NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Чемеровецький парк

Чемерове́цький парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у селищі Чемерівці Кам'янець-Подільського району Хмельницької області. Основні відомості Площа 5,9 га. Заповіданий рішенням IX сесії Хмельницької обласної ради від 11 липня 2007 року № 23-9/2007. Охоронна зона — 25 м. У парку нараховується понад 60 видів деревних і чагарникових порід: сосна Веймутова, сосна чорна, Ялівець козацький, черемха, ялівець віргінський, дуб скельний та інші. В парку змонтована гірка, яка імітує Товтровий кряж. На ній зростають види рослин, що занесені до Червоної книги України: скополія карніолійська, підсніжник білосніжний та інші. Входить до складу національного природного парку «Подільські Товтри». Посилання НПП «Подільські Товтри» [Архівовано 24 лютого 2018 у Wayback Machine.]
Остров Малый Дзендзик и архипелаг Астапиха

Остров Малый Дзендзик и архипелаг Астапиха — часть Приазовского национального природного парка (с 2010), комплексный памятник природы местного значения (1984-2010), расположенный на крайнем юге Бердянский горсовета (Запорожская область, Украина). Заказник создан 25 мая 1984 года. Площадь — 36 га. История Был создан решением Запорожского облисполкома от 25 мая 1984 года №315. Вошёл в состав Приазовского национального природного парка — заповедной зоны, созданного 10 февраля 2010 года согласно указу Президента Украины Виктора Ющенко. Описание Занимает остров Малый Дзендзик и архипелаг Астапиха в Бердянском заливе Азовского моря, что западнее Бердянской косы. Заказник создан с целью охраны типичных и уникальных степных и водных природных комплексов северо-западного побережья Азовского моря: островов в Азовском море. Ближайший населённый пункт — Бердянск. Природа Негативное влияние на естественное состояние природных комплексов оказывают чрезмерный выпас скота, распахивание склонов, рекреация, сбор цветов и выкапывание луковиц. Примечания Ссылки Перелік територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення в розрізі адміністративно територіальних одиниць за данними data.gov.ua РОСЛИННІСТЬ ОСТРОВІВ БЕРДЯНСЬКОЇ ЗАТОКИ Архивная копия от 14 ноября 2017 на Wayback Machine
Острів Малий Дзензик та архіпелаг Астапіха

Острів Малий Дзендзик та архіпелаг Остапиха — комплексна пам'ятка природи місцевого значення. Об'єкт розташований на території Бердянська Запорізької області, за 500 м на південний схід в Азовському морі. Площа — 36 га, статус отриманий у 1984 році. Разом з островом Великий Дзендзик є заповідною зоною. Пам'ятка природи належить до переліку природно-заповідних територій, особливо важливих для збереження ландшафтного та біологічного різноманіття Запорізької області. Примітки Джерела Інформаційний екологічний атлас Запорізької області. — Запоріжжя, 2012. — 56 с. (с. 14—15) Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення в розрізі адміністративно територіальних одиниць Рішення Запорізького обласного виконавчого комітету від 25.05.1984р. №315
Цілинна балка (Новопетрівська сільська рада)

Цілинна балка — ентомологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований на території Великобілозерського району Запорізької області, в межах земель Новопетрівської сільської ради. Площа — 2 га, статус отриманий у 1984 році. Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення в розрізі адміністративно територіальних одиниць Рішення Запорізького обласного виконавчого комітету від 25.09.1984р. №315
Сутиський парк

Сутиський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення, розташований на території смт Сутиски Тиврівського району Вінницької області. Оголошений відповідно до Рішення облвиконкому № 371 від 29.08.1984 р. У другій половині XIX століття відставний офіцер Генерального штабу полковник Гейден на берегах Південного Бугу в селі Сутиски, за 7 кілометрів від Тиврова, заклав ландшафтний парк, а посеред нього на високому пагорбі з'явилася споруда розкішного палацу Гейдена. Насадження займають 20 гектарів і представлені, в основному, такими місцевими породами: дуб, граб, ясен, клен, ялина, береза. Зростають також липа американська, туя західна, акація біла, вільха, верба та ряд чагарників. Усього в Сутиському парку нара­ховується 50 видів деревно-чагарникових порід. Гарно виглядає головна алея, що веде до центральної садиби. Алея оформлена зеленого смугою живоплоту з бирючини, на фоні яко­го — ряди тополі китайської та пірамідальної. Особливо чудові схили парку над Південним Бугом. Величезні брили каміння, що рясно всіяли пагорб, у поєднанні з насадження­ми та великими ділянками галявини на березі річки створюють для ху­дожників оригінальні пейзажі. З крутого схилу, де розташований палац, відкривається вид на протилежний берег Бугу. Галерея Джерела Заповідні об'єкти Вінниччини. — Вінниця: Велес, 2005. — 104 с.+ 28 с. іл.
Меморіальний музей Івана Сошенка (Богуслав)

