NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кіото (кінотеатр, Київ)

Кінотеа́тр «Кіо́то» — кінотеатр у Києві, знаходиться на Лісовому масиві на розі вулиць Ореста Левицького та Мілютенка. Відкритий у 1981 році. Збудований за проєктом архітектора Петра Петрушенка. Облицювання фасадів виконане білим каменем. Опис Будівля двоповерхова та має чотири зали (з них три працюють) — синій на 184, малий на 36 та середній на 46 місць. Фільми демонструються у форматі 2D та 3D. Авдіосупровід — Dolby Digital EX. Назва До 2016 року кінотеатр мав назву — «Росія». У рамках здійснення перейменування назв об'єктів, парків, масивів, вулиць та провулків у місті Києві, за ініціативи комунального підприємства «Київкінофільм» було змінено назву на «Кіото», на честь міста-побратима Києва — Кіото, що знаходиться в Японії. Примітки Література Шулькевич М. М., Дмитренко Т. Д. Киев: Архитектурно-исторический очерк. — 6-е изд., перераб. и доп. — Киев : Будівельник, 1982. — 448 с.(рос.) Посилання Офіційний сайт [Архівовано 4 лютого 2016 у Wayback Machine.]
Рудківська ратуша

Шаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lat_degШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lat_secШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lat_minШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lon_minШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lon_degШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: lon_sec Ру́дківська ра́туша — приміщення магістрату міста Рудок (Самбірський район, Львівська область). Розташована на центральній площі міста (пл. Відродження, 1-А), при автошляху Н13 Львів — Самбір — Ужгород. Ратуша збудована в кінці XIX — на початку XX ст. Споруда у плані прямокутна, двоповерхова. Ратушна вежа невисока, наріжна, восьмикутна. Завершує вежу дашок-баня з оригінальною сиґнатуркою у вигляді пуп'янка квітки. Ратуша не відзначається багатством елементів декору, тому виглядає масивною і навіть строгою. Проте силует будівлі дещо пом'якшується завдяки хвилястому парапету, розміщеному по периметру даху. Нині ратушу використовують за її прямим призначенням — у ній на другому поверсі розміщена Рудківська міська рада. На першому поверсі міститься кілька установ та крамниць. Галерея Посилання Рудки
Рудня-Іллінецька

Рудня-Іллінецька (також згадується як — Рудня-Ільїнецька) — колишнє село в Україні, яке було відселене через наслідки аварії на ЧАЕС. Знаходиться в Іванківському районі Київської області. До аварії входило до складу Чорнобильського району. Розташоване на річці Ілля. Історія На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 230 мешканців. У радянський час підпорядковувалося Іллінецькій сільській раді Чорнобильського району. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 114 мешканці, було 61 дворів. Мешканці села після аварії на ЧАЕС були відселені у села Вознесенське, Любомирівка та Стара Оржиця. Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Після аварії тут залишились проживати декілька осіб (2007 р. мешкало 12 осіб). Умовно село підпорядковується Горностайпільській сільській раді. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. В селі добували болотну руду, про що свідчить назва села. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Уродженці Рабчевський Петро Іванович (* 1959) — український тракторист, заслужений працівник сільського господарства України. Посилання Добірка фото з села Рудня-Іллінецька. Інформація про Чорнобильський район. Примітки
Рудня-Вересня

Рудня-Вересня — колишнє село в Україні, за 24 км від ЧАЕС, на правому березі річки Уж, в Іванківському районі Київської області. До аварії на ЧАЕС підпорядковувалося Чорнобильському району (відстань до м. Чорнобиль 13 км). Через село протікає річка Вересня. Історія Час виникнення не встановлений. 1864 року у селі мешкало 119 осіб, а 1887 року — вже понад 200 мешканців, окрім православних мешкало декілька десятків католиків, були і юдеї. 1900 року у власницькому селі (належало Сергію Челищеву) мешкало 319 осіб, що займалися хліборобством. У селі була кузня. Село підпорядковувалося Прибірській волості Радомисльського повіту. У радянський час, напередодні аварії на ЧАЕС, село підпорядковувалося Черевацькій сільській раді Чорнобильського району. Населення становило 194 мешканці, був 101 двір. Після аварії на станції 26 квітня 1986 року село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, мешканці переселені у села Зрайки та Лобачів Володарського району. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019] Куда переехали жители эвакуированных населенных пунктов(рос.) Примітки
Рудня-Грезлянська

