NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Museu Nacional de História da Ucrânia

O Museu Nacional de História da Ucrânia (MIST) ilustra a história da Ucrânia desde os tempos antigos até aos dias de hoje. É um dos principais museus da Ucrânia. Possui cerca de 800 mil itens no seu acervo, cerca de 22 mil peças em exposição permanente. O museu possui colecções arqueológicas, numismáticas, etnográficas e de armas mundialmente famosas, peças de artes decorativas e aplicadas, manuscritos, gravuras, pinturas e gráficos, relíquias do movimento de libertação nacional ucraniano do século XX, entre outros. História Tempos da independência Em 1991, com a restauração da independência da Ucrânia, o Museu Histórico do Estado da República Socialista Soviética da Ucrânia foi renomeado para Museu Nacional de História da Ucrânia. O museu fez projectos ressonantes sobre a Cultura de Cucuteni, a Igreja dos Dízimos, a Fome-Genocídio (Holodomor) em 1932-1933, a história da joalharia e muitos outros. O museu também acolheu projetos internacionais, como por exemplo a exposição “Ucrânia - Suécia: Na Encruzilhada da História (Séculos XVII-XVIII)” (2008). O rei da Suécia Carlos XVI Gustavo visitou o museu. O museu também participou em exposições no estrangeiro e apresentou itens da Idade da Pedra até ao presente. Essas exposições foram realizadas na Dinamarca, Holanda, Suíça, Alemanha, Áustria, França, Itália, Grã-Bretanha, EUA, Canadá, Japão, Singapura, Coreia do Sul, entre outros países. Em 2020, o museu foi renomeado com um novo logótipo, MIST . Este termo em letras cirílicas significa a palavra ucraniana “ponte”, uma combinação das palavras “museu” e “histórico”. Pretende-se mostrar o novo caminho percorrido pelo museu como ponte entre o passado e o futuro, entre diferentes povos e culturas. Exposições O museu mantém 22.000 exposições em exibição permanente. Uma série de exposições permanentes está em andamento, mostrando achados do território da Ucrânia desde os tempos antigos até aos dias modernos. Eles incluem: as primeiras ferramentas primitivas datadas de há um milhão de anos as primeiras jóias da Idade da Pedra, incluindo uma pulseira ornamentada com presas de mamute cerâmica Trypilliana armas citas e sármatas e equipamento para cavalos, obras de arte em estilo animal utensílios e joias da Grécia Antiga moedas de prata e ouro com imagens de tridente, uma marca pessoal do príncipe Volodymyr Sviatoslavych, Baptizador da Rus prata hryvnas e plintos com tridente imagens do período Rus actos e declarações legais dos hetmãs estandartes e armas de cossacos a carruagem do bispo metropolitano de Kiev móveis, pratos e outros utensílios do século XIX Uma visita online da exposição é apresentada no site do museu. A exposição do museu acolhe regularmente excursões interactivas para crianças e adultos, passeios nocturnos teatrais, excursões de autores e temáticas. Galeria Referências
Nationalmuseet för Ukrainas historia

Nationalmuseet för Ukrainas historia är ett nationalmuseum i Kiev. Museet, som grundades år 1899, visar Ukrainas historia från forntid till nutid. Museet har omkring 800 000 föremål i sina samlingar och är beläget i Kievs gamla stad. Historia och samlingar Nationalmuseet för Ukrainas historia har sitt ursprung i Kievs stadsmuseum för antikviteter och konst, som grundades år 1899. Det har genom åren bytt namn flera gånger och fick sitt nuvarande namn år 1991, då det fick status som nationalmuseum. Museet är beläget i Kievs gamla stad i närheten av Tiondekyrkan. Samlingarna omfattar omkring 800 000 föremål inom arkeologi, etnografi, numismatiska föremål, målningar, skulpturer och gamla manuskript, av vilka många är unika. Museet har en del benämnd Museet över Ukrainas historiska skatter, vars samlingar omfattar unika juveler och föremål gjorda av ädla metaller och stenar. Samlingarna Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Nationalmuseet för Ukrainas historia. Officiell webbplats Katalogen över utställningen "Ukraine – Sweden: At the Crossroads of History”
Чёрноостровская поселковая община

