NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Великий бір

Уро́чище «Вели́кий Бір» — лісовий заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Шосткинського району Сумської області, на південний захід від села Собич, що на захід від міста Шостка. Опис Площа 1231 га. Статус присвоєно згідно з Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.08.1978 року № 383. Перебуває у віданні ДП «Шосткинське лісове господарство» (Собицьке л-во, кв. 25-27, 29, 35-36, 39-41, 46). Статус надано для збереження лісового масиву на лівобережній терасі річки Десна. Головна цінність — насадження сосни, створені в 1912–1916 рр. відомим українським лісівником В. Д. Огієвським. Росте сосна з різних географічних регіонів колишньої Російської імперії (понад 200 географічних варіантів сосни звичайної). Заготовка насіння велася від Польщі (на заході) до Узбекистану (на сході) і Вологди (на півночі). Тут зростають сосна тамбовська і волинська, чернігівська і орловська. Є сосна з балтійського регіону — курляндська та інші. У заказнику зростає сосна-велетень, названа на честь професора Огієвського. Протягом довгого часу тут формувався лісовий комплекс з набором рослинного угрупування і видів рослин, властивих сосновим лісам Полісся. Також трапляються чорниця, брусниця, костяниця, є декілька видів папороті. Заказник є цінною пам'яткою дослідного лісництва, служить для збереження генофонду важливої лісової породи. У 1961 р. Собицьке лісництво з великої поваги до Василя Дмитровича Огієвського встановило у Великому Бору пам’ятник-обеліск до 100-річчя з дня його народження. Пам’ятник зроблено зі столітнього дубу, що зростав в дубині біля хутора Бензики. Пам’ятник стоїть за пів км від колишнього хутора Глибокий Колодязь, в 39 кварталі праворуч на місці робіт з висадки Огієвським нового лісу в 1912-1916 рр. Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Посилання ВЕЛИ́КИЙ БІР [Архівовано 13 травня 2016 у Wayback Machine.] // ЕСУ Собицьке лісництво (карта) [Архівовано 22 квітня 2021 у Wayback Machine.]
Большой Дол

Большой Дол (укр. Великий Діл) — горный массив Украинских Карпат, центральная часть Вигорлат-Гутинского вулканического хребта. География Расположен в пределах Хустского и Мукачевского районов Закарпатской области. Состоит из главного хребта под названием Большой Дол и многих второстепенных хребтов-ответвлений. Массив простирается между реками Латорицей (на западе) и Боржавой (на востоке). Рядовые высоты 700—800 м, максимальная — 1081 м (г. Бужора). Склоны асимметричные: южные более пологие, чем северные. Случаются остатки погасших вулканов. Состоит из андезитов, базальтов и их туфов. Распространены эрозионные и оползневые осыпные процессы, бывают сели. Есть источники минеральных вод. Верхний ярус гор (свыше 650 м) занят буковыми лесами, низкогорье — остатками дубовых дубрав, садами и виноградниками. Район туризма. Примечания Литература Малая горная энциклопедия. В 3 т. = Мала гірнича енциклопедія / (На укр. яз.). Под ред. В. С. Белецкого. — Донецк: Донбасс, 2004. — ISBN 966-7804-14-3.
Великий Діл

Вели́кий Діл — гірський масив Українських Карпат, центральна частина Вигорлат-Гутинського вулканічного хребта. Розташований у межах Свалявського, Іршавського та (частково) Мукачівського районів Закарпатської області. Складається з головного хребта за назвою Великий Діл і багатьох другорядних хребтів-відгалужень. Масив простягається між річками Латорицею (на заході) та Боржавою (на сході). Пересічні висоти 700—800 м, максимальна — 1081 м (г. Бужора). Схили асиметричні: південні пологіші, ніж північні. Трапляються рештки згаслих вулканів. Складається з андезитів, базальтів та їхніх туфів. Поширені ерозійні та зсувні осипні процеси, бувають селі. Є джерела мінеральних вод. Крутосхиловий верхній ярус гір (понад 650 м) зайнятий буковими лісами, низькогір'я — залишками дубових дібров, садами й виноградниками. Район туризму. У межах масиву розташований геологічний заказник «Зачарована Долина» і гідрологічна пам'ятка природи — болото «Чорне Багно» (складові частини Національного природного парку «Зачарований край»). Деякі вершини Шелелевський Верх (729 м) Мартинський Камінь (969 м) Береговий Діл (926 м) Бужора (1081 м) Камінь (957 м) Бистра (1002 м) Явір (717 м) Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Посилання ВЕЛИ́КИЙ ДІЛ [Архівовано 13 травня 2016 у Wayback Machine.] // ЕСУ
Великоанадольский музей леса

