NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Палац Плятнера

Палац Плятнера — історична будівля у селі Шманьківчиках Тернопільської области. Опис Гарний одноповерховий напівдерев'яний палац збудований у 1890-х роках. За даними з відомостей про історію села, розміщених на сайті Чортківської райдержадміністрації, власником садиби був Станіслав Виговський. За іншими даними (відомості про історію села Озеряни), власником міг бути Плятнер зі Шманьківчиків, який приїхав до Озерян, щоб викупити скарб монет, знайдених у селі. Поруч із палацом розташований флігель, у закопанському стилі. Відомі мешканці Станіслав Виговський Станіслав Юзеф Гілярій Виговський (пол. Stanisław Józef Hilary Wychowski; 7 листопада 1872, м. Чернівці — не раніше 1938) — польський великий землевласник, самоврядовець, доброчинець Римо-католицької церкви. Член повітової ради в Чорткові. У 1890 році закінчив цісарсько-королівську (ц.-к.) Вищу реальну школу в Станиславові, у 1895 — інженерний відділ (факультет) Львівської політехніки, здобувши фах інженера. Протягом навчального року 1890/1891 був слухачем у ц.-к. Німецькій вищій технічній школі в Празі (спеціальність — інженер-залізничник). У 1895 році діяв у Польському гімнастичному товаристві «Сокіл» у Львові. Працював інженером державних залізниць у Тернополі (1897, ад'юнкт, Тернопіль ІІ), Львові та Кракові (1898). У 1900—1901 роках — інженер у ц.-к. повітовому старостві в Кракові. Був власником маєтків у Шманьківчиках, Струсівці (1902), рільничої ґуральні. Член ради Авансового банку в Чорткові (1934). Керівник сільськогосподарського-торговельного кооперативу «Зерновий синдикат» у Львові (1934—1938). 19 березня 1900 року в Кракові одружився з Броніславою з Плятнерів. Примітки
Нижнее Озёрное

Нижнее Озёрное — высокогорное озеро ледникового происхождения (каровое) в Раховском районе Закарпатской области Украины. География Озеро расположено в Украинских Карпатах на высоте 1513 метров (по другим данным, 1507 м) над уровнем моря, в урочище Озёрное, в ледниковом цирке в горном массиве Черногора на юго-западных склонах вершин Пожижевская и Туркул. Оно подпружено валом коренных пород и питается атмосферными осадками и грунтовыми водами. Дно понижается к центру озера. Озеро находится во впадине 60Х29 метров, длина водного зеркала 45 м, ширина 28 м. Максимальная глубина 2,2 метра. Озеро, расположенное на нижней границе ледникового цирка, с берегов (вглубь на 0,5 — 4 м) зарастает осоками. Из площади 0,13 га открытому плёсу озера принадлежит 0,09 га. Озеро соединено общим вытянутым озёрным ложем, заросшим сплавиной, с озером Верхнее Озёрное. Длина ложа, постепенно переходящего в стадию верхового болота — 115,2 м. Его южную часть занимает болотное озерцо Среднее Озёрное размерами 38,1 на 16,2 м и площадью 0,042 га. В северной части этой впадины находится небольшое болотное озеро Циклоп. Охранный статус Озеро находится на территории Карпатского биосферного заповедника. С 04.04.2019 г. территория входит в состав Рамсарских водно-болотных угодий «Озёрный — Бребенескуль», согласно распоряжению Кабинета Министров Украины «О согласовании предоставления статуса водно-болотных угодий международного значение урочища „Озёрный-Бребенескуль“ № 895-р» от 21.09.2011 г, сертификат Рамсарской конвенции № 2394. Примечания
Нижнє Озірне

