802–1875). V letech 1919–1939, tedy v době II. polské republiky nesla název "Univerzita Jana Kazimíra" (polsky Uniwersytet Jana Kazimierza). Poté, co se Lvov stal součástí Ukrajinské SSR, byla pojmenována po ukrajinském spisovateli a absolventu školy Ivanu Frankovi. Polští využující byli po válce (stejně jako ostatní polské obyvatelstvo z východního Polska) odsunuti do nově získaných oblastí na západě a pomáhali při obnově Vratislavské univerzity. Znak Štítonoškami znaku univerzity z poloviny 19. století jsou bohyně Pallas Athéna jako patronka filozofie a práv a Hygieia jako patronka lékařské fakulty. Pod nimi je připojeno osvícenské heslo: Patriae decori civibus educandis (česky: Vlasti ozdobou jsou vzdělaní občané). Současnost Univerzita má 18 fakult. Celkový počet studentů na konci 20. století převyšoval 15 000 a do února roku 2022 dosahoval kolem 22 000. V ratingu světových univerzit zaujímá 2105. místo a mezi ukrajinskými univerzitami je na 6. místě. Současným rektorem je Volodymyr Melnyk, filozof. Slavní absolventi Například Stanisław Lem, Bruno Schulz, Ludwig Fleck, Jakub Filip Kulik, Henryk Kolischer, Jaroslav Rudnyckyj, Ivan Kaljajev, Edward Rittner, Andrij Sybiha, Kazimierz Twardowski, Władysław Witwicki, Rudolf Weigl, Zygmunt Gorazdowski, přírodovědec Leopold Johann Nepomuk von Sacher či matematici spjatí s meziválečnou Lvovskou matematickou školou. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lvovská univerzita na Wikimedia Commons Stránky univerzity
Lviv National Ivan Franko Universitet

Lviv National Ivan Franko Universitet er et universitet i Lviv i Ukraine. Universitetet blev etableret i 1661 og er dermed et af de ældste i Østeuropa (og det ældste i Ukraine) med fakulteter for filosofi og teologi. I 1919, da Lviv kom til at ligge i Polen, blev det opkaldt efter Jaz Kazimierz, hvorefter det i 1940 fik sit nuværende navn efter Ivan Franko, der havde studeret på stedet i 1870'erne. Pr. 2024 har universitet 17 faktulteter, 18.187 studerende (heraf 345 udenlandske) og 1784 ansatte. Det centrale campus blev bygget i den sidste halvdel af 1800-tallet. Tidligere navne Universitetet har gennem tiden haft forskellige navne: 1608-1661: College of the Society of Jesus 1661-1773: The Jesuit Academy 1784-1805: Josephine Universitet 1817-1918: Franz I Universitet 1919-1939: Jan Kazimierz Universitet 1939-1999: Ivan Franko Statsuniversitet 1999-: Lviv National Ivan Franko Universitet Referencer
Sveučilište u Lvivu

Sveučilište u Lvivu (službeno: Lvivsko nacionalno sveučilište Ivan Franko ukr. Львівський національний університет імені Івана Франка) je sveučilište sa sjedištem u zapadnom ukrajinskom gradu Lvivu. Jedno je od najstarijih sveučilišta istočno od Visle i jedno od najvećih u Ukrajini. Na tom su mjestu isusovci 1608. godine osnovali školu. Od 1661. ima status sveučilišta, odlukom poljskoga kralja Ivana II. Kazimira. U vrijeme Druge Poljske Republike zvalo se Sveučilište Ivana II. Kazimira. Nakon što je Lviv postao dio Sovjetskoga Saveza, dobilo je ime po ukrajinskom književniku i političkom aktivistu Ivanu Jakoviču Franku. Ukupan broj studenata na kraju 20. stoljeća premašio je 15,000. Poznati maturanti su: Jevhen Petruševyč, Stanislaw Lem, Bruno Schulz, Ludwig Fleck, Jaroslav Rudnyckyj, Ivan Kaljajev, Rudolf Weigl i drugi.
Nationale Ivan Franko-universiteit van Lviv

