NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Площадь Славы (Киев)

Площадь Сла́вы — площадь в Печерском районе города Киева по проекту архитектора Авраама Милецкого. Расположена между улицей Мазепы, аллеей Героев Крут, улицей Омельяновича-Павленко и Бутышевым переулком. Вероятно, площадь начала формироваться ещё во времена Киевской Руси, тут могло находиться одно из восьми киевских торжищ, которые упоминаются в летописях. Начала официально фигурировать как площадь после сооружения на ней в 1693 году Никольского военного собора. Имела названия Владимирская, Князе-Владимирская (в честь князя Владимира), а в XIX — начале XX века — Соборная площадь. Современное название — с 1965 года (в постановлении[каком?] обозначена как площадь без названия — от парка Вечной Славы и его главной аллеи Славы, которая начинается от площади). В архитектурных кругах Киева площадь называют Площадь Авы (по имени архитектора Авы Милецкого, который спроектировал площадь). На площади находится Национальный транспортный университет. Здания и сооружения Гостиница «Салют» Национальный транспортный университет Киевский дворец детей и юношества На площади в марте 2009 года установлен памятный знак, который напоминает про Никольский военный собор, сооружённый в конце XVII столетия и разрушенный в 1930-е годы. Транспорт Троллейбус 38 Автобусы 24, 55 Трамвайная линия существовала до октября 1998 года Станция метро «Арсенальная» (0,5 км) Почтовый индекс 01008 Примечания Литература Вулиці Києва : довідник : [укр.] / За ред. А. В. Кудрицького. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1995. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0. Ссылки Состоялось открытие памятного камня на месте построенного на деньги Ивана Мазепы Свято-Николаевского военного собора // Официальный веб-портал Киевской городской власти. — 2009. — 20 марта. (недоступная ссылка)
Площа Слави (Київ)

У Вікіпедії є статті про інші площі з назвою Площа Слави Площа Сла́ви — площа у Печерському районі міста Києва, місцевість Печерськ. Розташована між вулицею Мазепи, алеєю Героїв Крут, вулицями Лаврською, Михайла Омеляновича-Павленка і Бутишевим провулком. Історія Площа, імовірно, почала формуватися за часів Київської Русі, тут могло міститися одне з восьми київських торжищ, що згадуються у літописах. Офіційно почала фігурувати як площа після зведення на ній Микільського військового собору, спорудженого у 1693 році. Мала назви Володимирська, Князе-Володимирська (на честь князя Володимира), а в XIX — на початку XX століття — Соборна площа. Сучасна назва — з 1965 року (у постанові про найменування зазначена як площа без назви біля парку Вічної Слави). Цікаві факти На Водохрещу 2009 р. поряд з Палацом дітей та юнацтва відкрили композицію «Вічний Київ»: бронзову кулю із зображеннями київських храмів. Автор – відомий у світі митець Франк Мейслер. Вартість твору оцінюють в $300 тисяч, наданих спонсорами. На площі у березні 2009 році встановлено пам'ятний камінь, що нагадує про Микільський (Свято-Миколаївський) військовий собор, споруджений наприкінці XVII століття коштом гетьмана Івана Мазепи і зруйнований у 1930-ті роки. Підземний торговельний центр під площею, споруджений наприкінці 1990-х років, був першим у Києві. Зображення Установи та заклади Готель «Салют» Національний транспортний університет Київський палац дітей та юнацтва Примітки Джерела Веб-енциклопедія Києва. Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 153. Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 204. — ISBN 5-88500-070-0. Слави площа // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 257. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.] Киев: энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого — К. : Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 507. (рос.)
Парк «Перемога» (Київ)

