NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Brjanka

Brjanka (Oekraïens: Брянка) is een stad in de Oekraïense oblast Loehansk, hemelsbreed ongeveer 47 km ten zuidwesten van de hoofdplaats Loehansk en 628 km ten zuidoosten van de hoofdstad Kiev. Geschiedenis Brjanka werd in 1696 opgericht door Zaporozje-Kozakken. In de 19e eeuw maakte deze plaats een grote groei door, vooral vanwege de winning van steenkool. In 1962 verkreeg het de status van stad. Sinds 2014 valt de stad onder controle van de internationaal niet-erkende volksrepubliek Loegansk. Bevolking Op 1 januari 2021 telde Brjanka naar schatting 44.987 inwoners. Het aantal inwoners vertoont al meerdere jaren een dalende trend: in 1959 had de stad nog 77.600 inwoners. In 2001 bestond de stad etnisch uit Oekraïners (28.919 personen - 47%) en Russen (24.551 personen - 40%). Uitgezonderd van 444 Wit-Russen (0,7%) en 403 Tataren (0,7%) waren er geen andere vermeldenswaardige minderheden. De meest gesproken taal in de stad is het Russisch. In 2001 sprak 87% van de bevolking het Russisch als eerste taal, terwijl 12,7% van de bevolking het Oekraïens sprak.
Brianka

Brianka (ukr. Брянка) – miasto na Ukrainie, w obwodzie ługańskim. Ośrodek przemysłu maszynowego, metalowego oraz materiałów budowlanych. Historia Miejscowość została założona w 1889. Miasto uzyskało prawa miejskie w 1962. W 1965 roku zaczęto wydawać gazetę. Do 1997 r. istniały tutaj dwie wyższe uczelnie (№ 18 i № 21). W maju 1997 r. wyższe uczelnie № 21 zostało zlikwidowano. Od 2014 roku jest pod kontrolą Ługańskiej Republiki Ludowej. Demografia Przypisy
Breanka, Ucraina

Breanka (în ucraineană Брянка) este oraș regional în regiunea Luhansk, Ucraina. Deși subordonat direct regiunii, orașul este și reședința raionului Breanka. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Breanka era vorbitoare de rusă (87,01%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (12,65%). Note
Osei-Chesed-Synagoge (Drohobytsch)

Die Osei-Chesed-Synagoge in Drohobytsch, einer ukrainischen Stadt in der Oblast Lwiw, wurde 1909 errichtet. Die profanierte Synagoge ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Geschichte Die Synagoge wurde von der progressiven jüdischen Gemeinde der Stadt im Wiener Jugendstil erbaut. Sie steht an der Kreuzung von der Masepa-Straße mit der Scholem-Alejchem-Straße. Nach dem Krieg wurde sie in eine Sporthalle umgewandelt. Architektur Bedingt durch den Straßenverlauf ist das Gebäude nicht rechteckig, sondern hat die Form eines Parallelogramms. Dies ist aber durch den Aufbau von kleinen Ecktürmen kaum zu erkennen. Die Außenfassaden nach Westen (der kleineren Seite) und nach Süden sind reich verziert. Die Ostfassade ist einfacher; ursprünglich hatte sie zwei Türen für die Männer- und Frauenräume. Heute ist einer davon, vermutlich der für die Männer, zugemauert. Da das Innere der Synagoge während oder nach dem Krieg völlig ausgeräumt und alle religiösen Merkmale vernichtet wurden, ist auch von Bima und Toraschrein nichts mehr erhalten. Bei einer kleinen Einbuchtung in der Südwand könnte es sich aber um die Toranische gehandelt haben. Dafür spricht auch die Anordnung von Blindfenstern an der Ost- und Westwand, womit besondere Lichteffekte erzielt wurden. Siehe auch Liste von Synagogen in der Ukraine Choral-Synagoge (Drohobytsch) Ghetto Drohobytsch Einzelnachweise Weblinks
Synagoga przy ul. Mazepy 11 w Drohobyczu

Synagoga przy ul. Mazepy 11 w Drohobyczu – synagoga zbudowana pod koniec XIX wieku. Zgodnie z ideologią panującą w ZSRR i stosunkiem do religii, w świątyni urządzono klub bokserski. Budowla jest mniej okazała od Wielkiej Synagogi. Przypisy Bibliografia JacekJ. Tokarski JacekJ., Lwów i okolice, Bielsko-Biała: Wyd. Pascal, 2007, s. 303, ISBN 978-83-7304-776-1, OCLC 749499813 .
Синагога Осе Хесед (Дрогобич)