Меморіа́льний музе́й-сади́ба Іва́на Сошенка́ — освітньо-культурний заклад у м. Богуслав Київської області, який є відділом музею історії Богуславщини. Відкритий 15 грудня 1973 року. Історія музею За сприяння та безпосередньої участі Заслуженого працівника культури УРСР, директора богуславського краєзнавчого музею Бориса Левченка, створений меморіальний музей-садиба Івана Сошенка у батьківській хаті, де митець народився та провів дитячі і юнацькі роки. 15 грудня 1973 року відбулося урочисте відкриття музею-садиби Івана Сошенка на Лабунській горі у Богуславі. На музейному подвір'ї 12 червня 1982 року відкрито пам'ятник роботи скульптора Іди Копайгоренко та архітектора Вольдемара Богдановського. Експозиція музею Експозиція музею, присвячена життю та творчості Івана Сошенка, зосереджена у трьох кімнатах (залах) будинку. У першій кімнаті експонуються матеріали, що розповідають про дитячі на юнацькі роки Івана Сошенка. Цікавим тут є запис у метриці богуславської Покровської церкви, зроблений 2 червня 1807 року, що вказує про народження Сошенка та титульна сторінка метричної книги Богуславського повіту за 1807 рік, а також фоторепродукції, що розповідають про дитячі літа митця. Експозиція другої кімнати висвітлює перебування Івана Максимовича у Петербурзі під час навчання у Петербурзькій Академії мистецтв у 1832—1838 роках. У третій кімнаті розповідається про зустріч Сошенка з Т. Г. Шевченком, про роботу митця вчителем малювання у Ніжинській; Немирівській (1845—1848 роки) та Другій Київській гімназії. У музеї також представлені фоторепродукції численних ескізів та малюнків митця, зокрема, «Портрет в Кумі» (Італія), «Форум Юлія у стародавньому Римі», «Битва Олександра Македонського з Дарієм», а також фоторепродукції, що розповідають про педагогічну діяльність Сошенка та про його останні роки життя. Примітки Джерела Ніколенко І. Богуславщина: Нариси з історії краю. — Богуслав : МПП «Квадрат», 1994. — 112 с.
Дъскорезница

Дъскорезницата е съоръжение или работилница, цех за преработка на дървесина, където се разкрояват дървесни трупи. Получените изделия, които най-често имат стандартни размери в трите направления, се наричат дървени фасонирани материали в специализираната литература. Източници
Serradora

Una serradora és una instal·lació industrial o artesanal dedicada a la serrada de fusta. Les serradores són indústries de primera transformació de la fusta; proveeixen de productes semi-acabats que generalment són destinats a una indústria de segona transformació (fusteria, ebenisteria, construcció, etc.) encarregades de fabricar objectes o parts d'objectes de consum. Les primeres serres mecàniques eren mogudes per un molí, de manera que, les serradores, estaven situades tradicionalment a les proximitats dels cursos d'aigua. Un cop tallada, abans de ser emprada. la fusta ha de tenir el correcte assecatge. Serradores sense localització fixa A la dècada de 1920 es van començar a utilitzar serradores "sense localització fixa" de manera que el campament de la serradora pogués canviar de situació geogràfica. Aquestes serradores es podien traslladar d'un lloc a l'altre gràcies a la caldera d'aigua incorporada que convertia l'agua en vapor per fer moure les serres (semblant a la màquina de vapor dels ferrocarrils). Després de la baixa de demanda de fustes natives aquestes serradores que tenien costos molt alts de manteniment i eren operats per més de 12 persones, van passar a convertir-se en les serradores modernes que s'utilitzen en feines de menor producció a causa de la manca de fusta nativa i que són operades per no més de 3 ó 4 persones i reben el nom de serradores mòbils. Referències Vegeu també Serradures
Pila (provoz)

