Lucki vár

A lucki vár (ukránul: Луцький замок, lengyelül: Zamek w Łucku), helyi nevén Ljubart vára (litvánul: Liubarto pilis; Замок Любарта, Zamok Liubarta) vagy Felsővár (Верхній замок), az ukrajnai Luck városának legjelentősebb nevezetessége, és mint ilyen szerepel a 200 hrivnyás bankjegyen. A várat a 14. század közepén építtette Liubartas nagyfejedelem, az egyesített Galícia-Volhínia utolsó uralkodója a saját megerősített székhelyének. A másik városban épült vár, az Alsóvár, amelyet a 14. századtól a Czartoryski család építtetett, ma már rom, így lucki vár alatt általában Liubartas erődítményét értik. Története Az első faerődítmény A mai vár helyén lévő erődített, nagy méretű település a 10. század óta egy szigeten, a mocsarak között helyezkedett el. A 11. század végén több szakaszban megkezdődött az agyag- és földsánc építése. Kezdetben a sánc magassága 1 méter volt, ezt később 3 méterre növelték. Ezen a korábbi földváron és az egész szigeten új, erőteljes fa erődítmények jelentek meg, amelyek összetett rönkszerkezetekből álltak, így palánkvárrá bővítve azt, így megszületett az úgynevezett ditinec. A korai erőd hosszú és nehéz ostromokat állt ki. 1073-ban II. Boleszláv lengyel király 6 hónapon át ostromolta meg, 1150-ben pedig I. György kijevi nagyfejedelem seregei 6 héten át vették körül Luckot (akkori nevén Lutszk), de nem sikerült bevenniük. 1175-1180-ban a ditinec közepén épült Keresztelő Szent János-templom. Ebben az időben alakult ki a vár fejedelmi udvara, a mindenkori fejedelem fő rezidenciája. Itt élt az uralkodó család és különböző kormánytisztviselők. 1259-ben a város nem állt ellen Kuremsza kán ostromának. Két évvel később Boroldaj kényszerítésére Vaszilko Romanovics fejedelem lebontotta Luck erődítményeit, így a város védtelenné vált a megszállókkal szemben. A 14. század első negyedében azonban, amikor Volhínia függősége az Arany Hordától meggyengült, a fából készült erődítményeket teljes egészében helyreállították. Lubart, az első kővár építője Gediminas litván nagyfejedelem fia, Liubartas, más néven Lubart 1331-ben vette feleségül II. Andrij Jurijovics galíciai-volhíniai nagyfejedelem lányát, Agripinát. 1340-ben lett a Rusz királya (a Galícia-Volhíniai Fejedelemség nagyhercege). Ez idő tájt kezdődött az erődítések nagyszabású átépítése. A pontos dátumot nem lehet megállapítani, de okkal feltételezhető, hogy a kővár építése legkorábban a század közepén kezdődött meg. Az építkezés azonban nem korlátozódott magára a várra. A fejedelmi rezidencia körüli vízszint emelésére gátat építettek, valamint a torony előtti vizesárok felett felvonóhidat. Magát a téglaégetést a szűkös váron kívül, annak egyik fala körül végezték. Így lehetett a ditinyek területét bővíteni. A 28–30 cm x 12,5–15 cm x 7,5–9 cm méretű téglákat gótikus falazási technikával rakták le. Így épült a torony, a fejedelmi palota és a nyugati fal. Ez volt az első építési időszak. Logikus, hogy ennek az időszaknak a kronológiai keretét 1352-1366-nak tekintjük, a III. Kázmér lengyel királlyal kötött fegyverszünet megkötésétől az ellenségeskedések kezdetéig terjedő időszaknak. 1366-ban, Vlagyimir fővárosának elvesztése után Lubart a székhelyét Luckba tette át, és így végleg itt telepedett le. Azonnal megkezdődött az erődítmények további nagyszabású átépítése. Ebben az időszakban a város külvárosát, amely a régi szláv hagyomány szerint a dytynetek mellett (körül) helyezkedett el, egy még mindig fából épült külső várkastéllyá alakították ki, veteményeskertekkel és védőtornyokkal. Területét a Lubarthoz közeli tisztviselők, püspökök és más nemesek udvarházaival építették be. A város saját lakóit kiszorították az Okolnyij-várból. 1370-ben Kázmér meghalt, és a háború véget ért, ám Luckban ezt követően is folytatódtak az erődítési munkálatok. A bejárati tornyot egy szinttel megemelték, és csúcsos tetőt építettek fölé. Az északi fal nagy részét téglafalra cserélték. Ugyanez vonatkozik a keleti falra is. A Kormányzótorony a bejárati toronyhoz hasonló támpillérekkel épült a külső sarkokon. A tornyot csak a védőfalak szintjéig húzták fel. A felhasznált téglák közelebb álltak az egységes szabványhoz, jobban égetettek és jobb nyersanyagokból készültek. Annak érdekében, hogy az alapozás ne csússzon le a bástyáról, az építők lépcsőzetes teraszok formájában szintezést alkalmaztak. Ezenkívül használtak egy védjegyet is: vékony réseket a téglák közötti habarcsfugákban. Így vizuálisan könnyen