Синагога Осе Хесед (їд. בית כנסת אושע חסד) — реформістська синагога в Дрогобичі, розташована на розі вулиць Івана Мазепи та Шолом-Алейхема. Побудована 1909 року за кошти місцевої єврейської буржуазії. Після Другої світової війни в будівлі синагоги функціонував боксерський зал спортивного товариства «Спартак». Історія Передумови У XIX столітті з Пруссії до Австрії та її володінь проникає нова конфесія юдаїзму — реформістський юдаїзм. Він по-новому трактує основні постулати віри та переосмислює багато її законів. Реформістський обряд знайшов відгук у колах єврейської інтелігенції та буржуазії. Щоб уникнути конфронтації з хасидами, послідовники Авраама Ґайґера почали шукати можливості будівництва власної великої синагоги в Дрогобичі. Період релігійного використання Реформістська синагога відкрилася 1909 року. Відомо, що її споруджували за кошти місцевої єврейської буржуазії. Проповіді проводилися на їдиші, а також німецькою та польською мовами. Період нецільового використання Після Другої світової війни, коли більшість євреїв міста були або знищені, або втекли, будівля втратила своє релігійне значення. Тож радянська влада перепрофілювала її під спортивні потреби, відкривши в приміщенні боксерський зал місцевої філії спорттовариства «Спартак». Архітектура Сьогодні дослідники відносять синагогу до будівель модернового стилю сецесії — провідного в тогочасній Австрії. Хоча будівля не має жодного офіційного статусу пам’ятки, її здають в оренду, але орендарі так і не з’являються, а сама споруда поступово приходить у занедбаний стан. Галерея Див. також Хоральна синагога (Дрогобич) Храми Дрогобича Синагоги Львова Дрогобицьке гетто Примітки Бібліографія Jacek Tokarski, Lwów i okolice, Bielsko-Biała: Wyd. Pascal, 2007, s. 303, ISBN 978-83-7304-776-1, OCLC 749499813
Kéklő-hegység

A Kéklő-hegység vagy Szinyák (ukránul: Синяк [Szinyak]) hegység a Kárpátokban, Ukrajna területén. Az Ung és a Latorca völgye között emelkedik. Északon a Turja völgye (az Ungi-Krajnya) és a Nagy-Pinye völgye (Szolyvai-medence) választja el a Róna-havastól. Már a 16. században Kék-bércnek nevezték. Közigazgatásilag Kárpátalja Ungvári és Munkácsi járásához tartozik. Legmagasabb pontja a Dunavka (1018 m). A Kéklő-hegység nevet a két világháború közötti magyarosítási hullámban kapta. Tájbeosztás A Kárpát–Pannon-térség természeti tájbeosztása szerint az Északkeleti-Kárpátok nagytáj, azon belül a Vihorlát–Gutin-hegyvidék középtáj részét képező kistáj. Az Ukrajnában használt felosztás szerint az Ukrán-Kárpátokhoz (a Kárpátok Ukrajna területére eső részéhez), azon belül a Vihorlát–Gutin-hegyvidék szerkezeti egységhez tartozik. Az Ung és a Viznice patak közötti részét gyakran külön egységnek tekintik Makovica néven. Az Északkeleti-Kárpátokon belül a belső vonulathoz sorolható. Más felosztás szerint a Belső-Keleti-Kárpátok része. Domborzat A Vihorlát–Gutin-hegyvidék fiatal, középső–felső-miocén vulkáni vonulat. A Kéklő-hegységet vulkáni tufák és szilárd kristályos kőzetek (andezitek, bazaltok) alkotják. Jellemző magassága 700–900 m. Legmagasabb pontja a Dunavka (1018 m), további meghatározó csúcsai a Makkos (976 m), az Antalóci-Polyána (971 m) és az Obavai-kő (979 m). Két részre tagolható: nyugati része az Ung és a Sztára völgyei között található; gerince nyugat–keleti irányú, kissé ívelt hegyhát, melynek legmagasabb pontja a Makkos. Keleti része a Viznice völgyétől keletre húzódik, rövid, széles, délnyugat–északkeleti irányú gerinccel, egészen a Latorca és a Nagy-Pinye völgyéig. Itt emelkedik a Dunavka. Vízrajz A hegység déli oldalán ered a Villye (a Sztára mellékvize), a Sztára, a Viznice és a Matejkova, melyek a Latorcába ömlenek. A Matejkova egyik jobb oldali mellékvízén található a Szkakalo-vízesés. Turizmus A hegységben található Kékesfüred (Szinyák) üdülőhely. A Kéklő-hegységet érinti a 2005-ben indult Pilis–Hargita túra útvonala. Jegyzetek További információk Szinyák-hegység – Körkép Munkács tájékán. 126. rész, Hazajáró (magyar)
Синяк (горный массив)