Pila (někdy také pilnice) je provozovna, která zpracovává dřevo z polotovaru klád na řezivo (trámy, latě, prkna, fošny apod.) Moderní provozovny často zahrnují i další přidružené činnosti, například zpracování odpadu, a užívá se pro ně název dřevozpracující závod. Popis Jádrem provozovny je rámová pila („katr“), ocelový rám s paralelně napjatými pilovými listy, který kmitá ve svislém směru. Rám se pohybuje ve vedení, kláda je na vozíku na kolejnicích a přísun klád obstarávají vroubkované válce jako podavače. Historické pily byly poháněny vodou a měly často jediný list, někdy i s vodorovným pohybem. Parní pohon umožnil použití více paralelních listů a dnes se vesměs používá elektrický pohon. S tím souvisí i jiné umístění provozoven: dříve se budovaly poblíž vodních toků, od 19. století se stavějí spíše na logisticky výhodných místech jako např. u železničních nádraží. Odkazy Související články Vodní pila Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu pila na Wikimedia Commons
Savværk

Et savværk er et sted hvor tømmerstokke bliver savet op til planker, lægter og andre trævarer. Historie Allerede i Romerriget opfandt man savværker, der benyttede vand til at drive saven. Inden opfindelsen af savværket kløvede man enten stammer med økse eller havde to mand til at save dem over med en lang sav. Herefter kunne de høvles. I middelalderens Europa havde man også savværker. Villard de Honnecourt har skitseret et savværk omkring år 1250. Det hævdes at de blev introduceret på Madeira kort efter opdagelsen i 1420 og siden blev spredt udover det meste af Europa i 1500-tallet. Allerede i 1000-tallet fandtes savværker, der benyttede vandkraft i den islamiske del af verden, fra Al-Andalus og Nordafrika til Centralasien i øst. Rundsaven til brug i savværker blev opfundet i Holland i slutningen af 1600-tallet eller i England i 1700-tallet. Under den industrielle revolution begyndte man at benytte dampmaskiner til at drive savene. Referencer Eksterne henvisninger Grewe, Klaus (2009), "Die Reliefdarstellung einer antiken Steinsägemaschine aus Hierapolis in Phrygien und ihre Bedeutung für die Technikgeschichte. Internationale Konferenz 13.−16. Juni 2007 in Istanbul", i Bachmann, Martin (red.), Bautechnik im antiken und vorantiken Kleinasien (PDF), Byzas, vol. 9, Istanbul: Ege Yayınları/Zero Prod. Ltd., s. 429-454, ISBN 978-975-8072-23-1, arkiveret fra originalen (PDF) 11. maj 2011, hentet 28. marts 2015 Ritti, Tullia; Grewe, Klaus; Kessener, Paul (2007), "A Relief of a Water-powered Stone Saw Mill on a Sarcophagus at Hierapolis and its Implications", Journal of Roman Archaeology, vol. 20, s. 138-163 Oakleaf, H.B. (1920), Lumber Manufacture in the Douglas Fir Region, Chicago: Commercial Journal Company Wilson, Andrew (2002), "Machines, Power and the Ancient Economy", The Journal of Roman Studies, vol. 92, s. 1-32
Aserradero