Нижнє Озірне — озеро льодовикового походження в урочищі Озірний (Озірне) у Рахівському районі Закарпатської області на Чорногірському масиві в межах Карпатського біосферного заповідника. Розташоване на нижній межі амфітеатру давнього фірнового поля на висоті 1507 м над рівнем моря. Від берегів заростає осоками, за площі 0,13 га відкрите плесо займає 0,09 га. Витягнутим озерним ложе протяжністю 115 м, яке заросле сплавиною, ця водойма пов'язана із Верхнім Озірним (Верхнім Озером). Південну частину цього ж ложе займає озерце Середнє Озірне, а північну — болотне озерце Циклоп. Джерела Микітчак Т. І., Рожко І. М., Ленько О. В. Фізико-географічна та гідрохімічна характеристики озер та озерець масиву Чорногора (Українські Карпати) // Наукові праці УкрНДГМІ, 2010, Вип. 259. — С. 231—244.
Харківський коксовий завод

ПрАТ «Ха́рківський ко́ксовий заво́д» — підприємство металургійної промисловості, що розташоване в Харкові. Відноситься за видами виробничої діяльності до підприємств чорної металургії, підгалузь — коксохімія. Завод був створений у 1932 році як дослідна база для проєктного інституту «ДІПРОКОКС», що провадив відпрацьовування конструкцій коксових батарей, і Науково-дослідного вуглехімічного інституту, який розробляв і доопрацював технології коксування. До складу підприємства входять 2 основних цехи: вуглепідготовчий та коксовий. Їхня робота забезпечує випуск товарної продукції. Крім того, у складі заводу є допоміжні підрозділи, що забезпечують виробничу діяльність підприємства: центральна заводська лабораторія, енергетичний цех, ремонтні цехи, залізничний цех тощо. Коксовий цех ХКЗ має коксові нестандартні батареї, загальна потужність яких які після модернізації у 2006 році становить 225 тис. т коксу на рік. Основна продукція заводу: ливарний кокс, доменний кокс, коксовий горішок, коксовий дрібняк, кам'яновугільна смола, коксові брикети. Продукція використовується як паливо при виробництві чавуну в доменних печах, для вагранок ливарних виробництв на машинобудівних заводах, як добавки при агломерації залізної руди, як паливо в цукровій промисловості. Хімічне виробництво на підприємстві ліквідовано в 2004 р. Об'єми виробництва Кокс валовий: 2012—150 тис. т 2013—134 тис. т 2014—136 тис. т 2015—111 тис. т 2016—144 тис. т 2017—118 тис. т 2018 — 63 тис. т Сьогодення 2020 Протягом 2020 року в Харкові відбувалися мітинги щодо діяльности заводу (31 серпня, 24 вересня, 26 вересня). 27 серпня 2020 року була зареєстрована петиція до президента України Володимира Зеленського № 104478 з вимогою прийняти невідкладні дії щодо обмеження або припинення діяльності коксохімічного заводу. Петиція зібрала необхідні 25 тисяч підписів, та отримала відповідь від президента 5 грудня 2020 року. У вересні Державна екологічна інспекція обрахувала біля 3,7 млн гривень шкоди від діяльності ТОВ "Харківський коксовий завод «НОВОМЕТ», яке не має дозволу на шкідливі викиди. Див. також Екологічна ситуація в Харкові Примітки Посилання Офіційний сайт Харківського коксового заводу (рос.)
Букская ГЭС

Букская ГЭС им. Г. И. Петровского (укр. Буцька ГЕС ім. Г. І. Петровського) — малая гидроэлектростанция, расположенная около посёлка городского типа Буки (тогдашнем райцентре; ныне п.г.т. в Уманском районе) Черкасской области Украины. Является одной из первых малых гидроэлектростанций Украины. Электростанция, построенная в конце 1920-х годов на реке Горный Тикич в Букском каньоне, была введена в эксплуатацию 7 ноября 1929 года, в день 12-й годовщины Октябрьской революции, и проработала до 1991 года. Вырабатываемая тремя силовыми агрегатами мощность составляла 0,57 МВт. В 1965 году посёлок утратил статус районного центра, и в 1991 году была закрыта нерентабельная ГЭС, от которой сохранились некоторые гидротехнические сооружения. Водопад Выр, в 1972 году получил статус гидрологического памятника природы местного значения. Уникальность ГЭС состоит в водозаборнике (лоток). В верхнем бьефе перепад воды составлял около 6-8 м. Благодаря правильно выбранному местоположению лотка на турбины шёл поток воды с высоты 18 метров, и соответствующий поток воды на турбины станции увеличил вырабатываемое количество электроэнергии. На данный момент сооружения электростанции сильно разрушены и находятся в заброшенном состоянии. Примечания Литература Iсторія міст i сіл Украінськоi РСР. Черкаська область. — Киев, 1972. У фокусі (недоступная ссылка — история) // Новини тижня : Информационный еженедельник. — 2003. — № 45. — С. 49. Буцька гідроелектростанція (БГЕС) «Енциклопедія Сучасної України» Ссылки Проекты . Публичное акционерное общество «Укргидропроект». Дата обращения: 11 мая 2012. Архивировано из оригинала 9 февраля 2004 года.
Буцька ГЕС