Синяк — горный массив Вулканического хребта Украинских Карпат, в пределах Закарпатской области. География Лежит на правобережье р. Латорицы. На востоке граничит с Свалявской котловиной, на западе — с хребтом Маковица. Простирается на 18-20 км с запада на восток, на 22 км с севера на юг. Абсолютные высоты 900—1000 м (горы Средней Верх, Солочинский Дил, Плишка, Обавский Камень), высшая точка — г. Дунавка, её высота составляет 1018 метров над уровнем моря. В геологическом строении массива принимают участие эффузивные и флишевые породы. Гребенные поверхности преимущественно острые, локально куполообразные, расчлененные долинами малых рек и оврагами. Склоны прямые, крутые и выпуклые, с густой эрозионной сетью. Случаются оползни, сели, паводки. Преобладают низкогорные местности с дубово-буковыми (до высоты 600 м) и буковыми лесами с небольшой примесью хвойных. Развито земледелие, садоводство. Природные лечебные минеральные воды используются на климатобальнеологические курортах «Синяк» и «Карпаты». Источники Горный массив Синяк в Географическаой энциклопедии Украины
Синяк (гірський масив)

Синя́к — гірський масив в Українських Карпатах, частина Вигорлат-Гутинського вулканічного масиву. Розташований у межах Мукачівського, Свалявського і (частково) Перечинського районів Закарпатської області. Лежить на правобережжі річки Латориці. На сході межує зі Свалявською улоговиною, на заході — з хребтом Маковиця. Простягається на 18–20 км з заходу на схід, на 22 км з півночі на південь. Абсолютні висоти 900–1000 м (гори Середній Верх, Солочинський Діл, Плішка, Обавський Камінь). Найвища вершина — Дунавка (1018 м). У геологічній будові масиву беруть участь ефузивні і флішеві породи. Гребеневі поверхні переважно гострі, локально куполоподібні, розчленовані долинами малих річок і ярами. Схили прямі, круті і випуклі, з густою ерозійною мережею. Трапляються зсуви, селі, паводки. Долини річок Визниці, Обави, Матекової, Пині V-подібні і каньйоноподібні. Переважають низькогірні місцевості з дубово-буковими (до висоти 600 м) і буковими лісами з невеликою домішкою хвойних. Розвинуті землеробство, садівництво. Природні лікувальні мінеральні води використовуються на кліматобальнеологічних курортах «Синяк» і «Карпати». Природоохоронні території Регіональний ландшафтний парк «Синяк» Синє озеро Сфагнове болото Синяк Парк санаторію «Карпати» Остра (лісовий заказник) Тесаник (лісовий заказник) Тополина (лісовий заказник) Водоспад Скакало Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Lychkivtsi Castle

The Lychkivtsi Castle (Ukrainian: Личковецький замок, romanized: Lychkovets'kyi zamok) is located in Lychkivtsi, Ternopil Oblast, Ukraine. The castle built by Kalinowski. History There was a castle in the village, which was repeatedly attacked during Tartar incursions into the Polish lands. The structure was still inhabited in the early 19th century. At the end of the 19th century, remnants of the castle's walls were visible next to the Roman Catholic Church, which, together with the parish priest's rectory, was built from the demolished walls of the castle. Small fragments of the stone fortifications remain today. They have been rebuilt into an open chapel. References External links (in Ukrainian) Гофман О., Мельничук Б., Оліяр Г., Щавінський, В., Личківці // Ternopil Oblast. History of cities and villages: in 3 v. / Ternopil: "Terno-graph", 2014, V. 2: Г—Л, S. 80—81. — ISBN 978-966-457-228-3. "Liczkowce". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 5. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1884. p. 213. Lychkivtsi Castle Archiwalne widoki zamku w bibliotece Polona
Zamek w Liczkowcach