Великоанадольский музей леса (укр. Великоанадольський музей лісу) — музей, основанный в 1991 году в Великоандольском лесу Волновахском районе, Донецкой области — единственный в своём роде в Европе и Украине. Музей является отделом Донецкого областного краеведческого музея. Великоанадольский лес считают началом научного степного лесоводства. История Здание музея построено в 1852 году по указу Николая I и использовалось как метеорологическая обсерватория, измерявшая температуру воздуха, направление и силу ветра. Из этих данных полковник Корпуса лесничих Виктор Егорович Графф делал выводы об отношении климатических условий к произрастанию разных пород деревьев. Когда Графф уехал в Москву, обсерватория прекратила функционировать, и в этом здании жили ученики Виктора Граффа. Во время СССР в этом здании размещалось общежитие, а после — контора леспромхоза. Великоанадольский музей леса основан в 1991 году. Расположение От лесного колледжа к музею ведёт километровая главная аллея заповедника, основанная в 1850 году. Перед музеем — памятник, посвящённый Виктору Граффу, построенный в 1910 году из чёрного финского мрамора. Вокруг него стоят половецкие каменные бабы, собранные Граффом. Экспозиция Экспонаты музея рассказывают об истории Великоанадольского леса. Здесь представлены образцы местной флоры и фауны. В экспозиции музея есть экспонаты, посвящённые людям, которые работали в музее и родились в этом крае. В экскурсионную программу входит обзор комнаты лесника и дендропарков лесного техникума, а также здание заброшенной лесной школы и участки Великоандольского леса, где хранятся посадки дуба, сделанные В. Е. Граффом. См. также Молчанов, Андрей Павлович Примечания
Великоанадольський музей лісу

Великоанадольський музей лісу — відкрито у 1991 році як відділ Донецького обласного краєзнавчого музею. Це один з перших державних музеїв подібного профілю в Україні, унікальний у своєму роді. Він розташований у селищі міського типу Графське (Комсомольський) Волноваського району Донецької області у межах державного лісового заказника «Великоанадольський». Великоанадольський ліс прийнято вважати колискою наукового степового лісівництва. Музей знаходиться в будинку, який побудовано у 1853 році для Метеорологічної обсерваторії (за зразком Магнітної обсерваторії при Гірничому інституті у С.- Петербурзі). У цім помешканні більше року разом зі своєю родиною мешкав перший лісничий, засновник Великоанадольського лісництва та лісової школи, підпоручик, а потім полковник корпуса лісничих – В.Є. Графф. Окрім того, з цим будинком пов'язані імена послідовників В. Є. Граффа – лісничих Л. Г. Барка та М. Я. Дахнова. Загалом історія Великоанадольського лісу – це унікальна історія виробничої і наукової діяльності декількох поколінь лісоводів. У п'яти залах музею, розміщені матеріали, які розповідають про історію Великоанадольського лісництва та лісової школи, починаючи з 1843 року і до сьогодення. Тут представлені особисті речі, документи, меморіальні комплекси знайомлять з діяльністю вчених – лісівників В. Є. Граффа, Л. Г. Барка, Х. С. Полянського, Г. М. Висоцького, М. Я. Дахнова, Д. К. Крайнева, Ю. М. Азбукіна та ін. Численні природничі експонати та діорами розповідають про природні умови та багатства Великоанадольського лісу. Етнографічні предмети виставкового залу заохочують зануритися в атмосферу побуту кінця ХІХ – початку ХХ століття. Відвідувачі музею мають змогу дізнатися про рельєф, геологію, флору і фауну Великоанадольського лісу, про унікальний факт співіснування представників рослинного і тваринного світу лісової і степової зони. Екскурсійна програма включає також огляд кімнати лісника, дендропарків лісового технікуму, будинку колишньої лісової школи і ділянки лісу, де збереглися посадки дуба, закладені В.Є. Граффом. Адреса: 85727 смт. Графське (Комсомольський), вул. Граффа, 7, Волноваського р-ну, Донецької області. Директор музею – Кашенець Олена Олександрівна. Джерела Спеціальний культурологічний випуск аналітично-інформаційного журналу «Схід», 2004. Посилання Великоанадольський ліс на сайті Активного відпочинку
Великобудищанский монастырь