megállapítható, hogy a falak melyik részét építették ebben az időben. Mindezek a változások a második építési időszakot alkotják. Ez 1385-ben Lubart halálával ért véget. Így két várban – Vernyijben és Okolnyijban – összpontosult a Volhíniai fejedelemség összes kormányzati szerve: a törvényhozó, a végrehajtó, a bírói és az egyházi. Ez egyúttal előkelő lakóhely volt, ahol csak gazdag polgárok, kormánytisztviselők és egyházi személyek rendelkeztek itt birtokkal. Ennek ellenére a városi társadalom, amely gazdasági és kulturális szempontból erősen fejlett volt, nem érezte a negatív következményeket. A várakon kívüli építkezések, bár fából készültek, sokkal kiterjedtebbek és monumentálisabbak voltak. A Vitold-kori vár Lubart halála után fia, Fedir Lubartovics lett a nagyherceg. De nem volt joga a lutszki uralomra, mivel nem Lubart első feleségének a fia volt. 1387-ben Vytautas, más néven Vitold a családjával, hercegekkel és bojárokkal együtt Lutszkban telepedett le. 1392-ben a lutcki fejedelemséget örökre átruházták rá, és ezzel egyidejűleg Litvánia nagyfejedelme lett. Vytautas nagy figyelmet fordított Luckra. Gyakran látogatta a várost, és a nagyfejedelmi politika körébe vonta. Uralkodása alatt Luck a Litván Nagyfejedelemség nem hivatalos déli fővárosának státuszával rendelkezett. Ez természetesen nagy jelentőséggel bírt a várak, különösen Verhnij, a nagyherceg rezidenciája számára. Vytautas uralkodása alatt zajlott a harmadik építkezési időszak, amely több szakaszban valósult meg. Általánosságban elmondható, hogy az egész Felsővár téglából épült: elkészült az északi és a keleti fal, és ezek találkozásánál felhúzták az Úr tornyát. Mindhárom tornyot fazsindellyel fedték. A többi toronnyal ellentétben a püspöki torony egyetlen módszerrel épült. A falazat jellege és a téglák mérete teljes azonosságot mutat a hrodnai régi kastély helyén álló várral, ami arra utal, hogy ezekben a városokban egyetlen mesterember-csapat dolgozott. A vár területén egy fejedelmi palota is állt, amely később várként királyi tulajdonba került. Amint az dokumentumokból ismert, a 16. század közepén a régi palota helyén egy új palota építése kezdődött, olasz (feltehetően reneszánsz) építészeti elemek felhasználásával. A palota a bejárati toronyhoz csatlakozott, 28 öl hosszú, 6 öl széles és 10 öl magas volt. 1427-ben Vytautas V. Márton pápától bullát kapott, hogy a püspökséget Vlagyimirből Luckba helyezze át. Ezért 1425-ben elkezdték a Szentháromság-fatemplom építését az Okolnyij-várban, melyet két évvel később be is fejeztek. 1429. január 22-én a vár falain belül, nevezetesen a fejedelmi palotában került sor az európai uralkodók találkozójára, ahol többek között azt is megvitatták, hogy Vytautast litván királlyá koronázzák-e. A korabeli esemény példátlan nagyságú volt, részt vett rajta többek között: Lengyel Királyság: Jogaila krakkói püspök (a későbbi II. Ulászló lengyel király), Zbigniew Oleśnicki krakkói vajda, Tarnówi János és lengyel mágnások. Magyar Királyság és Cseh Királyság: Luxemburgi Zsigmond későbbi német-római császár és felesége, Cillei Borbála; továbbá német, cseh, magyar és horvát nemesi családok képviselői. Dán Királyság: VII. Erik dán, svéd és norvég király Livóniai lovagrend: Siegfried Landorf Spanheim rendi mester és lovagjai. Teuton lovagrend: Balga Komtur V. Márton pápa elküldte pápai legátusát, András Domonkost. Bizánci Birodalom: VIII. Ióannész bizánci császár küldöttei Moszkvai Nagyfejedelemség: II. Vaszilij moszkvai nagyfejedelem,és Fótiusz, Kijev moszkvai metropolitája Tveri Nagyfejedelemség: Borisz tveri nagyfejedelem Rjazanyi Nagyfejedelemség: III. Iván Moldávia küldöttei A volgai, doni és perekopi tatár kánok A találkozó elmérgesítette a Lengyel Királysággal való kapcsolatokat. Vytautas azonban hamar meghalt anélkül, hogy király lett volna. A Lengyelországgal való nehéz kapcsolatok nehéz örökségét pedig utódjára, Švitrigailára hagyta. A Zsigmond-kori vár Két évvel a kongresszus után kitört a lutszki háború. A fejedelmi hadsereg körülvette a várat, és több héten át ostromolta. A vár védelmét Jursza vajdára bízták. Végül a sereg súlyos veszteségeket szenvedve visszavonulásra kényszerült., mivel a vár sikeresen ellenállt az ostromnak. A bonyolult politikai helyzet Litvánia két fejedelemségre való felosztásához vezetett: az önálló litván nagyfejedelemségre, amelyet Zsigmond vezetett, és a lutszki (rusz) fejedelemségre, amelyet Švitrigaila irányított. 