De Nationale Ivan Franko-universiteit van Lviv (Oekraïens: Львівський національний університет імені Івана Франка) is een universiteit in de Oekraïense stad Lviv. De universiteit is opgericht in 1661 door koning Jan II Casimir van Polen als opvolger van een Jezuïetencollege uit 1608. In het verleden stond de instelling bekend als de universiteit van Lemberg, de universiteit van Lwów, het Theresianum en van 1919 tot 1939 als de Jan Casimir-universiteit. Als gevolg van het Molotov-Ribbentroppact werd de stad Lviv in 1939 door de Sovjets ingenomen. De Poolse instelling bleef aanvankelijk nog bestaan, maar in 1940 werden het Poolse bestuur, hoogleraren en docenten vervangen door Oekraïense. Daarbij werd ook de naam van de universiteit gewijzigd in de huidige naam Nationale Ivan Franko-universiteit van Lviv, als eerbetoon aan de Oekraïense dichter en oud-student Ivan Franko. De wiskundige school van Lwów was een groep Poolse wiskundigen die tijdens het interbellum aan de universiteit werkte. Slechts enkelen hebben de Tweede Wereldoorlog overleefd en hun werk voortgezet aan de universiteit van Wrocław. Bekende alumni zijn Piotr Bieńkowski, Ivan Franko, Ludwik Fleck, Mark Kac, Jevhen Konovalets, Emil Korytko, Hersch Lauterpacht, Pinhas Lavon, Stanisław Lem, Raphael Lemkin, Jan Łukasiewicz, Stanisław Maczek, Semjon Mogilevitsj, Bruno Schulz, Josyf Slipyj, Hugo Steinhaus en Maria Vavrytsjyn. Tot de bekende hoogleraren behoorden onder meer Stefan Banach, Józef Bilczewski, Zygmunt Janiszewski, Ignacy Krasicki, Jan Łukasiewicz, Stanisław Mazur, Wacław Sierpiński, Hugo Steinhaus, Kazimierz Twardowski en Rudolf Weigl.
Universidade de Lviv

A Universidade de Lviv (em ucraniano: Львівський університет, em polonês: Uniwersytet lwowski ou oficialmente Universidade Nacional Ivã Franco de Leópolis (em ucraniano: Львівський національний університет імені Івана Франка) foi fundada em 1661, sendo a mais antiga universidade que funcionou continuamente na Ucrânia. Está localizada na cidade histórica de Lviv, no Óblast de Leópolis, no oeste da Ucrânia. Sua colocação mundial foi 2223ª (4ª na Ucrânia), pelo Ranking Web of World Universities de julho de 2009. História Início A universidade foi fundada em 20 de janeiro de 1661, quando o rei da Polônia João II Casimiro Vasa emitiu o diploma garantindo ao colégio jesuíta da cidade, fundado em 1608, "a honra de academia e o título de universidade". Os jesuítas haviam tentado criar a universidade anteriormente, em 1589, mas não conseguiram. A criação de outro colégio na Polônia foi vista como uma ameaça pelas autoridades da Universidade Jaguelônica de Cracóvia, que não desejavam um rival e por muitos anos frustraram os planos dos jesuítas. Ver também Massacre dos professores de Lviv Notas Referências «Ivan Franko National University of L'viv». Consultado em 26 de março de 2006 «History of the Lviv University until 1945» (Polish) Bibliografia Ligações externas «Página oficial da universidade» «LNU Online Judge System»
Lvivs universitet