Рудня-Грезлянська — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, яке було відселено через наслідки аварії на ЧАЕС і зняте з обліку 1999 року через відсутність населення. Розташоване в Поліському районі Київської області на березі річки Уж, біля впадіння річки Грезля. Село було офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Історія У радянський час Рудня-Грезлянська підпорядковувалася Поліській селищній раді Поліського району. У 1981 році населення становило близько 140 осіб. У 1989 році населення становило 128 осіб. Село було повністю відселене у 1993 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Село було офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Мешканців переселено до села Сезенків та міста Переяслав. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. Територія села згоріла під час лісових пожеж в Чорнобильській зоні у квітні 2020. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Примітки Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Рудня-Грезлянська Інформація про Поліський район Погода в селі
Ruďky

Ruďky (ukrajinsky Рудьки) jsou zaniklá ves na severu Ukrajiny v Ivankivském rajónu Kyjevské oblasti. Do roku 1986 náležela Černobylskému rajónu. Je vzdálena 2 km od hranic s Běloruskem, leží 21 km od Černobylské elektrárny, 32 km od Černobylu a 17 km od města Pripjať. Byla opuštěna v důsledku výbuchu černobylské jaderné elektrárny.
Рудьки

Рудьки́ (стара назва — Рудяки) — колишнє село в Україні, в Іванківському районі Київської області, що знято з обліку у зв'язку з відселенням мешканців унаслідок аварії на ЧАЕС. Історія Село Рудьки розташоване на відстані 33 км на північний-захід від міста Чорнобиль. За три кілометри від села розташоване село Річиця. Село Рудьки мало невеликі розміри й власної церкви не мало. Адміністративно входило до Річицької сільської ради та до ліквідованого в 1986 р. Чорнобильського району. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 220 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 150 мешканців, було 78 дворів. Мешканці села відселені в 1986 році в село Аркадіївка Згурівського району Київської області, а також у село Липівка. Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. У середині XIX століття називалося Рудяки́. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Населені пункти Чорнобильської зони відчуження Посилання Картка постанови Верховної Ради України[недоступне посилання з квітня 2019] Інформація про Чорнобильський район Примітки
Русь (готель, Київ)

Готель «Русь» — тризірковий, 22-поверховий готель в Києві. Історія Будівля готелю збудована у 1976–1979 роках (автори споруди: архітектори С. С. Павловський, М. Г. Гречина, А. Б. Сенцова, інженери Е. А. Мельников та інші). Было побудовано спеціально до відкриття Олімпіади-80, на замовлення Управлінням по іноземному туризму (Інтурист) при Раді міністрів СРСР. Інтер'єри та меблі були розроблені архітектором І. Й. Каракіс. У готелі 433 номери. Каркас будівлі висотою 65 м змонтований зі збірних залізобетонних елементів. Фасад облицьовано навісними багатошаровими алюмінієвими панелями. Примітки Посилання Юнаков О. Архітектор Йосип Каракіс. — Нью Йорк : Алмаз, 2016. — 544 с. — ISBN 978-1-68082-000-3. Джерела Готель «Русь» [Архівовано 5 серпня 2010 у Wayback Machine.] Русь готель [Архівовано 2 липня 2008 у Wayback Machine.]
Річанський заказник

Річа́нський зака́зник — загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Довжанської територіальної громади Хустського району Закарпатської області, на схід від села Броньки. Площа 2408 га. Створений у 1985 році. Охороняється лісовий масив, що є місцем концентрації та розмноження цінних видів тварин. Основними лісотвірними породами є бук і дуб з домішкою ялини, ясена, липи, вільхи. Тваринний світ характерний для лісів Закарпаття: олень благородний, сарна європейська, свиня дика, куниці — лісова і кам'яна, ведмідь бурий, рись, а також кіт лісовий, занесений до Червоної книги України. Гірські потічки — притоки річки Боржави і (частково) Ріки, є місцем нересту і нагулу рідкісних видів риб. Поруч розташований іхтіологічний заказник «Ріка». Території природно-заповідного фонду у складі заказника «Річанський» Нерідко, заказника передує створення одного або кількох об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення. В результаті, великий заказник фактично поглинає раніше створені ПЗФ. Проте їхній статус зазвичай зберігають. До складу території заказника «Річанський» входять такі об'єкти ПЗФ України: Заказник місцевого значення «Ріка», іхтіологічний. Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Садиба-музей Осипа Маковея