1434 augusztusában, még mindig Švitrigaila támogatójaként Olekszandr Nosz herceg Lutszk várát Zsigmond fejedelemnek adta, ő pedig Ivan Haszhtoldot nevezte ki sztarosztának, de hamarosan ismét gazdát cserélt. 1436-ban a vár ellenállt Zsigmond csapatai ostromának. Ezután a vár Švitrigailáé lett, majd 1438 végén vagy 1439 elején ismét Zsigmondé. Az erődítmény a folyamatos támadások miatt további korszerűsítésre szorult. Švitrigaila életének vége felé a felső várban is folytak építési munkálatok, amelyek a negyedik építési periódust jelentették. Ekkor bővítették a várfalakat, és egy újabb sor boltíves folyosót fektettek le a lőfegyverek számára. Az új részek kiszolgálására egy további fából készült galériaszintet is telepítettek. A Lőportornyot a másik kettő szintjére magasították meg. Ezt a tornyot egy ideig Švitrigailalovának nevezték. Ezzel befejeződött a téglából épült Felsővár építése. A következő építési időszakok munkálatai nem sokat változtattak a vár képén. Tekintettel a czerski várral való nagy fokú építészeti hasonlóságra, úgy vélik, hogy a porosz erődítési hagyományok befolyásolták a Felsővár építőit. Az Okolnyij-vár rekonstrukciója 1473-ban a külső vár a Felsővárral ellentétben még mindig fából készült maradt, de Ambrose Contrari velencei követ külön megjegyzést tett annak szilárdságáról. A 15. század második felében azonban a török-tatár portyák veszélye fokozódott, és a palánk védelmi ereje már nem volt elegendő. Lutszk 1500-ban és 1502-ben az Arany Horda támadásaiktól szenvedett. A törökök egyre mélyebbre hatoltak Polisszja, Litvánia és Lengyelország területére. Sürgősen meg kellett erősíteni a volhíniai várakat, amennyire csak lehetett. Már 1502-ben nagyszabású munkálatok kezdődtek Lutszkban. Kezdetben 240 000 téglát gyártottak, később pedig további 70 000-et. Összesen 215 kopejkát költöttek a téglavetéshez felbérelt munkások fizetésére, további 384 kopejkát pedig a munkához szükséges különféle anyagokra és egyéb kiadásokra. A következő években még több pénzt költöttek. Az Okolnyij-vár fából készült részeit elkezdték téglafalakra cserélni, melyek 1,7-2 méter vastagok voltak. A falazatrendszer gótikus díszítésű volt. A legyártott téglák azonban nem voltak elegendőek a kastély teljes rekonstrukciójáho, így a befejezetlen részét fából építették fel. A munkálatokat a vámbevételek terhére végezték. Az újjáépítés nem volt hiábavaló, 1508-ban a tatárok megpróbálták elfoglalni Lutszkot, de hatékony ellenállásba ütköztek, és menekülniük kellett. A következő évtizedekben az Okolnyij-vár rekonstrukciója nagyjából befejeződött. Így a kőtornyok ugyanolyan tetőket kaptak, mint a felső várban. Így az Okolnyij nyolc tornyából 4 téglából épült, 4 pedig fából. A 16-17. századi vár A magdeburgi jogok 1497-ben történt visszaadása Lutszknak új jogi légkört teremtett. A város többé nem tartozott a várhoz, saját bíróságot és közigazgatást kapott két kollégium formájában: az ítélőtábla, amelynek élén a wójt állt, és a tanács, amelynek élén a polgármester állt. A testületek a városházán üléseztek. Ez negatívan hatott a vár gazdasági helyzetére, mivel csökkentette feudális birtokait és jogait. A vár feje továbbra is a sztaroszta maradt. A városlakók feletti hatalma főként annyiban terjedt ki, hogy ő volt a város teljes erődrendszerének katonai parancsnoka, amely magában foglalta mind a várakat, mind a város számos falát és védelmi gyűrűjét. Ez azonban lehetővé tette a városlakók gazdasági elnyomását is. A vár a hozzá tartozó falvak rovására működött. Miután 1552-ben a falvakat bizonyos érdemeikért kiosztották a nemesek között, már csak 8 maradt belőlük. Így ezekben a falvakban külön udvarokat készítettek a nagyherceg, a külföldi követek és más vendégek érkezésére. Az őket kiszolgáló emberek ezen udvarok mellett laktak. Az udvarokat a várközség parasztjainak feladatai alapján tartották fenn. A fazekasok kielégítették az étkészlet iránti igényt, az ácsok javítási munkálatokat végeztek a várban. A megyétől függő parasztok minden egyes tevékenységtípusa, hivatásos vállalkozása természetbeni, terménybeni és pénzbeli adókötelezettséggel volt sújtva. Így e falvak bevételeit a közigazgatási apparátus és a várgazdaság fenntartására fordították. Az 1560-as éveiben végrehajtott zemsztói reformok után a vár szinte kizárólag igazságszolgáltatási és közigazgatási funkciót kapott, ami a gazdaság hanyatlásához vezetett. A bírósági eljárások a lutszki várkormányzat hatáskörébe