Lvivs universitet (äldre svensk benämning: Lembergs universitet; ukrainska: Львівський університет; ryska: Львовский университет; polska: Uniwersytet Lwowski; latin: Universitas Leopoliensis), officiellt namn Ivan Franko-universitetet i Lviv (ukrainska: Львівський національний університет імені Івана Франка) är det äldsta universitetet i dagens Ukraina, grundat år 1661 i Lviv. Historia Universitetets historia sträcker sig till 1661, då kung Johan II Kasimir av Polen gav universitetsrättigheter till jesuitkollegiet i Lviv. År 1772 annekterades Lviv av Österrike i samband med den första delningen av Polen, och då påve Clemens XIV lät upplösa jesuitorden 1773 stängdes kollegiet. I oktober 1784 lät kejsar Josef II grunda ett sekulärt universitet i staden. Universitetet gjordes 1805 om till ett lyceum, men återfick sina universitetsrättigheter 1817. Följande år växte antalet studenter, av vilka en majoritet var katolska polacker, och efter att Galizien beviljades autonomi 1873 skedde en polonisering av undervisningen. Efter första världskriget tillföll Lviv, och därmed också universitetet, den andra polska republiken. År 1919 döptes universitetet om till Johan Kasimir-universitetet, efter dess grundare kung Johan II Kasimir. Efter invasionen av Polen vid andra världskrigets utbrott 1939 kom Lviv att tillhöra Ukrainska SSR i Sovjetunionen, och fick första gången sitt nuvarande namn 1940, efter den ukrainske nationalförfattaren och tidigare studenten Ivan Franko. I samband med Nazitysklands invasion av Sovjetunionen 1941 kom Lviv att ockuperas av tyskarna och universitetet att stängas. Efter att röda armén återtagit Lviv öppnade universitetet igen 1944, då som Lvivs statliga universitet. Efter Sovjetunionens upplösning och Ukrainas självständighet 1991 kom universitetet att åter döpas om till Ivan Franko-universitetet. Rektor är sedan 2014 Volodymyr Melnyk. Idag[när?] finns cirka 12 000 studenter på universitetet. Cirka 40 studenter vid fakulteten för internationella relationer läser svenska som första främmande språk.[när?] Personer med koppling till universitetet Kända forskare Stefan Banach, polsk matematiker, en av funktionalanalysens grundare, professor vid universitetet från 1922 Jakiv Holovatskyj, ukrainsk präst och språkvetare, professor vid universitetet 1848–1867 Roman Ingarden, polsk filosof, professor vid universitetet 1933–1941 Kända alumner Kazimierz Ajdukiewicz, polsk filosof och logiker Ivan Franko, ukrainsk författare, journalist och politisk aktivist Jan Karski, polsk forskare, diplomat och motståndsman under andra världskriget Stanisław Jerzy Lec, polsk poet och aforistiker Stanisław Lem, polsk science fiction-författare Raphaël Lemkin, polsk-amerikansk jurist som definierade begreppet folkmord Roman Malinowski, polsk-svensk professor emeritus i byggnadsmateriallära Oleksij Reznikov, ukrainsk jurist och politiker, Ukrainas försvarsminister 2021–2023 Bruno Schulz, polsk-judisk författare och tecknare Iryna Veresjtjuk, ukrainsk jurist och politiker, Ukrainas vice premiärminister och minister för återförening av tillfälligt ockuperade områden sedan 2021 Referenser Externa länkar Officiell webbplats
Дикий (острів)

Острів Дикий — один з дніпровських островів. Є заповідною зоною та частиною регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови». Природа Острів Дикий є річковим заплавним островом зі збереженою в природному стані заплавною екосистемою, характерною для середньої течії Дніпра з унікальними природними елементами. Острів є заповідною зоною. Разом з урочищем Княже, островом Рославський та островом Покал пропонований до включення до проектованого ландшафтного заказника місцевого значення «Урочище Княже», розташованого в межах Київської області. На острові Дикий у формуванні лісових біотопів беруть участь: тополя чорна, береза повисла, верба біла, хміль, смородина чорна, ожина сиза. У травостої тут наявні: авран лікарський, вероніка довголиста, кропива дводомна, стоколос м'який, стоколос безостий, пирій, конюшина лучна, підмаренник північний, хріниця густоцвіта, тонкопромінник однорічний. На псамофітних луках зростають пижмо, хвилівник звичайний, енотера дворічна, полин дніпровський, щавель кислий, очиток великий, миколайчики плоскі. Також на цьому острові виявлено такий підвид бабок, як красуня блискуча кримська. Коса у південній частині острова є місцем концентрації таких птахів: мартин жовтоногий, мартин звичайний, крячок річковий та малий, пісочник малий, чайка. У південній частині острова збираються у літній період також такі птахи: крижень, попелюх, чирянка велика, чирянка мала, чапля сіра, чепура велика біла, коловодник звичайний, коловодник болотяний, коловодник лісовий, коловодник великий, брижач. Спостерігаються на прольоті свищі, галагази звичайні, нерозені, крехи середні та інші рідкісні водоплавні. Хоча острів з площею 129,75 га увійшов до регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови», проте за інформацією І. Ю. Парнікози реальної охорони він поки не отримав. Представники Червоних книг Види, що підлягають захисту: Сальвінія плаваюча — Salvinia natans (Види Бернської ковенції, Червона книга України) Водяний горіх — Trapa natans (Червона книга України) Альдрованда пухирчаста — Aldrovanda vesiculosa (Червона книга України) Острів є місцем годівлі кулика-сороки (Червона книга України). Примітки Джерела Острів Дикий, урочище Княже, острів Покал — ландшафтний заказник місцевого значення «Урочище Княже» / Парнікоза І. Ю. [Архівовано 1 січня 2020 у Wayback Machine.] Зонування розширеного регіонального ландшафтного — проектованого національного природного парку «Дніпровські острови» / Парнікоза І. Ю. [Архівовано 28 липня 2019 у Wayback Machine.] Острів Дикий на wikimapia.org [Архівовано 1 січня 2020 у Wayback Machine.]
Балта