Великобудищанский монастырь — православный монастырь Полтавской епархии Украинской православной церкви в Полтавской области Украины. Расположен в селе Писаревщина Диканьского района. История В 1672 году на правом берегу реки Ворскла (приток Днепра), вблизи Полтавы (в 26 км; ныне терриотрия Диканьского района Полтавской области) был основан Спасский женский скит. В 1689 году на месте скита генеральный судья Василий Кочубей основал Спасский женский монастырь и подарил последнему Евангелие, напечатанное в Москве в 1681 году, со своей собственноручной надписью. Согласно указу императрицы Екатерины II от 10 апреля 1786 года о секуляризации монастырских земель, монастырские крестьяне были переданы государству, а за монастырём остались только 2 водяных мельницы на реке Ворскла. В 1887 году монастырь был перемещён в село Писаревщина и получил название Великобудищанский Свято-Троицкий монастырь, поскольку главным его храмом стала церковь Святой Троицы, построенная в 1819 году. В 1891 году на территории монастыря была построена Успенская трёхпрестольная церковь. При монастыре действовали двухклассная женская и приходская одноклассная школы. В годы гражданской войны на Украине (1917-1921) монастырь и его храмы были разграблены. В 1922 году монастырь был закрыт советской властью. В 2008 году деятельность монастыря была возобновлена как Троицкого Великобудищанского женского скита Полтавского Крестовоздвиженского монастыря. Литература Кузьминська О. Д. ВЕЛИКОБУДИЩАНСЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ МОНАСТИР // Енциклопедія історії України : у 10 т. : [укр.] / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл. — ISBN 966-00-0734-5. Зверинский В. В. Материалы о православных монастырях Российской империи. — СПб., 1892. Шерстюк В. Про заснування та найдавнішу історію Свято-Преображенського Великобудищанського жіночого монастиря (укр.) // Полтавський район: від давнини до сьогодення / відп. ред. О. Б. Супруненко. — Полтава—Харків: Майдан, 2021. — С. 95—102. Архивировано 10 ноября 2023 года. При написании этой статьи использовался материал статьи «ВЕЛИКОБУДИЩАНСЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ МОНАСТИР» (автор Кузьминська О. Д.) из издания «Энциклопедия истории Украины», доступного по лицензии Creative Commons Attribution-Share Alike 3.0.
Великодобронский зоологический заказник

Великодобронский зоологический заказник располагается в пределах Ужгородского и Мукачевского районов Закарпатской области Украины, к северо-востоку от села Великая Добронь. Был организован согласно постановлению Совета министров УССР от 28.10.1974 года № 500. Статус заказника получен согласно решению Закарпатского облисполкома от 25.07.1972 года № 243 и закреплён решением от 23.10.1984 года № 253. Занимаемая площадь составляет 1736 га. В пойме реки Латорица и её притоков охраняется массив дубово-ясеневого леса, который является местом жительства различных видов животных и птиц, таких как: европейская косуля, дикая свинья, белка, европейская норка, барсук, ондатра, фазан, серая куропатка, серая цапля и другие. Обитает также лесной кот, занесённый в Красную книгу Украины. Заказник является местом постоянного гнездования и концентрации во время перелётов значительного количества водоплавающих птиц, среди которых филин, серый журавль, змееяд, а также занесённый в Красную книгу Украины чёрный аист. Из растений встречаются рябчик шахматный, водяной орех плавающий, также занесённые в Красную книгу Украины. Заказник входит в состав Регионального ландшафтного парка «Притисянский». Примечания Литература І. П. Ковальчук. Великодобронський заказник // Енциклопедія сучасної України (укр.). — Киев: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2005. — Т. 4. — 699 с. — ISBN 978-966-02-3354-X.
Великодобронський заказник