Zamek w Liczkowcach – zamek wybudowany w Liczkowcach przez Kalinowskiego. Historia We wsi znajdował się zamek, który był wielokrotnie atakowany podczas najazdów Tatarów na ziemie Rzeczypospolitej. Obiekt był zamieszkany jeszcze na początku XIX w. Pod koniec XIX w. po zamku były widoczne pozostałości murów przy kościele, który razem z plebanią proboszcza wybudowano z rozebranych murów zamku. Niewielkie fragmenty kamiennych fortyfikacji zachowały się do dziś. Zostały odbudowane w otwartą kaplicę. Przypisy Linki zewnętrzne Liczkowce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 213 . Zamek w Liczkowcach Archiwalne widoki zamku w bibliotece Polona
Личковецький замок

Личковецький замок — втрачена оборонна споруда в селі Личківцях Тернопільської области. Історія та опис У XVII ст. Яном Каліновським на високому пагорбі при злитті річок Тайни і Гнилої збудований замок. Конфігурація повторювала обриси місцевості. Оборонні мури під гострим кутом сходилися над урвищем зі східного боку боронили в'їзна вежа і виконаний глибокий рів XVII століття. Личковецький замок неодноразово руйнували, він втратив оборонне значення і почав занепадати. 1708 року в центрі фортеці споруджено костьол, на будівництво якого використали камінь із замку. Рештки перебудовано на капличку. У колишньому замковому дворі є два незвичних пам'ятники-фігури — «Тіні померлих душ», пам'ятник Михайлові Заборовському. Джерела Бойко, В. Личковецький замок // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2010. — Т. 4 : А — Я (додатковий). — С. 350. — ISBN 978-966-528-318-8. Гофман О., Мельничук Б., Оліяр Г., Щавінський, В. Личківці // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 80—81. — ISBN 978-966-457-228-3. Liczkowce // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1884. — Т. V. — S. 213. (пол.)
Eparchie boryspilská

Eparchie Boryspil je eparchie ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu. Území a titul biskupa Zahrnuje správní hranice území Baryšivského, Boryspilského, Brovarského, Vyšhorodského, Zhurivského, Chmelnyckoperejaslavského a Jahotynského rajónu Kyjevské oblasti. Eparchiálnímu biskupovi náleží titul biskup boryspilský a brovarský. Historie Dne 22. listopadu 2006 byla rozhodnutím Svatého synodu Ukrajinské pravoslavné církve zřízen boryspilský vikariát kyjevské eparchie. Dne 25. září 2013 byl vikariát přeměněn na samostatnou eparchii. Seznam biskupů Boryspilský vikariát kyjevské eparchie 2006–2013 Antonij (Pakanyč) Eparchie boryspilská od 2014 Antonij (Pakanyč) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Бориспольская и Броварская епархия na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie boryspilská na Wikimedia Commons (ukrajinsky) Oficiální stránky eparchie (rusky) Moskevský patriarchát
Eparchia di Boryspil'

L'eparchia di Boryspil' (in ucraino: Бориспільська єпархія; in russo Бориспольская епархия?) è una diocesi della Chiesa ortodossa ucraina del Patriarcato di Mosca. Territorio L'eparchia comprende i vecchi distretti ucraini (prima del 2020) di Baryšivka, Boryspil', Brovary, Vyšhorod, Zghurivka, Perejaslav-Chmel'nyc'kyj e Jahotyn nell'oblast' di Kiev. Sede eparchiale è la città di Boryspil', dove si trova la cattedrale della Santa Intercessione. L'eparca ha il titolo ufficiale di «eparca di Boryspil' e Brovary». Storia Il 22 novembre 2006 Boryspil' divenne sede di un vicariato dell'eparchia di Kiev. L'eparchia indipendente è stata eretta dal Santo Sinodo della Chiesa ortodossa ucraina del Patriarcato di Mosca il 25 settembre 2013 separandone il territorio dall'eparchia di Kiev. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Eparchia di Boryspil' Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale dell'eparchia (RU) Scheda dell'eparchia sul sito ufficiale della Chiesa ortodossa russa
Eparchia boryspolska