tartoztak. A bíróság joghatósága kiterjedt a megyére, a volhíniai nemességre, néha az egész tartományra, egyes esetekben pedig több tartományra is. A litván statútumok reformjai előtt két várbíróság működött: a sztaroszta által vezetett grodnói bíróság, amely minden ügyet elbírált, és a volhíniai marsall fellebbviteli bírósága. Az 1566-os litván statútum után a bírósági struktúra szerteágazóbbá és specializáltabbá vált. Valamennyi bíróság ülését a Felsővár termeiben vagy a Szent János-székesegyházban tartották. A 16. században a vár területét eléggé sűrűn beépítették, és nagyon kevés szabad területet hagytak meg. A Felsővár fő részei a főúri udvar, a székesegyház a temetővel és a fejedelmi terület, ahol a palota állt. A 16. század közepétől azonban már sem a város polgármestere, sem a városigazgató, sem más hivatalnokok nem laktak a várban. A 17. század közepén a várak szerepe tovább csökkent, és 1652-ben a varsói szejmre küldött volhíniai követek utasítást kaptak arra, hogy a város védelmét általában erősítsék meg, ne csak a várakat. Az 1658-as összeírás a lutszki várakat felújításra szorulóként jegyzi fel: a tornyok fedetlenek voltak, és két ágyún kívül nem voltak fegyverei. Ezután javult a gazdasági helyzet: visszakapták a Holiszjiv falut, adót kaptak a Sztir folyón való közlekedésből, a városi fejpénzből, a kereskedelmi adóból és egyebekből. Összességében a bevételek évi 995 guldenre rúgtak, amiből a vár fenntartására fordított kiadások után évi 750 gulden maradt. Ezt a pénzt 1667-ben restaurálási munkálatokra költötték. 1667-ben a Styrowa- és a Bejárati tornyot újabb emelettel egészítették ki, a Kapu- és a Władysława-torony közötti falakat felújították, és az északi fal nyugati felében az alsó, íves, hosszútávú íves boltívek sora fölött egy sor váltakozó réses és íves közelharci gyilokfolyosót rendeztek be. Ezek a változtatások az ötödik építési időszakot jelentették. Az Okolnyij-várat sem hanyagolták el. A 17. század elején nagy változások történtek. Radziwill Albrecht Stanisław, Lutszk főispánja az Okolnyij-vár déli részén álló palotáját a Szent Brigitta-rendnek adományozta. Ezt követően a rend aktívan megkezdte a palota átépítését és a templommal kiegészített szerzetesi cellák hozzáépítését. Az új épület a várfalak egy részét helyettesítette. Ugyanez történt az Okolnyij-vár déli bejárati tornya melletti fal egy darabjával is. A Lutszkba ekkor érkezett jezsuita rend egy reneszánsz templom építésébe kezdett. Nem sokkal később mögötte egy kollégiumot építettek, amelynek nyugati fala az Okolnyij-vár falának egy részét pótolta. A templom és a kollégium déli falán gyilokfolyosók húzódtak, így a vár védelmi funkciója nem sérült. A 18. századi vár A 18. században a komplexum bizonyos átalakításokon ment keresztül. Először is a vár végleg elvesztette védelmi funkcióját. Másodszor, a heves vallási harcok miatt a vár többé nem lehetett Volhínia stabil szellemi fővárosa, mivel az ortodox Szent János-székesegyháza átkerült a görögkatolikusokhoz. Az 1770-es években Szilveszter Rudnyickij püspök idején lebontották, és megkezdték egy új templom alapkőletételét, de a püspök halála megakadályozta a templom befejezését. 1781-ben egy nagy tűzvész elpusztította a befejezetlen székesegyházat, valamint a katolikus Szentháromság-székesegyházat, több más templomot és számos lutszki házat. Bár a székesegyházat a szomszédos Péter-Pál-templomba költöztették, Lengyelország közelgő felosztása, különösen a harmadik felosztás már megingatta a katolicizmus erejét Volhíniában. És ha a század elején és közepén a vár még betöltötte a közigazgatási, igazságszolgáltatási és szellemi központ szerepét, a század végére a hanyatlási tendenciák felerősödtek, megingatva a helyzetet. Ugyanez vonatkozik mindkét vár fizikai állapotára is. Az 1765-ös összeírók például már nem említik a fejedelmi palotát, a Sztir-toronyban megőrzött városi könyvekbe beszivárgott az esővíz, és nem voltak fegyverek. A külső várnak ekkor még egészen jó állapotú falai voltak. Ekkor már külvárosnak nevezik, és területét egy közönséges városnak feleltetik meg. Ennek az az oka, hogy egyrészt egész Lutszk abban az időben egyetlen nagy erődített vár volt, ami bizonyos mértékig a kiváltságos várterületet a tulajdonképpeni várossal tette egyenlővé, másrészt a városi lakosság növekvő jelentősége, amely közeledett a nemességhez, hozzájárult a városnak a vártól való önállósodásához. Az 1781-es tűzvész után a város