Чёрноостровская поселковая община (укр. Чорноострівська селищна громада) — территориальная община в Хмельницком районе Хмельницкой области Украины. Административный центр — посёлок Чёрный Остров. Население по состоянию на 1 января 2022 года составляет 12225 человек. Площадь — 280,4 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Чёрноостровского поселкового совета, а также Антоновского, Везденецкого, Грузевицкого, Захаровецкого, Николаевского, Осташковецкого, Педосовского, Редкодубского и Ставчинецкого сельских советов Хмельницкого района. Населённые пункты В состав общины входят 2 посёлка и 53 села: Примечания Ссылки Официальный сайт Чёрноостровской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 334. — 441 с. (укр.)
Чорноострівська селищна громада

Чорноострівська селищна територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Хмельницькому районі Хмельницької області. Адміністративний центр — селище Чорний Острів. Площа громади — 262,93 км², населення — 12 583 мешканці (2018). Утворена 13 серпня 2015 року шляхом об'єднання Чорноострівської селищної та Антонівської, Везденецької, Грузевицької, Захаровецької, Миколаївської, Осташковецької, Педосівської, Рідкодубської, Ставчинецької сільських рад Хмельницького району. Громада розташована на північному заході району. Межує на півночі з Красилівським районом, на сході і півдні з сільрадами Хмельницького району, які не об'єдналися, на південному сході з Хмельницькою міськрадою, на південному заході з Гвардійською, на заході — з Наркевицькою громадами. Населені пункти У складі громади 21 населений пункт — 1 селище і 20 сіл, які входять до 9 старостинських округів: Джерела Примітки
Nikolai-Prytyska-Kirche

Die Nikolai-Prytyska-Kirche (ukrainisch Церква Миколи Притиска / Zerkwa Mykoly Prytyska) ist ein orthodoxes Kirchengebäude der Ukrainisch-Orthodoxen Kirche des Kiewer Patriarchats und als ältestes noch erhaltenes Gebäude Podils ein Architekturdenkmal in der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Geschichte Die Kirche wurde zwischen 1695 und 1707 im Stil des ukrainischen Barocks an Stelle von bereits seit der Zeit der Kiewer Rus vorhandenen hölzernen Vorgängerkirchen, die dem Heiligen Nikolaus gewidmet waren, errichtet. (Andere Quellen geben 1631 als Fertigstellungsjahr an.) Der Glockenturm der Kirchenbaus ist im klassizistischen Stil erbaut. Die Kirche überstand mehrere Brände. Erstmals wurde sie 1718 durch Feuer schwer beschädigt, das zweite Mal überstand die Kirche im Jahr 1811 den in ihrer Nähe ausgebrochenen Podiler Großbrand. Der Architekt Andrei Melenski übernahm zwischen 1812 und 1820 die Leitung der Restaurierung. In den 30er, 60er und 80er Jahren des 19. Jahrhunderts wurden Arbeiten zum Ausbau der Kirche durchgeführt (Erweiterung der geheizten Sretenska-Kirche in der ersten Geschosses des Glockenturms, Ausbau der Kapelle). Darüber hinaus wurde in der zweiten Hälfte des Jahrhunderts das zweite Geschoss des Glockenturms errichtet. In den ersten Jahren des 20. Jahrhunderts wurde das Innere der Kirche mit erzählenden Gemälden im Stil der Gemälde der St. Volodymyr-Kathedrale geschmückt. Sie ergänzten die früheren Malereien von 1830. Im Zweiten Weltkrieg wurde sie erneut beschädigt. Das Dach des Gebäudes wurde beschädigt, die Spitze der Kuppel wurde zerstört, und in den Wänden und Gewölben entstanden Risse. In den Jahren 1956–1958 führten die Produktionswerkstätten des staatlichen Baukomitees der UdSSR umfangreiche Reparatur- und Restaurierungsarbeiten durch. Nach dem Projekt der Architektin M. Aleksandrova wurde die Kirche in der Form des neunzehnten Jahrhunderts fertiggestellt. Am 1. Januar 1960 wurde die Kirche auf Beschluss des Kiewer Stadtexekutivkomitees für Gottesdienste geschlossen. Anfang der 1980er Jahre wurde eine neue Phase der Restaurierungsarbeiten, und es war geplant, ein Theater der Poesie zu eröffnen. Im Jahr 1983 stürzte der südöstliche Teil des Gebäudes aufgrund von Grundwasserüberschwemmungen ein und zerstörte die Kuppel und die Decke des Raums unter der Kuppel. Im Jahr 1990 wurde die Kirche den Gläubigen zurückgegeben. Während der Restaurierungsarbeiten wurde die Ausmalung des Raums unter der Kuppel und des Kirchenschiffs von Mykola Storozhenko (1997–2000) ausgeführt. Für diese Arbeit wurde der Künstler mit der Goldmedaille der Nationalen Akademie der Künste der Ukraine ausgezeichnet. Lage Die Kiewer Kirche liegt an der Chorywa-Straße Nummer 5a an der Kreuzung Prytysko-Mykilska-Straße im historischen Stadtteil Podil. Weblinks Einzelnachweise
Cerkiew św. Mikołaja Prytyska