Буцька ГЕС ім. Г. І. Петровського — мала гідроелектростанція, розташована в межах селища Буки (тодішньому райцентрі) Уманського району Черкаської області України. Є однією з перших малих гідроелектростанцій України. Електростанція побудована в кінці 1920-х років на річці Гірський Тікич в Буцькому каньйоні, запущена 7 листопада 1929 року, в день 12-й річниці Жовтневого перевороту, та пропрацювала до 1991 року. Потужність трьох агрегатів становила 0,57 МВт. Унікальність ГЕС полягає у водозабірнику. У верхньому б'єфі перепад води становить близько 6-8 м. Завдяки правильно обраному гідромісцерозташуванню «лотка» на турбіни йшов потік води з висоти 18 метрів. Нині споруда електростанції напівзруйнована. Галерея Див. також Малі ГЕС України Примітки Посилання Буцька гідроелектростанція (БГЕС) [Архівовано 7 листопада 2017 у Wayback Machine.] «Енциклопедія Сучасної України»
Озаричанський заказник

Озарича́нський заказник — орнітологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у межах Конотопського району Сумської області, між селами Лисогубівка та Озаричі, по обидва береги річки Сейм. Загальні відомості Площа 173,8 га. Створено згідно з рішенням Сумської обласної ради від 28.01.2003 року «Про розширення мережі об'єктів природно-заповідного фонду області місцевого значення». Перебуває у віданні: Кузьківська сільська рада, Присеймівська сільська рада, ДП «Конотопський агролісгосп» (кв. 16, вид. 5-12, 26-28, кв. 55, вид. 4-7). Опис Територія заказника являє собою прируслову частину заплави зі старицями, болотами, луками, лісами, чагарниками і руслом річки Сейм, з піщаними косами, починаючи від мосту на автодорозі Конотоп — Озаричі, протяжністю близько 2,5 км за течією. З рідкісних видів птахів трапляються кулик-сорока, нічниця водяна. Озаричанський заказник входить до складу регіонального ландшафтного парку «Сеймський». Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Єзуцький заказник

Є́зуцький заказник — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у межах Конотопського району Сумської області, між селами Лисогубівка, Сарнавщина, Заводське та Вирівка. Загальні відомості Площа 669,3 га. Створений рішенням виконкому Сумської обласної Ради народних депутатів від 21.12.1983 р.№ 407. Перебуває у віданні Вирівської сільської ради. Заказник являє собою комплекс лісової, чагарникової та болотної рослинності у заплаві річки Єзуч. В минулому тут видобувався торф. Основу рослинного покриву становлять зарості очерету та болотного високотрав'я (гадючника в'язолистого, кропиви дводомної). На підвищених ділянках представлені невеликі за площею ділянки лісу. Значні площі займають угруповання верби попелястої. Єзуцький заказник входить до складу регіонального ландшафтного парку «Сеймський». Галерея Примітки Література Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Коростишівський кар'єр