hanyatlásnak indult, és a vár is súlyosan megsérült, így az idősebb Józef Clemenchorz Chortorsky hozzálátott az újjáépítéshez. A Felsővár bejáratának némileg megváltozott az arculata. A bejáratokat, amelyek magasan a tér felett helyezkedtek el, befalazták. Helyette a rámpa egy részét elhordták, és a torony alsó szintjén egyetlen nagy bejáratot alakítottak ki, valamint új kőhidat építettek boltíves árkádsorral. Magát a tornyot erős támpillérekkel erősítették meg úgy, hogy a régi támpilléreket részben beépítették az újakba. Részben a fejedelmi palota helyén épült fel az iroda, ahová a levéltári udvari könyvek kerültek át a leégett Iván teológus osztályáról. Az Okolnyij falait a tűz nagyon súlyosan érintette, a négy toronyból hármat elkezdtek lebontani. Tulajdonképpen az Okolnyij-vár mint egységes építmény megszűnt létezni, és a „lutszki vár” fogalma csak a Felsővárra kezdett vonatkozni. Ezek az események és munkálatok alkották a hatodik építési időszakot, amely kialakította a Felsővárnak azt a megjelenését, amely ma is látható. Orosz uralom alatt A harmadik lengyel felosztás után Luck az Orosz Birodalom részévé vált. A cári hatalom lengyelekhez és az újonnan csatolt területekhez való lojális hozzáállásának köszönhetően egy ideig továbbra is érvényben maradt a litván statútum, a földbirtokosi és a podkomorszki bíróságok működtek, és a szejmikek is összeültek. Ezenkívül helyreállították a lucki görögkatolikus püspökséget, amelynek székhelye a Szent Dimitro-székesegyházban volt, az egykori Okolnyij-vár területén. A kastély kancelláriájában továbbra is Jakov Kozhenovsky, a bírósági levéltár vezetője dolgozott a kastély archívumában az elmúlt három évszázad során összegyűjtött dokumentumok nyilvántartásának összeállításán. 1807-ben a Felsővár területén megyei kincstárat építettek. Azonban Volhínia autonómiája nem tartott sokáig, és már 1840-ben véglegesen eltörölték a régi bírósági rendszert, a görögkatolikus egyházat pedig felszámolták, hivatalosan az orosz ortodox egyházhoz csatolva azt. A vár mint önálló intézmény működése megszűnt. Területe és épületei innentől szokásos városi területnek számítottak. Ettől kezdve a várat főként archívumként, lakóépületként és tűzoltóságként használták. Az 1845-ös tűzvész után, amelyben Luck legtöbb temploma és kolostora leégett, a megégett várfalakat építőanyagként használták fel. A negatív tendenciák csúcspontja az 1863-ban kiadott „legfőbb parancs” volt, amely a torony és a vár falainak lebontását és építőanyagként való elhordását rendelte el. A Kapu-torony anyagáért az aukción 373 rubelt fizettek, és a valamikori hatalmas lucki erődítményt elkezdték lebontani. Ez azonban nem bizonyult olyan egyszerűnek, hiszen még ennyi évszázad után is az építmény szilárdsága meglehetősen nagy volt. A vár bontása nagyon lassan haladt. Csak a bejárati torony melletti fal egy részét sikerült lebontani, magát a tornyot pedig még részben sem tudták megbontani, így szilárdsága ebben a században is megmentette. A következő évben a kijevi műszaki bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a falak nincsenek veszélyes állapotban, sőt, történelmi emlékműként meg kell őrizni őket. A vár egyre nagyobb figyelmet keltett a művészek, írók és a régiségek kedvelői körében. A19. század második felében számos rajz és metszet készült, amelyek a festői romokat ábrázolták, és sok cikk és tanulmány íródott a vár és a város történetéről. A korabeli volhíniai lengyel író, Józef Ignacy Kraszewski is felkereste a helyszínt, de a neves ukrán költőnő, Leszja Ukrajinka is megörökítette a hatalmas falakat a „Volhíniai emlékek” című versében. 1887–1890 között 623 rubelt különítettek el a felújítás munkálataira. A falakban lévő lyukakat befalazták, a Kapu-tornyot fémmel megerősítették. Azonban az eredeti attikát ezen a tornyon lebontották, mert veszélyes állapotban volt. A következő évtizedekben több bizottság is megállapította a falak és tornyok rendkívül rossz állapotát, amelyek leomlásával kellett számolni. K. Ivanickij, majd K. Teležinszkij is kidolgozott terveket a mentő restaurálásról. Azonban nem különítettek el pénzt erre a célra. Végül a Kapu-toronyhoz közeli falrész a lépcsővel együtt leomlott. De ez már nem zavarta a hatóságokat, mert akkor már dúlt az első világháború, és a Orosz Birodalom hamarosan megszűnt létezni. A 20. században Az 1921-es rigai békeszerződés értelmében Volhínia visszakerült a Második Lengyel Köztársasághoz. Azonnal, még