Великодобро́нський заказник — загальнозоологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Ужгородського та Мукачівського районів Закарпатської області, в околицях села Велика Добронь. Площа 1736 га. Статус даний згідно з рішенням облвиконкому від 25.07.1972 року № 243, постановою РМ УРСР від 28.10.1974 року № 500, рішенням облвиконкому від 23.10.1984 року № 253. Перебуває у віданні ДП «Ужгородське ЛГ» (Великодобронському л-во, кв. 1-24). У заплаві річки Латориці та її приток охороняється масив ясенево-грабових, в'язово-ясеневих та ргабових дібров, що репрезентують рослинний світ центральноєвропейських заплавних лісів. У лісах добре розвинений підлісок та трав'яний покрив. З рослин трапляються рябчик шаховий, білоцвіт літній, беладонна звичайна, осока щетиниста, кілька видів орхідей, занесені до Червоної книги України. Також трапляються рідкісні види для Центральної Європи: виноград лісовий, короличка пізня, зірочки покривні, жовтозілля багрове, омег банатський, зірочник болотний, фіалка висока, чина болотна, а у водоймах ― водяний горіх плаваючий. У заказнику збереглося значне різноманіття фауни рівнинниого Закарпаття. Він є місцем оселення різних видів звірів та птахів, як-от: сарна європейська, свиня дика, вивірка лісова, норка європейська, борсук, ондатра, фазан, куріпка сіра, чапля сіра та інші. Трапляються також кіт лісовий, видра річкова, кутора мала, горностай, занесені до Червоної книги України. Заказник є місцем постійного гніздування та концентрації під час перельотів значної кількості водоплавних птахів, серед яких — пугач, журавель сірий, змієїд, лелека чорний, занесені до Червоної книги України. Дупла дерев служать сховищами для багатьох видів рукокрилих, зокрема нетопирів, вечірниць та нічниць (довговуха, триколірна, війчаста). Заказник входить до складу Регіонального ландшафтного парку «Притисянський». Галерея Джерела Рогатко І. В. Великодобронський заказник // Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К. : «Українська Радянська Енциклопедія» імені М. П. Бажана, 1989. — Т. 1 : А — Ж. — С. 156. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-005-0. Природно-заповідний фонд Закарпатської області / за ред. С. С. Поп. Ужгород, 2011. 256 с. — C. 109-110 Великодобронський [Архівовано 2 червня 2019 у Wayback Machine.] Посилання ВЕЛИКОДОБРО́НСЬКИЙ ЗАКАЗНИК [Архівовано 13 травня 2016 у Wayback Machine.] // ЕСУ
Gogol-Museum

Das Gogol-Museum (ukrainisch Великосорочинський літературно-меморіальний музей Миколи Гоголя Welykosorotschynskij literaturno-memorialnij muzej Mykoli Hoholja) ist ein Literaturmuseum in Welyki Sorotschynzi, dem Geburtsort von Nikolai Wassiljewitsch Gogol, in der Ukraine. Geschichte Nikolai Gogol, der in Welyki Sorotschynzi geboren wurde, setzte dem Ort mit dem Werk Der Sorotschinsker Jahrmarkt ein literarisches Denkmal. Anlässlich seines 100. Geburtstags wurde im Jahr 1909 an seinem Geburtshaus in Welyki Sorotschynzi eine Gedenktafel angebracht, zwei Jahre später – am 23. August 1911 – weihte man im Ort ein vom Bildhauer Ilja Ginzburg geschaffenes Denkmal für Gogol ein. 1929 wandelte man das Geburtshaus in ein Literatur- und Gedenkmuseum um. Es galt als das einzige Gogol-Museum in der Sowjetunion und wurde im Zweiten Weltkrieg durch die sich zurückziehenden deutschen Besatzer zerstört, wodurch wertvolle Exponate unwiederbringlich verloren gingen. Der Wiederaufbau erfolgte durch den Architekten W. Tschernjachowez (ukrainisch В. Черняховець) ab dem Jahr 1950. Das jetzige Museum öffnete am 14. Januar 1951. Im Folgejahr wurde vor dem Museum eine Büste Gogols aufgestellt, die erneut auf einen Entwurf Ginzburgs zurückging. Die Ausstellung wurde 1977 neu ausgerichtet. Im Jahr 2009 – anlässlich des 200. Geburtstags – erfolgte eine grundlegende Renovierung. Ausstellung Das Museum verfügt über einen Bestand von mehr als 8.000 Exponaten. Die ständige Ausstellung präsentiert Leben und Werk des Schriftstellers Nikolai Gogol von seiner Kindheit bis zu seinem Lebensende sowie ukrainische Volkskunst aus der Region. Das Museum verfügt über fünf Räume in zwei Abteilungen. Gezeigt werden unter anderem Gegenstände aus Gogols Besitz, darunter Schul- und Studienzeugnisse, von Gogol angefertigte Zeichnungen, historische Fotografien aus Gogols Familienkreis, Erstausgaben seiner literarischen Werke, wie Die toten Seelen, Der Revisor, Mirgorod und Arabesque, des Weiteren ein Zylinder, ein Taschentuch, ein Notizbuch und die Totenmaske des Dichters. Auch ein Repin-Gemälde Gogols aus dem Jahr 1878 befindet sich im Museum. Weblinks Literal and Memorial Museum of M.V. Gogol (mit interaktiver Tour durch die Ausstellung, englisch), Museum Portal. Einzelnachweise
Великосорочинський літературно-меморіальний музей Миколи Гоголя