El aserradero, aserrío o serrería es una instalación mecanizada o artesanal dedicada al aserrado, principalmente de madera.​ Los aserraderos son industrias de primera transformación de la madera de troncos a tablas; proveen de productos semiacabados que generalmente son destinados a una industria de segunda transformación (carpintería, ebanistería, construcción, etc.) encargada de fabricar objetos o partes de objetos de consumo. Antes de la creación del aserradero, las tablas y tablones se fabricaban manualmente, ya sea dividiendo, cepillando o aserrando el tronco entre dos hombres con una sierra de arco. Las primeras sierras mecánicas eran movidas por molinos, por lo que los aserraderos estaban situados tradicionalmente en las proximidades de los cursos de agua, los cuales también facilitaban el transporte de los troncos. En el siglo XVIII se inventó la hoja de sierra circular y con la Revolución Industrial con el desarrollo del motor a vapor fue posible una mayor mecanización del proceso. A fines del siglo XIX los aserraderos aprovechaban sus residuos de astillas y serrín para alimentar sus calderas de vapor. Estas creaban el movimiento apropiado gracias al calentamiento del agua dentro de sí para convertirlo en vapor. En Estados Unidos luego de la baja en maderas nativas a mediados del siglo XX, estos aserraderos que tenían costos muy altos de manutención y eran manejados por más de quince personas, pasaron a ser aserraderos con menor producción debido a la falta de madera nativa y que solo son manejados por no más de tres personas, siendo este último denominado aserradero portátil. Desde finales del siglo XX con la introducción de la electricidad y la alta tecnología los aserraderos son instalaciones caras e informatizadas. Además de madera aserrada, serrín, corteza y astillas, desde inicios del siglo XXI también producen pellets de madera para la calefacción con biomasa. Algunas de las actividades que realizan los aserraderos son: - Cantonado. Consiste en hacer avanzar troncos de árboles o ramas gruesas a través de una sierra circular o de disco. En los aserraderos modernos un sistema de medición por láser se encarga normalmente de colocar el tronco en la posición idónea para su corte con la sierra circular. Habitualmente hay dos sierras, una a la derecha y otra a la izquierda. En algunos casos puede haber cuatro sierras con lo que el producto final es un cuadrado o rectángulo perfecto de madera. - Tronzado. Consiste en el corte transversal del tronco o rama gruesa, un sistema similar a una guillotina de cortar papel. Véase también almadía aserrador industria maderera serrín Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Aserraderos. Wikcionario tiene definiciones y otra información sobre aserradero.
Pilana

Pilana je gospodarski pogon koji obrađuje trupce koji su uglavnom isporučeni od šumarstva. Proizvodi uglavnom daske, letve, grede, građu itd. Pilana se sastoji od: 1° mjesta za istovar trupaca 2° pilanskog postrojenja 3° mjesta za skladištenje rezane građe U postrojenju se nalaze strojevi za razrezivanje trupaca. Najvažniji strojevi u pilani su: Brenta...koja pili trupce, najčešće u daske, tavalone i grede; Transporteri...koji prenose ispiljenu robu od brente do štucera; Štucer...koji reže daske i ostalu robu na željenu dužinu (najčešće 3 i 4 metra); Amerikaner...služi za okrajivanje dasaka po dužini.
Tartak

Tartak (reg. troc) – zakład, w którym dokonuje się przerobu drewna okrągłego na tarcicę w procesie technologicznym tarcia (inaczej: przecierania), czyli rozpiłowywania za pomocą urządzenia zwanego trakiem. Tarcicę przerabia się na elementy drewniane określonego przeznaczenia (łaty giętarskie, części meblarskie, stolarkę budowlaną, a także fryzy posadzkowe). Tartak składa się z trzech podstawowych wydziałów produkcyjnych: plac surowca, hala tartaczna, skład tarcicy. Przypisy
Serraria

Uma serraria (português brasileiro) ou serração (português europeu) é uma indústria de transformação de toras de madeira para produção de tábuas, caibros, ripas, entre outros. Como tal, faz parte do processo da indústria madeireira. Ver também Indústria moveleira Madeira de lei Derivados da madeira Marcenaria Artesanato Silvicultura Desmatamento Impacto ambiental
Žaga (industrijski obrat)

Žaga je industrijski obrat za razrez lesa, v katerem hlodovino razrežejo na deske, plohe ali furnir različnih debelin in dimenzij. Žaga venecijanka Žaga venecijanka je najstarejši tip žage na vodni pogon, ki ima zgolj en list žage in leseno ogrodje za žaganje hlodov. Tračna žaga Za profesionalni razrez hlodovine, tudi najtežih in najtrših vrst tropskega lesa, se danes večinoma uporabljajo velike motorizirane in računalniško vodene tračne žage, z močno hidravliko, zelo širokim listom žage, servo nadzorom pozicioniranja, laserskim sistemom ter veliko hitrostjo povratnega pomika, kar vse omogoča večjo kapaciteto proizvodnje. Glej tudi žaga (orodje) žagovina gozdarstvo
Пилана

Пилана је индустријско постројење намењено примарној преради дрвета. Пилана се, у ширем смислу, састоји од: стоваришта трупаца, пиланског постројења (пиланске хале) и стоваришта резане грађе. У пиланском постројењу налазе се машине за разрезивање трупаца (гатери, трачне пиле) и, често, машине за крајчење и краћење добијених сортимената. Излазни материјал пилане представља резана грађа: даске, планке, греде, летве, железнички прагови, гредице, итд. Спољашње везе
Лісопильня