abban az évben megkezdődtek az erődítmény konzerválási munkálatai. A várban végzendő munkákra közel 2,7 millió lengyel márka költségvetést állítottak össze. Végül a költségvetés 9 millió márkára emelkedett. A munkálatokat a lublini konzervátori körzet végezte J. Sennyitsky építész vezetésével. Megerősítették a bejárati tornyot, vasbeton födémeket építettek a torony alsó szintjeire, megerősítették a Vlagyica-tornyot, és befedték a Styr-tornyot. A volt kancelláriában megnyitották a Volhíniai Természet- és Helytörténeti Múzeumot. A vár udvarát a tűzoltóság foglalta el. A korabeli dokumentumokban az erődítményt Lubart-várnak nevezik –ettől kezdve a mai napig a Felső várat nem hivatalosan így nevezik, bár azóta az ukrános Ljubart formát használják. A kastély felújítási munkálatai a második világháború és Volhínia Szovjetunióhoz való csatlakozása miatt félbeszakadtak. A kastély szovjet kutatásait 1949-ben J. V. Borogyin építész kezdte meg. 1952–1953-ban kidolgozták a restaurációs tervet, de azt nem valósították meg. 1963-ban a várat állami védelem alatt álló műemlékké nyilvánították. Ettől kezdve megkezdődtek a vár restaurációs és konzervációs munkálatai. Az 1960–70-es években nagyszabású munkálatokat végeztek M. Govgyenko tervei alapján, O. M. Godovanyuk kivitelezésében. A tornyokat megerősítették, a bejárati torony és a hivatal közötti falat újjáépítették, az belső tereket rekonstruálták, a tornyok közötti emeletek közötti födémeket és az attikákat helyreállították, a falakon a fa gyilokfolyosókat helyreállították, az összes elveszett erődítményelemet újakkal cserélték ki, hogy visszaállítsák a korábbi megjelenést. A kastély udvarát fákkal ültették be. 1985-ben létrehozták a „Régi Luck” történelmi-kulturális rezervátumot, amely magában foglalta a város legrégebbi területét a várossal és sok más objektummal. Azóta a erődítmény folyamatosan szakértők felügyelete alatt áll. Alapos régészeti kutatásokat végeztek a Ljubart-vár területén – a fejedelmi palotában, az Ivan Bogoszlov-székesegyházban, a kastély alapjaiban. Geológiai és régészeti kutatásokat végeztek a kulturális rétegekben, tanulmányozták a kastély történetét irodalmi forrásokból. Ugyanakkor az 1980-as években a kastély területének rendezése felfüggesztésre került. A turisták kényelmes hozzáférésének biztosítása érdekében a Vlagyika-toronyhoz, ahol megkezdődött a harangmúzeum kialakítása, az 1980-as évek végén fa lépcsőket építettek, bár történelmileg azok nem léteztek ott. Emellett a fejedelmi palota alapjait is feltárták, hogy megjelöljék annak elhelyezkedését. A vár sáncainak restaurálását, amelyet még a 20. század elején terveztek, már csak a Szovjetunió összeomlása és Ukrajna függetlenedése után, részben 1994-ben hajtották végre, azonban a városi tanácsnak csak a sáncok alapjának feltöltésére volt elegendő pénze. A 21. században 2006-ban kidolgozták a történelmi-kulturális rezervátum fejlesztési koncepcióját, amely többek között magában foglalta Teológus Szent János templomának és a fejedelmi palotának a helyreállítását, az Okolnyik-vár területén álló épületek lebontását és egy új, a középkori Luck építészetéhez jobban illeszkedő épület létrehozását. A koncepciót azonban 2008–2009-ben a gazdasági válság miatt nem támogatták megfelelő finanszírozással. Ehelyett a vár tömegrendezvények helyszínévé vált: ezek közé a rendezvények közé tartozik a „Polisszkij folklórnyár”, a harangozási, kovácsművészeti, virágkötészet fesztiválok, a Ljubart-Fest néprajzi fesztivál, a „Lucki vár kardja” lovagi torna, az „Éjszaka a lucki várban” fesztivál. Ezenkívül 2006-ban befejezték a bejárati torony falának építését, és az Okolnyik-vár falának egy részét is pótolták. 2011-ben az „Ukrajna hét csodája” akció eredményei alapján a Felső vár az első helyet szerezte meg. 2016-ban a kastély udvarán felállították Volin fejedelem emlékművét. A szobrot Szerhij Zinyecs szobrász készítette még 2002-ben a Luckban megrendezett szobrászati szalonon, majd a Voli sugárúton állították fel. 2018-ban a Kapu-torony előtt elhelyezték a Felső kastély bronz makettjét, amelyen a feliratok normál betűkkel és Braille-írással is olvashatók. A Czartoryski-kastély tornyának, falainak és alagsorának helyreállítását 2019–2021 között végezték el. A környező területet turisták számára rendezték be, megtisztították a bozótostól, és új kilátóteraszt alakítottak ki. 2023 júliusában a nagyközönség számára megnyitották az Okolnyij-várat, beleértve