Eparchia boryspolska – jedna z eparchii Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego, z siedzibą w Boryspolu. Erygowana 25 września 2013 postanowieniem Świętego Synodu Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego, poprzez wydzielenie z eparchii kijowskiej. Pierwszym ordynariuszem został metropolita boryspolski i browarski Antoni (Pakanycz). Eparchia obejmuje część obwodu kijowskiego – rejony: baryszowski, boryspolski, browarski, jagodziński, perejasławski, wyszogrodzki i zhuriwski. W skład eparchii wchodzi 13 dekanatów, w tym 1 monasterski. Na terenie eparchii działa 5 monasterów: Monaster Ikony Matki Bożej „Życiodajne Źródło” w Boryspolu – męski; Monaster Przemienienia Pańskiego w Kniażyczach – męski; Monaster św. Michała Archanioła w Perejasławiu – męski; Monaster Wniebowstąpienia Pańskiego w Perejasławiu – męski; Monaster Zaśnięcia Matki Bożej w Rajkiwszczynie – żeński. Przypisy Linki zewnętrzne Бориспольская епархия (Informacje na oficjalnej stronie Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego)
Бориспольская и Броварская епархия

Бори́спольская и Броварска́я епа́рхия — епархия Украинской православной церкви, объединяет приходы и монастыри на территории Барышевского, Бориспольского, Броварского, Вышгородского, Згуровского, Переяслав-Хмельницкого, Яготинского районов Киевской области. История 22 ноября 2006 года решением Священного Синода Украинской Православной Церкви было образовано Бориспольское викариатство Киевской епархии с избранием епископом Бориспольским архимандрита Антония (Паканича). Епархия была образована решением Священного Синода УПЦ МП 25 сентября 2013, путём выделения из состава Киевской епархии. Правящим архиереем со дня основания является митрополит Антоний (Паканич). Архиереи Бориспольское викариатство Антоний (Паканич) (26 ноября 2006 — 25 сентября 2013) Бориспольская и Броварская епархия Антоний (Паканич) (с 25 сентября 2013) Викариатства Згуровское (действ.) Барышевское (действ.) Канонизированные и репрессированные священнослужители Священномученик Михаил Подъельский (1878—1937) — с. Зазимье Броварского района Киевской области. Канонизирован Украинской Православной Церковью в 2021 году. Священник Петр Малимон (1898—1937) — с. Мала Старица Бориспольского района Киевской области. См. также Борисоглебская церковь (Вышгород) Покровская церковь (Сулимовка) Примечания Ссылки Монастыри Бориспольской епархии — Синодальная комиссия УПЦ по делам монастырей Google-карта: Монастыри Бориспольской епархии — Синодальная комиссия УПЦ по делам монастырей Митрофан (Божко), ієром. Через Голгофу до Воскресіння: сторінки біографії та мученицький подвиг священика Воскресенської церкви с. Зазим’я Броварського району Київської області Михаїла Под’єльського (1878—1937) // Матеріали Всеукраїнської науково-практичної конференції «Православ’я в Україні: виклики часу й історичні традиції» (до 100-річчя від дня народження Високопреосвященнішого митрополита Харківського і Богодухівського Никодима (Руснака) (1921—2011 рр.)), 13 квітня 2021 р., м. Харків. — Харків: ХДС, 2021. — С.30-37. Божко О. (ієромонах Митрофан). Священик с. Мала Стариця на Київщині Петро Васильович Малимон (1898—1937): життя та мучеництво за віру (за матеріалами архівно-кримінальної справи) // Биківня — від території смерті до місця пам’яті (до 20-річчя заснування Національного історико-меморіального заповідника «Биківнянські могили»): збірник статей за матеріалами Міжнародної наукової конференції (Київ, 23 вересня 2021 р.) / упоряд.: Р. Подкур, Т. Шептицька. — К.: Інститут історії України НАН України, 2022. — С.255-266.
Бориспільська єпархія УПЦ (МП)