Сади́ба-му́зей О́сипа Ма́ковея — літературно-біографічний музей у місті Яворові Львівської області, що відкритий та освячений 1992 року. З історії вшанування Осипа Маковея в Яворові До 1939 року українську гімназію в Яворові було названо іменем видатного земляка Осипа Маковея. У повоєнний радянський час у 1958 році в місті був відкритий пам'ятник Осипові Маковею (автор — скульптор Дмитро Крвавич). З демократизацією життя в СРСР у 1988 році в місті було створено суспільно-культурне Товариство імені Осипа Маковея, старанням якого у 1990 році на будівлі місцевої школи-гімназії встановлено меморіальну дошку на честь визначного літератора, також ім'я письменника повернуто навчальному закладові. Відтак, вже за незалежності України в 1992 році в Яворові було відкрито й освячено меморіальний музей-садибу Осипа Маковея створений у батьківській хаті, де літератор народився та провів усе своє життя. У 2010 році на реставрацію садиби-музею Осипа Маковея яворівські депутати виділили 70 000 гривень, з тим, щоб відновлювальні роботи були завершені до чергового Дня Незалежності (24 серпня 2010 року). Напередодні відзначення 150-ліття з дня народження Осипа Маковея було наведено порядок на території музею-садиби літератора, зокрема, оновлено погруддя письменника, на початку серпня 2017 року — оновлена огорожа музею. Експозиція Експозиція садиби-музею Осипа Маковея в Яворові розміщена у 3 залах — 2 кімнатах та сінях: в одній кімнаті зібрані речі родини Маковеїв, зокрема меблі (крісла, бамбетель, стіл), посуд, вишиванки, іграшки; в іншій — фотографії Осипа з родиною та друзями, його листи, книги, портрети; у сінях представлені побутові речі. Примітки
Ratusz w Samborze

Ratusz w Samborze – ratusz w Samborze jest okazałą budowlą z arkadowymi podcieniami, z wysoką na 38 m wieżą zegarową. Ratusz zbudowany został w 1668 r. Wcześniejszy, drewniany spłonął w 1498 roku, obecny gruntownie przebudowany był w 1844 r. Od 1877 r. na fasadzie południowej, poniżej zegara widniał obraz przedstawiający niepokalane poczęcie NMP, usunięty w 1945 r. Zobacz też Sambor Przypisy Linki zewnętrzne Archiwalne widoki ratusza w bibliotece Polona
Самборская ратуша

Самборская ратуша — помещение магистрата города Самбор (Львовская область). Расположена на центральной площади города — площадь Рынок, 1. История Первоначальная ратуша была деревянной. Она сгорела в 1498 году в пожаре, в котором выгорел весь район. В начале XVI столетия была построена новая одноэтажная ратуша с невысокой башней и часами, которая сгорела в 1637 году. Следующая ратуша была возведена там же в 1638—1668 годах, она была двухэтажной, каменной, с 40-метровой восьмигранной башней и фонарём. На современном здании от неё сохранился ренессансный портал. Хотя документов об изготовлении портала не сохранилось, его формы, чистота стиля говорят о том, что этот портал изготовлен вместе с первоначальной строением и что его мастер находился под влиянием итальянских мастеров, которые работали в Кракове. Над портиком при боковом входе в ратушу установлен герб города, который переутвердил для Самбора австрийский император Иосиф II указом от 26 июня 1788 года. Это голубой щит, на котором изображён олень, бегущий налево, шея которого пронзена стрелой. Вверху щит украшен золотой короной. В 1844 году ратушу реконструировали — достроили входящие портики, изменили место входа и обновили фасады. В 1885 году на ратушной башне были установлены часы, купленные в Праге, с боем и циферблатами на четыре стороны (городу часы обошлись в немалую по тем временам сумму: 1200 злотых). Изначально часы подсвечивались ночью. Через некоторое время они сломались, и в 1980 году их отремонтировали, но циферблат на северной стороне остался бездействующим. Галерея Источники «Украина. Путеводитель».— Киев-Балтимор, 1993 г. «Львовская скульптура XVI—XVII веков».— Киев: «Наукова думка», 1981
Самбірська ратуша