a frissen feltárt pincerendszert is. 2023-ban az Okolnyij-vár múzeuma lett a leglátogatottabb turisztikai látványosság Luckban: megnyitása óta az év júliusban közel 13 ezer turista látogatta meg. Építészeti jellemzői Felső vár A Ljubart-féle erődítmény összességében egy egyenlő oldalú háromszög alapterületű épületegyüttes, amelynek csúcsain tornyok találhatók, egymástól körülbelül 100 méterre. A falak magassága körülbelül 12 méter a sánc felett, vastagságuk alul eléri a 3 métert, a felső rész vastagsága 0,8 méter. Összesen 5 millió téglát használtak fel a várkastély építéséhez. Hat évszázad alatt a vár udvarának padlószintje körülbelül 3,8 méterrel emelkedett. A falak és a tornyok gótikus falazási rendszerrel épültek. A téglák mérete a felhasználásuk idejétől függően változik, általában a (28-30)x(12,5-15)x(7,5-9,5) centiméteres mérettartományba esnek. A falakon gyilokfolyosók találhatók lőrésekkel. A falak helyenként zsindelytetővel vannak fedve. A Kapu-és az Uralkodói-torony közelében konzolokon erkélyek találhatók, amelyekről a fal alsó szakaszait lehetett belőni. A Kapu-torony (В'їзна вежа) egy ötemeletes, párhuzamos oldalú építmény. Magassága 28 méter, alapterülete 11,9×12,05 méter. Déli részén csigalépcső található, amely a fejedelmi palotával volt összekötve. A torony sarkától indul az Okolnyij-vár fala. Alul a torony hatalmas, a 19. század elején emelt támpillérekkel van alátámasztva, amelyek kissé felfelé szűkülnek. Közöttük található a kastély bejárata, ami felett két íves bejárati kapu található. Ezek a kastély egykori bejáratait képezik, amelyeket régen csapóhíddal zárták le. A torony második emelete dongaboltozattal fedett, a harmadik és a negyedik pedig keresztboltozatos. Csak ezek törik meg a torony főhomlokzatának általában szimmetrikus szerkezetét. A homlokzat középső részén négyzetes fogazatok emelkednek ki, amelyek a közbenső párkány felett helyezkednek el. A felső párkány árkádmotívummal rendelkezik, és a torony peremét övezi. Alatta két nyílás található. Az attika hatalmas, reneszánsz formájú merlonfogazatokkal rendelkezik. A torony hátsó homlokzata, amely a kastély udvarára nyílik, egyszerűbb szerkezetű. A központi átjáró gótikus kialakítású. A torony középső szintjei, a felső kivételével, egy-egy ablakkal rendelkeznek, amelyeket fehér kőből készült reneszánsz keretek szegélyeznek. A Sztirova-torony (Стирова вежа), akárcsak a Kapu-torony, téglalap alakú párhuzamos oldalú test, kívülről támpillérekkel alátámasztva. Magassága 28 méter, alapterülete 10×10 méter. Két külső elágazása is van: a keleti (rövidebb) a keleti védelmi gyűrű maradványai, a déli (hosszabb) az Okolnyij-kastély maradványai. Két fehér kőből készült portállal rendelkező bejárata van: az alsó hosszú ideig be volt falazva, ezért a második szint bejáratát használták. Innen a felső szintekhez csigalépcső vezet, amely a falban halad. A falakon ornamentális téglafalazat látható. Az ötszintes torony fogazott attikával zárul. A falak vastagsága felfelé csökken: az alsó szinten eléri a 3 métert, a felsőn (attika) pedig már csak 75 centiméteres. A harmadik szintről kijáratok vezetnek a falak harci teraszaira. A különböző szintek falain lőrések vannak, néhány ablak gótikus, mások reneszánsz kerettel rendelkezik. A belső ajtók ívesek. A Vlagyica-torony (Владичої вежa) építészete még lakonikusabb. Magassága 14 méter, alapterülete 8,75×8,50 méter. A falak vastagsága az alsó szinten 3 méter, a felsőn körülbelül 1 méternyi. A torony nincs díszítve. A második szint feletti boltozat hengeres, a harmadik szintről kijáratok vezetnek a falak harci teraszaira. A lőrései íves záródásúak. A torony zsindelyes tetővel van fedve, amely felett egy lábakon álló fém toronyőr, avagy „Klikun” figura magasodik. Okolnyij-vár Bár az Okolnyij-vár már régóta nem létezik, egy kutatás szerint 55%-a, beleértve a tornyokat, falakat és a 18. századi kastélyépületeket, ma is létezik, mint az itt álló házak része. Az egykori Okolnyij utcáinak elrendezése is megmaradt. Azok az épületek és udvarok, amelyek belül helyezkedtek el, már régen eltűntek a vár területéről, kivéve néhány építményt. 