Балта (на украински: Балта) е град в Южна Украйна, Подилски район на Одеска област. Население Населението на града според преброяването през 2001 г. е 19 772 души. Етнически състав Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2001 г.: Личности Родени в Балта Виктор Григорович (1815 – 1876), руски филолог Владилен Фьодоров (1924 – 2003), руски офицер от КГБ Зелиг Харис (1909 – 1992), американски езиковед Източници Външни препратки В Общомедия има медийни файлове относно град Балта Официален сайт
Balta

Balta (ukrajinsky a rusky Балта, rumunsky Balta) je město na jižní Ukrajině. Leží v severní části Oděské oblasti, 220 km severozápadně od Oděsy a 30 km východně od hranic s Podněstřím, na jižním okraji historického Podolí. Protéká jím řeka Kodyma, přítok Jižního Bugu. Je centrem Baltského rajónu Oděské oblasti. K roku 2015 zde žilo přibližně 19 tisíc obyvatel. Dějiny Název města pochází zřejmě z tureckého výrazu pro sekeru. Balta vznikla v 17. století na hranici mezi Republikou obou národů a Osmanskou říší. Do 18. století bylo město rozděleno říčkou Kodymou mezi tureckou Baltu a polský Józefgród. Roku 1797 pak území dobyla ruská carská vojska a obě sídla byla opět spojena. Až do světových válek tvořili většinu obyvatelstva Židé, dále Rumuni/Moldavané, Ukrajinci, Poláci a Rusové (někteří byli též starověrci). V letech 1882 a 1905 se ve městě odehrály protižidovské pogromy. Na přelomu 19. a 20. století měla Balta 20–30 tisíc obyvatel. V letech 1924–1929 byla Balta hlavním městem Moldavské autonomní SSR, která zahrnovala část dnešního Podněstří a severozápadu Oděské oblasti (Besarábie, resp. pozdější Moldavská SSR, tehdy byla součástí Velkého Rumunska). Hlavní město bylo poté přesunuto do Tiraspolu, roku 1940 byla za vzniku Moldavské SSR dosavadní Moldavská ASSR zrušena a Balta se stala jedním z rajónních center Oděské oblasti Ukrajinské SSR. Město bylo silně poškozeno ve Velké vlastenecké válce a už nikdy nedosáhlo někdejšího významu. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Balta na Wikimedia Commons (rusky) Neoficiální stránky
Balta

Balta (ukrainsk: Ба́лта, ukrainsk udtale: [ˈbɑɫtɐ]; rumænsk: Balta; jiddisch: באַלטאַ) er en by i Podilsk rajon, Odessa oblast i det sydvestlige Ukraine. Balta ligger nær floden Dnestr ved grænsen til Moldova. Byen har 19.353 (2011) indbyggere. Byens befolkningstal var ved folketællingen i 2001 19.772. Historie . De første omtaler af Balta går helt tilbage til 1526. Indtil 1792 var Balta en del af det Osmanniske Rige. Der var pogromer i Balta i 1882 og 1905. Fra 1924-1929 var byen hovedstad i den Moldaviske Autonome Socialistiske Sovjetrepublik. Med Sovjets besættelse af Bessarabien i 1940 blev Balta en del af Odessa oblast i den Ukrainske Socialistiske Sovjetrepublik. Den blev besat af tyske og rumænske tropper den 5. august 1941 og blev en del af Transnistriske gouvernement (no) i Kongeriget Rumænien indtil befrielsen den 29. marts 1944 af Den Røde Hær. Kilder Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Balta (Ucraina)