Са́мбірська ра́туша — пам'ятка архітектури XVII—XIX ст. загальнодержавного значення у місті Самборі (Львівська область). У ратуші працюють міська рада та голова міста. Розташування Ратуша розташована на центральному майдані міста, на площі Ринок, 1. Історія ратуші Після отримання Самбором Магдебурзького права у 1390 році, за сприяння тодішнього старости Спитка з Мельштина, було споруджено першу самбірську ратушу. Первісна ратуша була дерев'яною. Вона згоріла 1498 році разом з усіма навколишніми будинками. На початку XVI ст. збудували нову одноповерхову ратушу з невисокою вежею і годинником. Ця ратуша теж згоріла (1637 р.), а на її місці у 1638–1668 роках звели двоповерхову муровану з 40-метровою 8-гранною вежею та ліхтарем. Донині зберігся стародавній ренесансний портал. І хоча документів про його виготовлення не збереглося, його форми, чистота стилю промовляють про те, що цей портал виготовлено разом з первісною будовою і що його майстер був під впливом італійських майстрів, які працювали у Кракові. 1844 р. ратушу реконструйовано — добудовано вхідні портики, змінено місце входу і влаштовано нові фасади. На південному боці ратушної вежі, у 1760 році, було встановлено образ Матері Божої, подарований польським священиком Валентином Дудкевичем. У 1877 році цей образ замінено на виготовлений з мідної бляхи. Він простояв до приходу совітів у 1939 році. У 1997 році на цьому місці встановлено гіпсову фігуру Матері Божої. У 1885 році на ратушній вежі вмонтовано годинник, куплений у Празі в годинникаря Ґейнца, з боєм та циферблатами на чотири боки (місту годинник обійшовся в чималу на ті часи суму: 1200 злотих). Колись годинник уночі підсвічувався. 1980 р. його було відремонтовано, але циферблат на північному боці залишився недіючим. Над портиком при боковому вході в ратушу встановлено герб міста, який перезатвердив для Самбора австрійський цісар Йосиф II привілеєм від 26 червня 1788 року. Це блакитний щит, на якому зображено оленя, що біжить справа наліво. Шия оленя прошита стрілою. Вгорі щит прикрашено золотою короною. Архітектура Будівля ратуші кам'яна, прямокутна у плані, коридорної системи. Основний, квадратний в плані, триповерховий об'єм має розміщену в центрі сходову клітку, освітлену верхнім світлом. Західний та східний фасади акцентовані одноярусними трьохарковими портиками. Приміщення першого поверху перекрите хрестовими, циліндричними та парусно-зімкненими склепіннями. Висотним елементом будівлі є триярусна, квадратна в плані вежа з південного боку. Її верхній восьмигранний ярус із годинниками завершений восьмигранним ліхтарем. Легенди За переказами, Лжедмитрій I з балкону самбірської ратуші виголосив свою першу промову до шляхти, закликаючи у похід на Москву. Галерея Джерела Львівська скульптура XVI—XVII століть. — К. : Наукова думка, 1981. Україна. Путівник. — Київ—Балтимор, 1993. Ратуша, XVII-XIX вв. // Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР (иллюстрированный справочник-каталог) / Жариков Н.Л. (гл. ред.), Логвин Г.Н. (отв. ред.), Гованюк Е.М., Кравец И.М., Могытыч И.Р., Трегубова Т.А. и др. — К. : Будівельник, 1985. — Т. 3. — С. 100-101. — 8000 прим.
Карпати (санаторій)