Cerkiew św. Mikołaja Prytyska – cerkiew prawosławna w Kijowie przy ulicy Chorywa. Historia Pierwsza, drewniana cerkiew na miejscu dzisiejszej została zbudowana w 1631 z fundacji mieszczanina imieniem Piotr, o przezwisku Żelazny Grosz. Jego potomek, noszący nazwisko Grusza, na przełomie XVII i XVIII wieku nakazał rozbiórkę świątyni i wzniesienie nowej, murowanej. W 1789 do barokowej bryły cerkwi dobudowano kaplicę Spotkania Pańskiego. Obiekt uległ zniszczeniu w czasie pożaru dzielnicy Padół w 1811 i został odbudowany w latach 1819–1820 według projektu Andrieja Mielenskiego. Cerkiew była czynna do 1935 r., kiedy została zamknięta przez władze radzieckie jako ostatnia ze świątyń prawosławnych w Kijowie. W ostatnich latach funkcjonowania uznawała jurysdykcję autokefalicznego Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego, zaś przez ostatnie miesiące funkcjonowania na przełomie 1934 i 1935 r. była katedrą jego zwierzchnika, metropolity Iwana Pawłowskiego. We wnętrzu zachowały się freski z okresu ostatniej przebudowy: Kazanie na górze oraz Wniebowstąpienie Pańskie. Większość pozostałych komponentów wyposażenia, w tym ikonostas, pochodzi jednak z czasów współczesnych. Do 2018 r. cerkiew pozostawała własnością Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Kijowskiego, na elewacji obiektu znajduje się tablica upamiętniająca metropolitę Iwana Pawłowskiego. Wezwanie cerkwi Istnieje kilka legend wyjaśniających nietypową nieformalną – lecz powszechnie używaną – nazwę cerkwi. Według jednej z nich świątynia zaczęła funkcjonować w powszechnej świadomości jako Prytyska po nieudanej próbie jej okradzenia. Złodziej miał wtargnąć przez okno do budynku, jednak nie wyszedł tą samą drogą, gdy okno „przycisnęła” (ukr. притиснула, prytysnuła) mu spadająca ze ściany ikona patrona cerkwi. Inna wersja głosi, że datki na budowę obiektu były zbierane na przystani statków na Dnieprze zwanej przyciskiem (ukr. притиск, prytysk). Przypisy Bibliografia O.Aleksejczuk, Kijów i okolice, Pascal, Bielsko-Biała 2006, ISBN 83-7304-546-5
Appartementhaus Syrotkyna