Коростишівський кар'єр — затоплений гранітний кар'єр поблизу міста Коростишів; туристичний об'єкт під назвою «каньйон». Історія Колись у кар'єрі видобували лабрадорит, габро та сірий граніт. Виробництво каменю на кар'єрі під Коростишевом почалось у 1890 році. За сто років кар'єр був одним з найбільших підприємств міста, на базі якого був створений гранітний завод. Після розпаду СРСР виробництво зупинилося, а кар'єр був затоплений. Загальна характеристика Пейзаж навколо каньйону незвичайний, вздовж берегів ростуть ялинки та берези, що нагадує краєвиди південно-східної Фінляндії. в 2021 Висота скель досягає близько 10 метрів, а глибина штучного озера — 20 м. Галерея Фільмографія Тут знімалися фільми: Відьма Нюхач Сторожова застава Слуга народу Екстремальний туризм Кар'єр є надзвичайно затребуваним об'єктом індустріального туризму екстремалів України та багатьох інших країн світу. Примітки Посилання Два каньйони за два вікенди — Коростишівськй кар'єр та Буцький каньйон [Архівовано 17 вересня 2016 у Wayback Machine.] Мальовниче озеро і скелі Коростишівського каньйону — альтернатива для відпочинку за містом [Архівовано 15 вересня 2016 у Wayback Machine.]
Храм Белого Лотоса

Храм Белый Лотос (укр. Храм Білого Лотоса) — крупнейшая и единственная буддийская святыня в Европе, расположен на спуске Франко, 4 в городе Черкассы Черкасской области Украины. История Храм заложили еще в 1988 году, окончание строительства завершилось в 1990 году, став первым буддийским храмом в Украине. Архитектором храма стал Владимир Скубарев, который до этого был паломником лаоской школы кунг-фу «Ша-Фут-Шань» и провел многие годы в изучении буддийской философии и восточной архитектуры. Владимир Скубарев путешествия по Тибету, Лаосу и другим азиатским странам вдохновили его на создание уникального храма, который сочетает в себе элементы традиционной буддийской архитектуры и современные конструктивные решения. Построили святыню без применения любой техники: усилиями самих учащихся школы и членов общины. Что посмотреть в храме Алтарная стена с Буддой в центре — во дворе храма. Двух каменных воинов, привезенных из Лаоса, возраст которых около 7000 лет. Водопад и священный источник в форме спирали. Белую ступу, которая является символом женской энергии, Вселенной и земных стихий. Внутри — четыре Будды, которые смотрят на четыре стороны света. Ступа разделена на ступени, которые символизируют этапы совершенствования человека. Расположена сразу при входе в святыню. Черную ступу — символ мужской энергии. Под ней есть пирамидальная комната с камнем космического происхождения Бен-Бен, вершина которого направлена вниз. Старинный 300-летний колокол, который находится на вершине храма. Пять зеленых молитвенных барабанов. Таков цвет сердечной чакры. Над барабанами — список пяти основных религий: христианство, ислам, индуизм, буддизм, иудаизм, как символ того, что каждый человек сам выбирает путь к Богу. Барабаны расположены напротив ступы. Легенда храма По легенде, во время закладки фундамента храма был найден камень, на котором было изображение Будды с маской воина. Источники https://ua.igotoworld.com/ru/poi_object/68658_hram-belyy-lotos.htm#/google_vignette https://find-way.com.ua/ru/oblasti/cherkasskaya/cherkassy/buddijskij-khram-cherkassy https://discover.ua/ru/ru/locations/buddistskiy-hram-belyy-lotos
Соснівський парк

Сосні́вський — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення у м. Черкаси. Опис Розташований на території Черкаського бору, в рекреаційній зоні м. Черкаси в мікрорайоні «Соснівка», між вулицями Золотоніська, Мініна і Пожарського, Грузиненка, Ціолковського. Основна деревна порода парку — сосна звичайна. Парк створено рішенням Черкаської міської ради у липні 2010 року. Рішенням Черкаської обласної ради від 15.02.2011 № 4-13/VI надано статус пам'ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення на площі 6,64 га. Режим охорони Режимом охорони заборонено: знищення та пошкодження окремих дерев, чагарників, трав'яної рослинності; передача в господарське використання окремих земельних ділянок заповідного об'єкту; надання земельних ділянок під забудову; будь-яке будівництво капітальних та розміщення тимчасових споруд, не пов'язане з організацією охорони парку. Незаконна забудова і зменшення площі У 2015 році на території парку екологами було виявлено незаконне будівництво . У результаті розробки проекту землеустрою з організації та встановлення меж парку у 2015 році було встановлено, що його площа становить не 6,64 га, 6,29 га. Галерея Посилання
Подих Дніпра