Лісопильня, тартак, пи́льня, лісопильний завод, діал. тра́чка — підприємство, для поздовжнього розпилювання круглих лісоматеріалів та брусів на пиломатеріали потрібних розмірів та якості за допомогою лісопильної рами. У деревообробній промисловості, тартак відносять до першої групи виробництва — первинна обробка деревини. Тартак Словом «тартак» (від пол. tartak < trzeć — «терти») або «трачка» (пол. tracz < trzeć) в первісному значенні цього слова називалася спеціальна конструкція з деревини, козла, на яких проводили поздовжнє розпилювання стовбурів на дошки за допомогою довгих дворучних пилок (відома також як «трацький верстат»). Колоду встановлювали горизонтально на певній висоті над землею і закріплювали з допомогою скоб, потім її розпилювали вздовж два пилярі. Один майстер («трач») під час розпилювання знаходився зверху, другий стояв на землі. В окремих випадках знизу могло бути двоє майстрів (бо вниз тягнути пилку було важче). Якщо колода для розпилювання була груба і важка, то її не ставили на козла, а клали поперек ями, у якій знаходилися «низові» пилярі. Довжина пилки становила 1,7 м (довжина розмаху рук). На колоду перед розпилюванням могла наноситись розмітка обвугленим шнуром. Тирсу на тартаку (трачці) називали «трачинням». У пізніших конструкціях тартак приводився в рух за допомогою водяного млина, через що слово «тартак» стало позначати лісопильний млин. У 1593 році Корнеліс Корнелісзон (нід. Cornelis Corneliszoon) першим отримав патент на механізм тартака. Для урухомлення пилок і механізму подавання лісопильної рами може використовуватися водяний двигун (водяні лісопильні) або механізм вітряка (вітряні лісопильні). Перетворення обертового руху вала на поступальний рух пилок здійснюється за допомогою кривошипно-шатунного механізму. В Україні перші тартаки — водяні млини з'явилися в XV столітті.. Так у Нових Стрілиськах тартак був вже у 1429 році. Топонімія і ономастика Топонім «тартак» поширений у центральній, західній та північній Україні (села Тартаків, Тартак, урочище Тартак, ставок Тартак в Умані та Лебедині на Черкащині, річка Тартак на Житомирщині, тощо), що свідчить про розвиток деревообробної промисловості на тих теренах, де була деревина. Тартаки найбільше набули поширення у місцевостях де були великі лісові масиви. Так у 1906 році в Галичині діяло 159 зареєстрованих тартаків та 432 незареєстрованих тартаків. Також від «тартак» походять українські прізвища (Тартаковський, Тартакович тощо). Галерея Див. також Дворучна пилка Стрічкова пилка Кругла пилка Заготівля лісу Сушіння деревини Примітки Посилання Лісопиляння, лісопильне виробництво // Термінологічний словник-довідник з будівництва та архітектури / Р. А. Шмиг, В. М. Боярчук, І. М. Добрянський, В. М. Барабаш ; за заг. ред. Р. А. Шмига. — Львів, 2010. — С. 118. — ISBN 978-966-7407-83-4. Словник української мови [Архівовано 18 жовтня 2014 у Wayback Machine.]
Bobrovytsia urban hromada

Bobrovytsia urban hromada (Ukrainian: Бобровицька міська громада) is a hromada of Ukraine, located in Nizhyn Raion, Chernihiv Oblast. Its administrative center is the city of Bobrovytsia. It has an area of 1,055.5 square kilometres (407.5 mi2) and a population of 24,750, as of 2020. Composition The hromada contains 41 settlements: 1 city (Bobrovytsia), 39 villages: And 1 rural-type settlement: Myrne. See also List of hromadas of Ukraine References
Бобровицкая городская община