2006-ban munkálatokat végeztek az Okolnyij falainak egy részének helyreállítására, amelyek a Felső vár bejárati tornyától a XVI. századi, máig fennmaradt épületig tartottak. A csornyorijszkiji fejedelmek Okolnyij-kastélyának tornya egy téglalap alaprajzú építmény, amelyet szögletes tető fed. A torony és a jezsuita kollégium déli sarka között a kastély falán lőrések találhatók. A toronyból kijárat nyílik az Okolnyij ezen részének harci galériájára. Hasonló módon nyílik kijárat a másik oldalon is a vár falára, amely tovább húzódik dél felé. Jelenleg ez a kijárat részben befalazott állapotban látható, és ablak formájában maradt meg. Az Okolnyij-vár megmaradt részeinek különlegessége az alapzatívek és az egyes falrészek díszes falazata, ahol különböző színű téglákat használtak. A Csornyorijiszkij-torony falainak felújítása 2019–2020-ban történt a „Régi város új élete” projekt keretében, amely magában foglalta a pincék, a jezsuita kolostor homlokzatának, a Csornyorijiszkij-torony védelmi falának felújítását, valamint a környező területek rendezését. A helyreállítási munkálatok során 2020 májusában megtalálták a torony pincéit. A földalatti helyiségekről korábban nem volt tudomás, és a történelmi irodalomban sem találhatók leírások ezekről a helyiségekről. 2021 tavaszán a Csornyorijiszkij-torony és a jezsuita kollégium pincéit felújították és egyesítették, 2023-ban pedig megnyitották a látogatók előtt. A közelben található, díszes kőműves falrészt szintén restaurálták, a környező területet megtisztították a bozótostól, és a közelben kilátóteraszt alakítottak ki. A jezsuita kollégium szomszédos falát szintén restaurálták. Turisztikai hasznosítása A Kapu-torony második emeletén található a „Plitynyicsija” kiállítás, ahol régészeti kutatások során talált régi építőanyagokat állítanak ki. Itt számtalan tégla, csempe, kályhacserepek és tetőcserép látható, melyet itt tártak fel a régészek. Itt található a „Zamkova storozsa” (A kastély őre) kiállítás is. A torony tetején található egy kilátóterasz, ahonnan kilátás nyílik az óvárosra és annak nevezetességeire. A Styr-toronyban történelmi rekonstrukciós klub működik, látogatók számára kiállításokat nem rendeznek. A Vlagyicsij-torony alsó szintjén található a „Börtön” kiállítás, felette pedig a „Várak fegyverei” kiállítás, ahol a 15-17. századi várfegyverzetet lehet megtekinteni. Ukrajna egyetlen harangmúzeuma a torony két felső szintjén található. Itt található egy jelentős haranggyűjtemény Volhínia és Ukrajna más részeiből, Lengyelországból, Ausztriából, Romániából és Oroszországból. A több mint 90 darabos gyűjtemény legrégebbi példánya 1647-ből származik, mivel a korábbi harangokat a Hmelickij-felkelés idején beolvasztották. A vár területén található fa harangtoronyban is több harangok állítottak ki. A kastély pincéjében konzerválták az ortodox, majd a görögkatolikus Teológus Szent János-székesegyház maradványait. A templom ásatásai őrzik a régi fejedelmek, püspökök és gazdag polgárok sírjait. Megmaradt a fejedelmi sír is, amelyben egy csontváz fekszik, a koponyájában egy tatár nyíl hegyével. Feltételezések szerint ez Izijaszlav Ingvarovics sírja. A könyvmúzeum, amely a 19. század elején épült egykori megyei kincstárban található, nemcsak régi könyveket, hanem rekonstruált régi nyomdagépeket is őriz, egyikük a 15. századból származik. A kiállításon a 17-20. század könyvei tekinthetők meg. A kastély bejáratánál jobbra az egykori fejedelmi palota alapjai láthatók. Itt emléktáblákat helyeztek el, egyikük az 1429-ben itt tartott európai uralkodók találkozójáról számol be. Az alapok mögött található a volt kancellária épülete, ma ez a Lucki Művészeti Múzeumnak ad otthont. A festménygyűjtemény spanyol, olasz, orosz, lengyel, angol, francia, osztrák, ukrán és német művészek alkotásait tartalmazza, amelyek a 16-20. századot ölelik fel, és több mint 300 művet számlál. Emellett a múzeum több száz kortárs ukrán művész festményét is összegyűjtötte. Jegyzetek Irodalom ↑ Літопис руський: Літопис руський / Пер. з давньорус. Л. Є. Махновця; Відп. ред. О. В. Мишанич. —— К.: Дніпро, 1989. — 591 с. — ISBN 5-308-00052-2. http://litopys.org.ua/litop/lit.htm+ ↑ Терський 1992: Терський С. Дослідження Владичого двору в Луцькому замку… Тези конференції в м. Луцьку, К.,1992 ↑ Терський 2006: Терський С. Історія Луцька. Том 1. Лучеськ Х—XV ст. — Львів, 2006. — 251 с. ↑ Троневич 2003: Троневич, П. (2003). Луцький замок. Когеус-Діксон ↑ Троневич 2007: Троневич П. Луцький замок в історії України. — Луцьк, 2007. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a(z) Луцький замок című ukrán Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Ez a szócikk részben vagy egészben a Lubart's Castle című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.