Das Appartementhaus Syrotkyna (ukrainisch Прибутковий будинок Сироткіна, ehemals Restaurant Leipzig) war bei seiner Fertigstellung im Jahr 1901 mit einer Höhe von 42,5 Metern das höchste Gebäude in Kiew und ist seit 2011 ein Architekturdenkmal. Lage Das Eckgebäude befindet sich im Stadtrajon Schewtschenko auf der Wolodymyrska-Straße Nummer 39/24 Ecke Prorisna-Straße (Прорізна вулиця) nahe dem Goldenen Tor und dem U-Bahnhof Soloti worota im historischen Stadtzentrum der ukrainischen Hauptstadt. Geschichte Bauherr des zwischen 1899 und 1901 vom Architekten Karl Friedrich Schiermann (russisch: Карл Фридрихович Шиман) im Renaissance-Stil errichteten Appartementhauses war der Jagdwaffenproduzent Pjotr Hryhorowytsch-Barskyj, der jedoch das Gebäude vor Fertigstellung aus finanziellen Gründen an die Kreditgeber zurückgeben musste, die es auf einer Auktion an den Kaufmann Olexander Syrotkyn versteigerten, weshalb das Haus diesen Namen trägt. Im Erdgeschoss befand sich nach Fertigstellung des Bauwerks das im Michail Bulgakows Roman Die weiße Garde erwähnte Café Marquise und zur Sowjetzeit das Restaurant Leipzig, in dem ausschließlich deutsche Küche angeboten wurde. Inzwischen wurde das Haus umfangreich saniert und beherbergt heute ein Luxushotel mit 150 Zimmern und 23 Suiten. Anmerkungen Weblinks Appartementhaus Syrotkyna auf ametkin.kiev.ua (ukrainisch) Artikel zum Haus auf kiev-ukr.segodnya.ua (ukrainisch) Einzelnachweise
Sarata (Wyschnyzja)

Sarata (ukrainisch und russisch Сарата, rumänisch Sărata) ist ein Dorf in den Ostkarpaten im Süden der ukrainischen Oblast Tscherniwzi mit etwa 90 Einwohnern (2006). Das Bergdorf liegt in 1182 m Höhe im Südosten der historischen Landschaft Bukowina nahe der ukrainisch-rumänischen Grenze. Der Ort liegt in Pokutien und befindet sich 52 km südlich vom ehemaligen Rajonzentrum Putyla. Durch das Dorf fließt der 15 km lange Sarata-Bach, ein Nebenfluss des Bilyj Tscheremosch. Westlich vom Dorf liegt mit dem 1766,5 m hohen Hnatassja der südlichste Berg der ukrainischen Karpaten. Am 26. Januar 2017 wurde das Dorf ein Teil der neu gegründeten Landgemeinde Seljatyn im Rajon Putyla, bis dahin gehörte es zur Landratsgemeinde Schepit im Süden des Rajons. Seit dem 17. Juli 2020 ist der Ort ein Teil des Rajons Wyschnyzja. Einzelnachweise
Sarata (obwód czerniowiecki)

Sarata (ukr. Сарата) – wieś w obwodzie czerniowieckim na Ukrainie, na południowym skraju rejonu putylskiego, przy granicy ukraińsko-rumuńskiej. Miejscowość liczy 93 mieszkańców. Linki zewnętrzne mapa rejonu putylskiego, Sarata na południowym skraju Sarata, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 309 .
Sărata, Putila

Sărata (în ucraineană Сарата, transliterat Sarata, în germană Sarata) este un sat în raionul Putila din regiunea Cernăuți (Ucraina), depinzând administrativ de comuna Șipotele Sucevei. Are 93 locuitori, preponderent ucraineni (huțuli). Satul este situat la o altitudine de 1182 metri, în partea de sud-vest a raionului Putila (cea mai sudică localitate a raionului), pe frontiera cu România. Istorie Localitatea Sărata a făcut parte încă de la înființare din regiunea istorică Bucovina a Principatului Moldovei. După anexarea Bucovinei de către Imperiul Habsburgic în anul 1775, localitatea Sărata a făcut parte din Ducatul Bucovinei, guvernat de către austrieci. După Unirea Bucovinei cu România la 28 noiembrie 1918, satul Sărata a făcut parte din componența României, în Plasa Putilei a județului Rădăuți. Pe atunci, majoritatea populației era formată din ucraineni, existând și o comunități de români. Ca urmare a Pactului Ribbentrop-Molotov (1939), Bucovina de Nord a fost anexată de către URSS la 28 iunie 1940, reintrând în componența României în perioada 1941-1944. Apoi, Bucovina de Nord a fost reocupată de către URSS în anul 1944 și integrată în componența RSS Ucrainene. Începând din anul 1991, satul Sărata face parte din raionul Putila al regiunii Cernăuți din cadrul Ucrainei independente. Conform recensământului din 1989, numărul locuitorilor din sat care s-au declarat români plus moldoveni era de 1 (1+0), reprezentând 0,83% din populație . În prezent, satul are 93 locuitori, preponderent ucraineni. Populație 1989: 121 (recensământ) 2007: 93 (estimare) Note Legături externe Datele generale ale recensământului din 2001 Arhivat în 13 noiembrie 2007, la Wayback Machine. Date detaliate privitoare la numărul românilor Arhivat în 22 martie 2008, la Wayback Machine. Românii din Cernăuți
Сарата (Черновицкая область)