Бориспільська єпархія — єпархія РПЦвУ в адміністративних межах районів: Баришівський район, Бориспільський район, Броварський район, Вишгородський район, Згурівський район, Переяслав-Хмельницький район та Яготинський район; міст Березань, Бориспіль, Бровари; Київська область. Історія Вікаріатство 22 листопада 2006 року рішенням синоду було утворено Бориспільське вікаріатство Київської єпархії РПЦвУ з обранням єпископом Бориспільським архімандрита Антонія (Паканича). Єпархія Бориспільська єпархія була утворена рішенням синоду РПЦвУ 25 вересня 2013 шляхом виділення зі складу Київської єпархії. Правлячим архієреєм із дня заснування є митрополит Бориспільський і Броварський Антоній Паканич. Основним кафедральним собором єпархії є Свято-Покровський собор Борисполя. Другим кафедральним собором є Свято-Петропавлівський собор Броварів. У грудні 2022 року СБУ провели обшуки в Свято-Покровському кафедральному соборі. Храми і монастирі Єпархія складається з 13 благочинь, має 6 монастирів і понад 170 храмів. Монастирі Всі монастирі входять до монастирського благочиння єпархії. Архангело-Михайлівський чоловічий монастир (Переяслав) На честь ікони Божої Матері «Живоносне Джерело» чоловічий монастир (Бориспіль) Вознесенський чоловічий монастир (Переяслав) Жіночий монастир на честь преподобномучениці великої княгині Єлисавети Спасо-Преображенський чоловічий монастир (с. Княжичі) Успенський жіночий монастир (с. Райківщина) Храми Канонізовані та репресовані священнослужителі священномученик Михаїл Под'єльський (1878—1937) — с. Зазим'я Броварського району Київської області. Канонізований Українською Православною Церквою у 2021 році. священник Петро Малимон (1898—1937) — с. Мала Стариця Бориспільського району Київської області. Галерея Примітки Посилання Монастирі Бориспільської єпархії Google-карта: Монастирі Бориспільської єпархії Митрофан (Божко), ієром. Через Голгофу до Воскресіння: сторінки біографії та мученицький подвиг священика Воскресенської церкви с. Зазим'я Броварського району Київської області Михаїла Под'єльського (1878—1937) // Матеріали Всеукраїнської науково-практичної конференції «Православ'я в Україні: виклики часу й історичні традиції» (до 100-річчя від дня народження Високопреосвященнішого митрополита Харківського і Богодухівського Никодима (Руснака) (1921—2011 рр.)), 13 квітня 2021 р., м. Харків. — Харків: ХДС, 2021. — С.30–37. Божко О. (ієромонах Митрофан). Священик с. Мала Стариця на Київщині Петро Васильович Малимон (1898—1937): життя та мучеництво за віру (за матеріалами архівно-кримінальної справи) // Биківня — від території смерті до місця пам'яті (до 20-річчя заснування Національного історико-меморіального заповідника «Биківнянські могили»): збірник статей за матеріалами Міжнародної наукової конференції (Київ, 23 вересня 2021 р.) / упоряд.: Р. Подкур, Т. Шептицька. — К.: Інститут історії України НАН України, 2022. — С.255–266.
Братислава (гостиница)

Гостиница «Братислава» — четырёхзвездочная гостиница в Киеве, расположена возле станции метро «Дарница» в левобережной части города. История Строительство 13-этажной гостиницы «Братислава» было закончено в 1980 году (архитекторы А. А. Думчев, А. А. Збарский, Г. Е. Алексеева, Т. И. Гнездилова). Она рассчитана на 870 мест (336 номеров). Название дано в честь города-побратима Киева — Братиславы. В 1986 году было закончено строительство ресторана, в котором было введено новшество для советской туриндустрии — шведская линия. В январе 2003 года «Братислава» прошла аттестацию и получила категорию «три звезды». Через девять лет в рамках подготовки Киева к Евро-2012 был произведён капитальный ремонт здания. Архитектура Фасад гостиницы отличается сдержанностью и чёткостью архитектурной композиции, подчёркнутой плавными закруглениями торцов здания. Горизонтальные ленты лоджий и их вертикальные членения, шахматное расположение балконов на белых плоскостях создают ритмическую игру светотени. Снаружи здание отделано кремово-белым альминским известняком. В интерьерах использовались декоративные отделочные материалы — гранит, травертин, искусственная кожа, алюминий, никель и другие. По торцам здания, для услуг постояльцев гостиницы, расположены обзорные площадки в виде террас. Изображения Примечания
Братислава (готель)

Готель «Братислава» — чотиризірковий готель, розташований в Києві, на лівому березі р. Дніпро. Історія Будівництво 13-ти поверхового готелю «Братислава» було закінчене 1980 року (архітектори А. А. Думчев, А. А. Збарський, Р. Е. Алексєєва, Т. В. Гнезділова). Назву готель отримав на честь міста-побратима Києва — Братислави. Інфраструктура Готель розраховано на 870 місць (336 номерів). 1986 року було завершене будівництво ресторану, у якому запровадили своєрідну новацію для радянської туріндустрії — шведську лінію. У січні 2003 року готель «Братислава» пройшов атестацію та отримав категорію «три зірки». Через дев'ять років у рамках підготовки Києва до Євро-2012 відбувся капітальний ремонт готелю. Примітки Посилання Офіційний сайт [Архівовано 27 березня 2015 у Wayback Machine.]