Великосорочинський літературно-меморіальний музей Миколи Васильовича Гоголя заснований 1929 р. у будинку де народився славнозвісний український письменник та відбудований 14 січня 1951 р. після його знищення у часи війни. Музей М. В. Гоголя у Великих Сорочинцях має два дні народження. За ідеєю народного артиста Амвросія Бучми та з ініціативи місцевих активістів у 1929 р. засновано перший Великосорочинський літературно-меморіальний музей М.В, Гоголя у будинку лікаря М. Трохимовського, в якому народився славетний письменник. Але у 1943 p., відступаючи, гітлерівська навала знищила його: багато цінних експонатів було безповоротно втрачено. У післявоєнний час на місці спаленого будиночка за проектом полтавського архітектора П. П. Черніховця збудовано нове приміщення музею. Першим директором закладу призначено організатора й активного учасника сорочинського повстання селян 1905 р. — Микиту Михайловича Козиленка. 14 січня 1951 р. у Великих Сорочинцях відбулося урочисте відкриття новозбудованого літературно-меморіального музею М. В. Гоголя, який надалі став справжнім центром культури, активним пропагандистом творчості славетного письменника, гордістю сорочинчан. Повоєнний Великосорочинський літературно-меморіальний музей М. В. Гоголя пережив 2 реекспозиції: у 1977-му та 1999 pp. 1 квітня 2009 року музей зустрів чисельних відвідувачів повністю відреконструйованим приміщенням, новою добудовою виставкової зали та сучасним благоустроєм прилеглої території. П'ять музейних залів очікують проведення нової реекспозиції. Зберігає близько 4 тис. експонатів: особисті речі М.Гоголя, малюнки, вірші, перші видання творів, фотокопії рукописів, світлини, роботи художників І.Рєпіна, П.Коровіна, І.Крамського, К.Трутовського, В.Маковського, Кукриніксів, М.Дерегуса та майстрів народної творчості . Примітки Посилання Великосорочинський літературно-меморіальний музей М.В.Гоголя
Velyki Klišči