По́дих Дніпра́ — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкас Черкаської області, мікрорайон «Митниця», по вул. Припортовій (вздовж будинків № 38, 40 та 42). Площа — 0,4375 га, статус отриманий у 2010 році. Галерея Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Парк Черкаської обласної лікарні

Парк Черка́ської обласно́ї ліка́рні — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкас Черкаської області, мікрорайону «Соснівка». Площа — 20,6 га, статус отриманий у 1972 році. Галерея Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Парк Черкаської першої міської лікарні

Парк Черка́ської пе́ршої місько́ї ліка́рні — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкас Черкаської області, мікрорайон «Соснівка». Площа — 13,1 га, статус отриманий у 1972 році. Галерея Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Дніпровський парк

Дніпро́вський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкас Черкаської області, мікрорайон «Митниця», по вулиці Припортовий, будинки № 16-18. Площа — 0,97 га, статус отриманий у 2010 році. Галерея Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Козацький парк

Коза́цький парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкас Черкаської області, мікрорайон «Митниця», між будинком № 7 по вулиці Козацькій та будинком № 12/2 по вулиці Припортовий. Площа — 0,3 га, статус отриманий у 2010 році. Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Парк «Пам'ять»

Парк «Па́м'ять» — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкас Черкаської області, мікрорайон «Дахнівський», на розі вулиць Канівська — Карбишева. Площа — 0,7 га, статус отриманий у 2010 році. Галерея Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Гадяцький історико-краєзнавчий музей

Гадяцький історико-краєзнавчий музей — створений 1967 року на громадських засадах. Загальна інформація Гадяцький історико-краєзнавчий музей знаходиться в окремому приміщенні (8 кімнат) в центрі міста Гадяча. Налічує близько 2 тисяч експонатів, що розповідають про історію краю, видатних діячів, життя і творчість яких пов'язана з Гадяччиною. Одна з експозицій відтворює історію роду Драгоманових-Косачів. Зокрема, тут представлені матеріали про П. Мирного, Л. Українку. У Гадячі народилися її мати — Олена Пчілка та М. П. Драгоманов. Серед експонатів — меблі з вітальні будинку Драгоманових і особисті речі Лесі Українки. У музеї, зокрема, зберігаються власноручна вишивка Лесі Українки (її особиста річ), статуетка «Єгиптянка», привезена письменницею з Єгипту; з бібліотеки М. П. Драгоманова — «Розвідки про українську народну словесність і письменство», «Листування Михайла Драгоманова з Мелітоном Бучинським 1871—1877» та інші брошури. До музею належать також Гадяцькі підземелля. Експозиція Див. також Гадяцький літературний музей родини Драгоманових, Свято-Успенський собор, Гадяцькі підземелля, Урочище Зелений Гай. Примітки Джерела Гадяцький районний історико-краєзнавчий музей [Архівовано 2 вересня 2018 у Wayback Machine.] фото
Почаевская духовная семинария