Сарата (укр. Сарата) — село в Селятинской сельской общине Вижницкого района Черновицкой области Украины. До 2020 года входило в Путильский район Население по переписи 2001 года составляло 93 человека. Почтовый индекс — 59134. Телефонный код — 3738. Код КОАТУУ — 7323586005. Ссылки Сарата на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Черновицкой области (укр.)
Okruhla (Ukrajina)

Okruhla (ukrajinsky Округла, maďarsky Kerekhegy, česky Kerekheď nebo Okrouhlá) je osada obce Lazy v Ťačivské městské územní hromadě v okrese Ťačiv v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2025 zde žilo 573 obyvatel. Historie Obec byla založena během osmansko-habsburských válek Maďary prchajícími před Turky. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté byla součástí Československa. V roce 1921 zde stálo 79 domů a žilo zde 364 obyvatel, z toho 203 Rusínů, 128 Maďarů a 30 Židů. Od 15. dubna 1939 byla obec součástí samostatného státu Karpatská Ukrajina; o několik dní později bylo Zakarpatí obsazeno maďarskými vojsky. Od roku 1945 byla součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Округла na ukrajinské Wikipedii a Округла na rusínské Wikipedii.
Kerekhegy (Ukrajna)

Kerekhegy (ukránul: Округла) település Ukrajnában, Kárpátalján, a Técsői járásban. Fekvése Técsőtől északkeletre, Nyágova és Talaborfalu között fekvő település. Átfolyik rajta a Técső-patak. Története Kerekhegy valószínűleg a török időkben keletkezett, Biharból és a Nyírség területéből ide menekült családok által. Az első családok megélhetését sokáig a környék kősóbányáiból kitermelt só jelentette az egyetlen megélhetési forrást. 1734-ben azonban a kerekhegyi sóbánya egy része beomlott, járatait talajvíz öntötte el, a beomlás helyén pedig kisebb sóstó keletkezett, melynek vizéből még párologtatással jutott sóhoz a lakosság. A település lakosságára a bányaomlás után nehéz időszak várt. Férfi lakosai az aknaszlatinai sóbányába jártak dolgozni a hegyen keresztül, míg mások az erdőn, vagy mészégetéssel próbálták biztosítani megélhetésüket, vagy kőműves, ács munkát vállaltak. 1910-ben 340 lakosából 319 magyar, 19 német volt. Ebből 154 római katolikus, 167 görögkatolikus, 19 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Taraczvízi járásához tartozott. A település lakossága az 1940-es évek közepéig magyar, vagy elmagyarosodott sváb családokból állt, és az itt élő gyermekek is magyar iskolába jártak. A második világháború után a magyar iskolát bezárták, helyébe ukrán nyelvű iskola alakult, a fiatalok pedig a környező ruszin lakosságú falvakból házasodtak, ezáltal a falu rövid időn belül elruszinosodott. 2020-ig közigazgatásilag Lázihoz tartozott. Nevezetességek Római katolikus temploma - melyről a 18. század elejéről van az első adat. A helyi idősebb lakosok szerint az épület a bánya beomlásáig sóraktárként szolgált, csak a bánya bomlása után alakították át templommá. További információk Pislákoló magyar örökség Kerekhegyen, Kárpátalja, 2004. december 24.
Okruhła

Okruhła (ukr. Округла) – wieś na Ukrainie w rejonie tiaczowskim obwodu zakarpackiego. Linki zewnętrzne Okruhła na stronie Rady Najwyższej Ukrainy Okruhła, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 435 .
Okruhla, Teceu

Okruhla (în ucraineană Округла) este un sat în comuna Lazî din raionul Teceu, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Okruhla era vorbitoare de ucraineană (96,86%), existând în minoritate și vorbitori de maghiară (2,27%). Note
Округлая

Округлая (укр. Округла) — село в Тячевской городской общине Тячевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 573 человека. Почтовый индекс — 90555. Телефонный код — 03134. Код КОАТУУ — 2124484002. Ссылки Округлая на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Kljačanovo