Velyki Klišči (ukrajinsky: Великі Кліщі; rusky: Великие Клещи) je bývalá vesnice (selo) v Korosteňském rajónu v Žytomyrské oblasti na severní Ukrajině. Vesnice byla evakuována v roce 1990 po Černobylské havárii v roce 1986. Nachází se v „zóně absolutního (povinného) přesídlení“ uzavřené zóny Černobylu, což je oficiálně označená zakázaná oblast kolem místa katastrofy. V obci se nachází kostel sv. Michaela. Dějiny Osada je poprvé zmíněna na konci 17. století. V roce 1972 v ní žilo 786 obyvatel, zatímco v roce 1981 to bylo 850. Vesnice byla správním střediskem vesnické rady Velyki Klišči, což je oblast místní správy v regionu. Po Černobylské havárii byla vesnice v roce 1990 evakuována. V té době zde žilo 250 rodin. Všichni byli s podporou vlády přemístěni do vesnice Lysivka v Popilňanském rajónu ve stejné oblasti. Dne 28. prosince 1990 Rada Žytomyrské oblasti odhlasovala odstranění Velyki Klišči a sousední vesnice Poliske z rejstříku obydlených míst. Proces byl dokončen, když Nejvyšší rada Ukrajinské sovětské socialistické republiky tento zákon dne 12. února 1991 zveřejnila. Po evakuaci zůstala pouze jedna obyvatelka obce (samosely), žena, která zemřela ve věku 62 let na následky ozáření z katastrofy. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Velyki Klishchi na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Velyki Klišči na Wikimedia Commons Osada Černobylské oblasti (opuštěná 1986) vesnice Velyki Klišči na Wikimapia
Velyki Klishchi

Velyki Klishchi (Ukrainian: Великі Кліщі; Russian: Великие Клещи) is a former village (a selo) in Korosten Raion, Zhytomyr Oblast, northern Ukraine. The village was evacuated in 1990 following the aftermath of the 1986 Chernobyl disaster. It is located within the "Zone of Absolute (Mandatory) Resettlement" of the Chernobyl Exclusion Zone, which is an officially designated exclusion area around the site of the disaster. A church by the name of St. Michael is located in the village. History The settlement was first mentioned at the end of the 17th century. In 1972, its population was 786, while in 1981, it was 850. The village was the administrative center of the Velyki Klishchi Village Council, a local government area in the raion. Following the aftermath of the Chernobyl disaster, the village was evacuated in 1990. At the time, 250 families resided in the village. They were all relocated to the village of Lysivka in the oblast's Popilnia Raion with the support of the government. On 28 December 1990, the Zhytomyr Oblast Council voted to remove Velyki Klishchi and the neighboring village of Poliske from the register of populated places. The process was finalized when the Verkhovna Rada of the Ukrainian Soviet Socialist Republic published the law on 12 February 1991. Only one resident of the village remained after the evacuation (a samosel), a woman who died at the age of 62 due to the effects of radiation from the disaster. References External links Chernobyl Region Settlement (Abandoned 1986) Village of Velyki Klishchi on Wikimapia
Верви

Ве́рви — заплавне озеро в лівобережній заплаві річки Дніпро в межах Черкаського району Черкаської області України. Озеро розташоване на південь від села Сушки, серед соснових лісів. Водойма має вузьку і видовжену з півночі на південь форму з декількома вигинами. Довжина становить 1,8 км, а ширина всього 30 м. Стікає на північ до річки Горіхівки, і далі у Дніпро. Примітки
Вернісаж (Львів)

«Верніса́ж» — стихійний ринок картин, художніх виробів, сувенірів, антикваріату у Львові. Розташований поруч з театром імені Марії Заньковецької, на площі Вічевій, що розташована між вулицями Лесі Українки, Театральною та Низький Замок. «Вернісаж» розпочинався в роки «Перебудови» на колишньому дитячому майданчику, на перетині вулиць Краківської та Вірменської, і завдячує своїй появі художникам. Вони першими почали виставляти тут свої роботи на продаж. А вже потім, до них долучилися майстри інших творчих ремесел. Згодом імпровізований мистецький ринок перемістився на майдан, який від 1990 року має назву площа Вічева. Великий вплив на таке переміщення мав другий фестиваль «Вивих», який проходив у Львові в 1992 році. З 2008 року тривають спроби знести «Вернісаж» під різними приводами — від «впорядкування стихійної торгівлі» до побудови готелю. Такі плани місцевої влади викликали протести громадськості, внаслідок яких знесення «Вернісажу» вдалось уникнути. Львівською міською радою 7 лютого 2013 року було прийнято рішення про облаштування стихійного ринку. Примітки Посилання Львівський Вернісаж. photo-lviv.in.ua. Фотографії старого Львова. 14 листопада 2011. Процитовано 5 серпня 2021.: Обслуговування CS1: Сторінки з параметром url-status, але без параметра archive-url (посилання)