Готельно-курортний комплекс «Карпати» (ТзОВ «ГКК „Карпати“», колишній санаторій «Карпати») — один із популярних готельно-курортних комплексів Західної України, що розташований у м.Трускавець. Розташування Санаторій розташований у південній частині міста Трускавця, на вулиці Карпатській, біля ставка Солониця. Історія Будівництво комплексу розпочато в 1980 р . під опікунством Леонтія Дунця; відкриття відбулося 1 липня 1993 р . Загальний опис ГКК «Карпати» розташований на околиці південно-східної частини міста Трускавця, в оточені садів, по сусідству з міським водосховищем та лісовим масивом. В оточуючий ландшафт вписався 9-ти поверховий спальний корпус на 460 місць, зблокований перехідними галереями з клубом, їдальнею, лікувальним і спортивно-оздоровчим корпусом. Головний вхід прикрашає скульптурна композиція «Джерела Трускавця» роботи львівського скульптора Василя Ярича, які символізують трускавецькі мінеральні води «Нафтусю», «Марію» і «Софію». Концепція художнього оформлення була продиктована самою назвою «Карпати». Отож, комплекс декорований художньою ковкою, різьбою по дереві, скульптурами, живописом, керамікою в стилі і дусі культурної традиції Західної України. Територія «Карпат» площею 6,6 га відзначається різко вираженим падінням рельєфу в південно-східному напрямку з перепадом поверхні до десяти метрів. До міського парку і бювету мінеральних вод № 1 (цілюща вода «Нафтуся») — 10 хвилин ходьби, але в комплексі є також свій бювет мінеральних вод. Указом Президента України від 31 грудня 1993 року санаторій «Карпати» відзначено престижною Державною премією України з архітектури. Парк «Підгір'я» нагороджений Великою золотою медаллю ГРАН-ПРІ лауреата Національної премії в галузі ландшафтної архітектури та дизайну «Квітуча Україна 2008». «Карпати» визначені «Підприємством року 2010» за версією міжнародного економічного рейтингу «Ліга найкращих» за даними Державного комітету статистики України та відповідно до EUROPEAN STANDART RATING серед 350 000 суб'єктів господарювання України. А також вручено Орден «Зірка економіки України» та сертифікат «Керівник року 2010» — генеральному директору санаторію «Карпати» Леву Ярославовичу Грицаку. Навесні, 15 квітня 2000 року, в Арктиці на Північному полюсі вперше здійнявся Державний прапор України. Поруч із українським прапором та із прапором Українського козацтва було піднято на Північному полюсі прапор з емблемою санаторію «Карпати». Лікування На базі санаторію «Карпати» проводиться лікування захворювань серцевосудинної, нервової, сечостатевої, опорно-рухової систем, хроничних захворювань дихальних шляхів, шлунково-кишкового тракту, нирок, печінки, сечокам'яного, жовчнокам'яного захворювання, порушень обміну речовин. Див. також Лев Грицак Парк «Підгір'я» Примітки Карпатський економічний район Рекреація Посилання Офіційна сторінка санаторію «Карпати» [Архівовано 23 листопада 2012 у Wayback Machine.] Карпатські легенди та розповіді із санаторію «Карпати» Санаторій «Карпати» // Вебвізитки Львівщини[недоступне посилання з липня 2019] Карпатські легенди та розповіді із санаторію «Карпати» Sanatoriyi Karpaty [Архівовано 16 лютого 2020 у Wayback Machine.]
Санітарно-епідеміологічна станція Деснянського району

Саніта́рно-епідеміологі́чна ста́нція Десня́нського райо́ну м. Ки́єва — державний заклад санітарно-епідеміологічної служби першої категорії Деснянського району міста Києва, підпорядкований Міністерству охорони здоров'я України. Утворений 15 березня 1988 року. Розташований у триповерховій будівлі, збудованій у 1995 році, за адресою — вулиця Костянтина Данькевича, 4. З 1988 року станцію очолює головний державний санітарний лікар Олексій Красножан. Санепідстанція здійснює державний санітарно-епідеміологічний нагляд за 1700 об'єктами силами двох оперативних підрозділів (санітарно-гігієнічного та епідеміологічного) та двох лабораторій: санітарно-хімічної та бактеріологічної у складі 30 лікарів, 4 фахівців з вищою немедичною освітою та 53 — середніх медичних працівників. СЕС є базовою для підготовки студентів Національного медичного університету імені Олександра Богомольця та Першого Київського медичного коледжу. Діяльність санепідстації має профілактичну спрямованість. СЕС здійснює моніторинг за станом інфекційної та паразитарної захворюваності в районі, бере участь в розробці районних програм та координації роботи служб з профілактики інфекційних хвороб, веде контроль за роботою лікувально-профілактичних закладів, організує роботу з імунопрофілактики інфекційних захворювань (дифтерії, кору, кашлюку, туберкульозу, поліомієліту, правцю та інших); проводить заходи з охорони території району від заносу особливо небезпечних (карантинних) інфекцій: холери, чуми, жовтої гарячки, геморагічних гарячок), СНІДу та зооантропонозних інфекцій: сказу, лептоспірозу, сибірки. Задачею санепідстанції є також впровадження комплексу заходів щодо попередження, локалізації та ліквідації, в разі виникнення, епідемічних ускладнень, запобігання гострим та хронічним отруєнням людей. Лабораторне відділення санепідстанції має достатній науково-технічний потенціал і виконує широкий спектр профілактичних бактеріологічних та санітарно-хімічних досліджень об'єктів навколишнього середовища (вода, повітря, харчові продукти), проводить інструментальні вимірювання рівня шуму, вібрації освітлюваності та параметрів мікроклімату. Див. також Санітарно-епідеміологічна станція Література Вакулишин С., Василенко Л. Деснянський район: Із глибини століть — у сьогодення. — Довідково-інформаційне видання. — Київ, 2006. — С. 74-75. Посилання Офіційний сайт (укр.) Санітарно-епідеміологічна станція Деснянського району м. Києва на сайті who-is-who.com.ua (укр.)