Бобровицкая городская общи́на (укр. Бобровицька міська громада) — территориальная община в Нежинском районе Черниговской области Украины. Административный центр — город Бобровица. Население — 24 750 человек. Площадь — 1055,5 км². Количество учреждений, оказывающих первичную медицинскую помощь — 4. История Бобровицкая городская община была создана 19 мая 2017 года путём объединения Бобровицкого городского совета, Александровского, Браницкого, Брагинцевского, Гавриловского, Горбачевского, Кобыжчанского, Казацкого, Марковецкого, Озерянского, Осокоровского, Петровского, Песковского, Рудковского, Свидовецкого, Старобасанского, Сухинского, Щасновского, Ярославского сельсоветов Бобровицкого района. 17 июля 2020 года община вошла в состав нового Нежинского района. Бобровицкий район был ликвидирован. География Территория общины представляет из себя большую часть (без юга) упразднённого Бобровицкого района (1923-2020). Община граничит с Козелецкой общиной Черниговского района, Носовской, Макеевской и Новобасанской общинами Нежинского района, Киевской областью. Реки: Быстрица, Басанка, Бурчак (Кобыжча), Супой, Недра, Трубеж, Бабка (Баба). Населённые пункты город Бобровица Александровка Браница Бригинцы Буглаки Вишнёвое Гавриловка Гарт Горбачи Запорожье Затишье Зелёное Казацкое Катериновка Кобыжча Коношовка Лидин Майновка Макаровка Марковцы Молодёжное Наумовка Николаев Новая Басань Озеряны Осовец Осокоровка Пески Петровка Плуг Рудьковка Свидовец Старая Басань Сухиня Татаровка Травкино Украинка Урожайное Хомовцы Щасновка Ярославка посёлок Мирное Примечания Источники Данные про общину на сайте decentralization.gov.ua Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Чернігівської області
Бобровицька міська громада

Бобровицька міська громада — територіальна громада в Україні, в Ніжинському районі Чернігівської області. Адміністративний центр — місто Бобровиця. Площа громади — 1054,75 км², населення — 25 956 мешканців (2018). Історія 2017 - 2021 рр. Громада утворена 19 травня 2017 року шляхом об'єднання Бобровицької міської ради та Браницької, Бригинцівської, Гаврилівської, Горбачівської, Кобижчанської, Козацької, Марковецької, Озерянської, Олександрівської, Осокорівської, Петрівської, Пісківської, Рудьківської, Свидовецької, Старобасанської, Сухинської, Щаснівської, Ярославської сільських рад Бобровицького району. Російсько- українська війна (з 2022) На початку російського вторгнення протягом березня 2022 року на території громади відбувалися бойові дії, декілька сіл було окуповано, шляхами пересувалися ворожі колони. Транспортний зв'язок із рештою України, постачання товарів було фактично заблоковано. Територію громади було звільнено на початку квітня 2022 року. Населені пункти До складу громади входять 1 місто (Бобровиця), 1 селище Мирне і 39 сіл: Браниця, Бригинці, Буглаки, Вишневе, Гаврилівка, Гарт, Горбачі, Запоріжжя, Затишшя, Зелене, Катеринівка, Кобижча, Козацьке, Коношівка, Лідин, Майнівка, Макарівка, Марківці, Миколаїв, Молодіжне, Наумівка, Озеряни, Олександрівка, Осовець, Осокорівка, Петрівка, Піски, Плуг, Рудьківка, Свидовець, Стара Басань, Сухиня, Татарівка, Травкине, Українка, Урожайне, Хомівці, Щаснівка, Ярославка. У складі громади — 18 старостинських округів: Браницький (с. Браниця) Бригинцівський (с. Бригинці) Гаврилівський (с. Гаврилівка, с. Запоріжжя, с. Українка) Горбачівський (с. Горбачі, с. Зелене) Кобижчанський (с. Кобижча) Козацький (с. Козацьке, с. Миколаїв) Марковецький (с. Марківці) Озерянський (с. Озеряни, с. Молодіжне, с. Майнівка, с. Плуг) Олександрівський (с. Олександрівка, с. Катеринівка, с. Лідин) Осокорівський (с. Осокорівка, с. Наумівка) Петрівський (с. Петрівка) Пісківський (с. Піски) Рудьківський (с. Рудьківка, с. Хомовці, с. Коношівка) Свидовецький (с. Свидовець, с. Буглаки, с. Татарівка) Старобасанський (с. Стара Басань) Сухинський (с. Сухиня) Щаснівський (с. Щаснівка, с. Осовець, с. Гарт) Ярославський (с. Ярославка) Примітки Джерела ВВРУ, 2018, № 8, стор. 54