Поча́евская духо́вная семина́рия (укр. Почаївська духовна семінарія) — духовная семинария Украинской православной церкви (Московского патриархата). История В 1925 году Почаевской Лаврой при активной поддержке её наместника архимандрита Дамаскина (Малюты) и благословению Священноархимандрита обители митрополита Варшавского Дионисия (Валендинского) была открыта монастырская богословская школа с трёхлетним курсом летним обучением, в которой первоначально обучались послушники и монахи Почаевской Лавры. В 1934 году школа была преобразована в «Православную иноческо-богословскую школу имени преподобного Иова Почаевского» при Свято-Успенской Почаевской Лавре. Обучение было рассчитано на 6 лет. Первые 2 года посвящались изучению наук общеобразовательных, а последние 4 — изучению наук богословских. В 1939 году при поддержке Волынской духовной семинарии иноческая школа подготовила первых выпускников, но с начало Второй мировой войны семинария была закрыта. Во время Великой Отечественной войны (1941—1945) школа возобновила свою деятельность. В Лавре были организованы пастырские курсы, которые, несмотря на военное время, успешно действовали и готовили священнослужителей. С восстановлением после окончания боевых действий контроля Советского Союза над Галицией на долгие годы учебное заведение прекратило своё существование. В здании расположился музей атеизма. В январе 1991 года пастырские курсы здесь были возобновлены. Для этой цели освободили помещение бывшего музея атеизма, а пастырские курсы преобразовали в Духовное училище с регентским классом. В 1992 году регентский класс перевели в Кременец, в здание, где раньше находилось Волынское епархиальное женское училище. 4 апреля 1994 года постановлением Священного Синода Украинской Православной Церкви духовное училище в Почаеве получило статус семинарии. Первым ректором семинарии был назначен епископ Феодор (Гаюн). В том же 1994 году семинария выпустила первых выпускников в количестве 18 человек. В 1997 году ректором Почаевской духовной семинарии назначили преподавателя Одесской духовной семинарии архимандрита Нафанаила (Крикота). До 1997 года в семинарии насчитывалось всего около 80 студентов и 18 преподавателей. 19 мая 1998 года решением Священного Синода УПЦ при семинарии был открыт сектор заочного обучения. В мае 1999 года выпускники Сергей Сторчевой и Игорь Юрша подали прошение ректору на рассмотрение о постриге всех воспитанников 4-го класса в первую степень священства — чтецы. Прошение было удовлетворено, и в 1999 году в Семинарии состоялся первый выпуск воспитанников-чтецов. Традиция продолжается и по сей день. До 2004 года Семинария не имела своего храма, и студенты посещали богослужения в Почаевской Лавре. В 2004 году началось строительство храма в честь преподобных Иова и Амфилохия Почаевских. 8 сентября 2007 года храм был освящён и с этого момента в нём постоянно совершаются богослужения. Ректоры Феодор (Гаюн) (8 декабря 1992 — 15 апреля 1997) Нафанаил (Крикота) (15 апреля 1997 — 29 января 2016) Серафим (Зализницкий) (29 января 2016 — 25 сентября 2018) Иов (Смакоуз) (с 25 сентября 2018 года) Примечания Ссылки Сайт семинарии
Пташині острови

Пташи́ні острови́ — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Золотоніському районі Черкаської області, в межах Новодмитрівської та Золотоніської громад. Площа 9654,36 га. Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаської обласної ради від 28.08.2009 року № 28-8/V на площі 7500 га. Рішенням облради від 16.10.2012 р. № 17-5/VI площу заказника було розширено до 9654,36 га. Перебуває у віданні: Золотоніська районна державна адміністрація. Опис Заказник розташований при північній частині Кременчуцького водосховища. У природному вигляді збереглась екосистема заплав. Тут трапляються рідкісні види рослин, занесені до Червоної книги України (водяний горіх, сальвінія плаваюча та ін.). Мілководна акваторія заказника поблизу сіл Дмитрівка та Домантове є цінним нерестовищем, яке має важливе значення для відтворення рибних запасів. Місцева іхтіофауна представлена близько 30 видами риб із 8 родин, більше 10 з яких мають промислове значення (лящ, короп звичайний, судак звичайний, карась сріблястий, щука звичайна, чехоня, плітка звичайна, окунь звичайний, товстолобик білий). Заказник також є важливим місцем для розмноження водно-болотних птахів. Джерела та література
Осокінські острови

Осо́кінські острови́ — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Черкаському районі Черкаської області. Опис Заказник розташовано на Кременчуцькому водосховищі в межах Свидівоцької сільської ради. Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаської обласної ради від 07.08.2008 р. № 20-16/V. Під охороною об'єкти тваринного і рослинного світу, острови та акваторія Кременчуцького водосховища. Заказник — цінне місце нересту риб та розмноження водно-болотних птахів. Серед видів птахів, занесених до Червоної книги України, на гніздуванні зустрічаються: орлан-білохвіст, шуліка чорний, кулик-сорока; під час міграцій та на зимівлях — лунь польовий, гоголь, кульон великий, крячок каспійський, сорокопуд сірий; серед рослин — водяний горіх, сальвінія плаваюча та інші. Галерея Джерела та література