Kljačanovo (ukrajinsky Клячаново, maďarsky Klacsanó, česky Klačanovo nebo Kličanovo) je obec v Ivanivecké vesnické územní hromadě v okrese Mukačevo v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2001 zde žilo 1905 obyvatel. Historie Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté (pod názvem Klačanovo a později Kličanovo) byla součástí Československa. V roce 1921 zde stálo 243 domů a žilo zde 1179 obyvatel, z toho 1 Čechoslovák, 1068 Rusínů, 27 Maďarů a 83 Židů. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR, a nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Клячаново na ukrajinské Wikipedii.
Kljatschanowo

Kljatschanowo (ukrainisch und russisch Клячаново; ungarisch Klacsanó, tschechoslowakisch Kličanovo oder Klačanovo) ist ein Dorf (ukrainisch село selo) im Rajon Mukatschewo in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Kljatschanowo liegt rund vier Kilometer Luftlinie nordwestlich vom Rajonzentrum Mukatschewo und 32 Kilometer südöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Unmittelbar südlich von Kljatschanowo verläuft die Fernstraße M 06 (Kyjiw – Tschop), mit der der Ort über die Rajonstraße S 070714 (Kljatschanowo – Iwaniwzi) verbunden ist. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Landgemeinde Iwaniwzi im Rajon Mukatschewo, bis dahin war es Teil der Landratsgemeinde Iwaniwzi im Zentrum des Rajons Mukatschewo. Einzelnachweise
Klacsanó

Klacsanó település Ukrajnában, Kárpátalján, a Munkácsi járásban. Fekvése Munkács északnyugati szomszédjában, Munkács és Iványi közt, a Latorca jobb oldalán fekvő település. Története A település és környéke már az őskorban is lakott volt, a falu határában számos őskori halomsírt tártak fel. Az előkerült leletek bizonyítják, hogy egykor erre vezetett északkeleti irányban az őskori vándorlási út. Klacsanó nevét 1475-ben említette először oklevél. A falut egykoron a Klacsanói Gallis család birtokolta. A 16. században lakói a református valláshoz tartoztak. A falu lakosainak nagy része a 17. századtól ruszin volt. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „KLACSANO. Magyar, és orosz falu Bereg Várm. földes Ura Horváth, a’ Munkátsi Baziliták, ’s Farkas Uraságok, lakosai Római, és görög katolikusok, fekszik Munkácshoz 1/2 mértföldnyire, mellynek filiája, határja két nyomásra van osztva, melly leg inkább tengerit terem, némelly helyett a’ völgyekben mocsáros, réttyeinek is nagyobb része bokros, Munkácson piatzozása, szőlő hegyek, ’s makkos erdejik vannak.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Klacsanó, Beregh v. orosz-magyar falu, Munkácshoz nyugotra 1 mfld, 97 r. kath. 368 g. kath., 55 zsidó lak. Határa leginkább kukoriczát terem, s a völgyekben néhol mocsárok; erdeje, szőlőhegye van; réteinek nagy része bokros. F. u. többen.” A trianoni béke előtt Bereg vármegye Latorczai járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége 1910-ben 1099 lakosából 62 magyar, 211 német, 825 ruszin volt; ebből 189 római katolikus, 681 görögkatolikus, 241 izraelita volt. Nevezetességek Római katolikus temploma a 19. században épült egy középkori elpusztult templom helyén. Források Németh Adél: Kárpátalja (Panoráma 1991) ISBN 963 243 7241 Jegyzetek
Kleaceanovo, Muncaci

Kleaceanovo (în ucraineană Клячаново) este un sat în comuna Ivanivți din raionul Muncaci, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kleaceanovo era vorbitoare de ucraineană (99,11%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Клячаново

Клячаново (укр. Клячаново) — село в Ивановецкой сельской общине Мукачевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 1905 человек. Почтовый индекс — 89623. Телефонный код — 3131. Занимает площадь 2,038 км². Код КОАТУУ — 2122783202. Достопримечательности Возле села открыт археологический памятник Галиш-Ловачка, поселение 3-1 века до н. э., железоотделочный производственный центр. Известные уроженцы Кешеля, Дмитрий Михайлович (род. 1951) — украинский писатель, драматург. Росул, Василий Васильевич (род. 1951) — украинский педагог, ректор вуза. Ссылки Клячаново на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)