Balta (in ucraino Балта?) è una città ucraina (17 854 abitanti) nel distretto di Podil's'k, nell'oblast' di Odessa. Ospita l'amministrazione della comunità territoriale di Balta, una delle comunità territoriali dell'Ucraina. Fino al 18 luglio 2020 Balta costituiva una città di rilevanza regionale e fungeva da centro amministrativo del distretto di Balta, sebbene non appartenesse al distretto. Come parte della riforma amministrativa dell'Ucraina, che ridusse a sette il numero di distretti dell'oblast' di Odessa, la città fu integrata nel distretto di Podil's'k. Situata nella regione storica della Podolia, fu capoluogo della Repubblica Socialista Sovietica Autonoma Moldava dal 1924 al 1940. Geografia La città è situata nella parte sud-occidentale del Paese a pochi chilometri dal confine con la Transnistria e la Moldavia. È bagnata dal fiume Kodyma, affluente di destra del Bug Orientale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Balta Collegamenti esterni Sito ufficiale, su balta-rada.gov.ua. (EN) Balta, in Jewish Encyclopedia, Funk and Wagnalls.
Balta (Ucrânia)

Balta (ucraniano: Балта; romeno: Balta) é uma cidade do oblast de Odessa (região administrativa) localizada no sudoeste da Ucrânia. A cidade é a capital do distrito de Baltsky Raion e está localizada a aproximadamente 200 quilômetros da capital do oblast (Odessa). A cidade foi fundada no século XVI e sua população atual é estimada em 20.000 habitantes. Referências Ligações externas Página oficial da cidade (em ucraniano)
Balta, Ukraina

Balta (ukrainska: Балта ; ryska: Балта) är en stad i Odessa oblast i Ukraina. Balta, som grundades år 1699[källa behövs], hade 19 772 invånare år 2004. Historia Balta är beläget vid Södra Buhs biflod Kodyma. 1924–1929 var Balta huvudstad i Moldaviska SSR. År 1940 blev Balta en del av Ukraina. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Balta, 17 november 2013. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Balta.﻿
Tsori-Gilod-Synagoge (Lemberg)

Die Tsori-Gilod-Synagoge ist neben der Chassidischen Synagoge die einzige von ehemals circa 50 Lemberger Synagogen, die während der deutschen Besatzung im Zweiten Weltkrieg nicht zerstört wurde. Sie befindet sich in einer Straße mit Wohnhäusern. Geschichte Die Synagoge wurde 1925 nach Plänen des Architekten Albert Kornblüth erbaut. Die Finanzierung hatte die jüdische Wohlfahrtsorganisation Beit-Aaron-we-Israel übernommen. Während des Zweiten Weltkriegs war sie ein Pferdestall. Danach wurde sie von den sowjetischen Behörden als Lagerhaus genutzt. Die Rückgabe an die jüdische Gemeinde erfolgte 1989. In den Jahren 1995 bis 1997 sowie 1999 bis 2000 wurde sie renoviert und teilweise umgebaut. Architektur Die Tsori-Gilod-Synagoge wurde im Stil des Barock errichtet. Sie war für 384 Gläubige ausgelegt. Neben der hölzernen Bimah im Gebetsraum gab es noch eine durch einen Seidenvorhang abgetrennte Galerie für die Frauen. Ein oberes Deckenlicht zeigte einen Davidstern. Die Wände wurden mit eindrucksvollen Wand- und Deckenmalereien verziert; damit ist sie eine der wenigen Synagogen in der Ukraine, an denen noch Wandmalereien zu sehen sind. Renovierungen Bei den Renovierungen wurden einige Umbauten durchgeführt, so wurde das Deckenlicht mit dem Davidstern abgedeckt. Bei den Innenrenovierungen 2004 und 2005 wurden die Wand- und Deckengemälde nicht besonders professionell wieder hergestellt, so dass sie viel von ihrem ursprünglichen Charakter verloren. Siehe auch Liste von Synagogen in der Ukraine Weblinks http://haltenraum.com/article/tsori-gilod-synagoge https://lia.lvivcenter.org/en/objects/cori-gilod-synagogue/ https://sztetl.org.pl/en/towns/l/703-lwow/112-synagogues-prayer-houses-and-others/86674-tsori-gilead-synagogue-lviv-4-brativ-mikhnovskykh-street Alle abgerufen am 19. Mai 2018 Literatur Ania Klijanienko-Birkmann: Zwischen Stadtboulevard und jüdischem Viertel. In: Lemberg. Das kulturelle Zentrum der Westukraine, Trescher-Verlag, 3. Auflage 2015, S. 174