Парк «Перемога» — парк в Дніпровському районі Києва, присвячений перемозі народів світу у Другій світовій війні. Головний архітектор — Костянтин Семенович Черній. Архітектори — Михайло Гречина, Валентин Єжов, І. Я. Жилкін, Олексій Заваров, Самуїл Вайнштейн, Ігор Мезенцев. Розташований поблизу станції метро «Дарниця». Опис Облаштований у 1965 та перепланований у 2008 році. На 82,61 га є сосновий ліс з парковими алеями, декоративне озеро з арковими містками та островом, атракціони (радянські та нові з колишнього лунапарку біля станції метро «Лісова»), спортивні майданчики, крита ковзанка «Крижинка». З оглядового колеса (близько 30 м) відкриваються панорами частини столичного лівобережжя. На головній алеї парку — Курган Безсмертя. Відкритий 21 червня 1967 року на честь героїв, які віддали життя за свободу і незалежність в роки німецько-радянської війни. Курган Безсмертя насипаний із землі, привезеної зі солдатських і партизанських могил, залишених війною в різних місцевостях СРСР та інших країн Європи, у тому числі з братських могил Яновських лісів (Польща), де проти німецьких вояків боролися пліч-о-пліч польські і радянські партизани. Курган реконструювали 2004 року на честь 60-річчя вигнання нацистських загарбників із України. В парку знаходиться також пам'ятка природи — група дерев бука лісового. Неподалік центрального входу в парк знаходиться сонячний годинник — найменший серед подібних у Києві. За період з 2003 по 2012 роки в парку провели масштабну реконструкцію, перелаштували головний вхід до парку з встановленням скульптурної композиції «Мати проводжає сина на війну», збудували 2 фонтани, впорядкували курган «Безсмертя», замостили бетонними та гранітними плитками алеї та доріжки та провели меліоративні роботи по поглибленню водойм та укріпленню берегів з встановленням трьох ажурних металевих містків. Головним архітектором проєкту реконструкції парку «Перемога» став заслужений архітектор України Черній Костянтин Семенович. У 2012 році в центрі парку було споруджено пам'ятник «Матері-вдові», у 2013 р. — пам'ятник українським прикордонникам. 7 травня 2016 року перед головним входом у парк встановили скульптурну композицію «Люди перемоги», прототипами образів для якої стали кияни: Герой Радянського Союзу Іван Іванович Селіфонов і стрілець-радист Ганна Федорівна Коломейцева, яку називали «особистою радисткою» радянського генерала Ватутіна. Галерея Див. також Парки Києва Примітки Посилання Сайт парку Джерела Веб-енциклопедія Києва. Київ: Енциклопедичний довідник / за редакцією А. В. Кудрицького. — К. : Головна редакція Української радянської енциклопедії, 1981. — 736 с., іл. Шулькевич М. М., Дмитренко Т. Д. Киев: Архитектурно-исторический очерк. — 6-е изд. — К.: Будівельник, 1982.
Мамаева Слобода

Мамаева слобода — музей под открытым небом в Киеве, был зарегистрирован 9 июля 1990, а 9 июля 2009 года открылся для посетителей. На территории музея расположено 98 объектов. Описание Среди экспонатов музея — усадьба сотника, козака-кузнеца, гончара, козаков-оруженосцев, еврея-лавочника, священника, действующая казацкая церковь. В центре Слободы стоит деревянная церковь Покрова Пресвятой Богородицы, подобная той, которая стояла на Запорожской Сечи во времена Богдана-3иновия Хмельницкого. Основной целью Слободы является воссоздание украинских обрядов и традиций. Во время национальных и религиозных праздников на территории Мамаевой слободы проходят народные гулянья. Также в слободе можно ознакомиться с особенностями архитектуры и искусства украинского барокко, а также познать особенности жизни и быта украинских казаков. Для туристов проводятся интерактивные экскурсии, на которых можно примерить настоящий украинский наряд, салютовать с казацкой пушки, обучиться искусству звонаря. Регулярно проводятся мастер-классы народных промыслов и ремёсел, а также уроки народоведения. Интересные факты Вся посуда, в которой подаются блюда в местном ресторане, сделана на заказ по историческим образцам и старинным технологиям. Галерея Ссылки Официальный сайт (укр.) (рус.) (англ.) Мамаева слобода на сайте This is Ukraine (недоступная ссылка) (рус.) (укр.) Фотообзор: в Киеве открылся центр украинской этнокультуры «Мамаева слобода»
Мамаєва Слобода

Мамаєва Слобода (Центр народознавства «Козак Мамай») — просвітницький музей просто неба з відтвореним архітектурним ансамблем Наддніпрянщини XVIII сторіччя. Розташований у парку Відрадний Солом'янського району столиці (вулиця Михайла Донця, 2) за сім кілометрів від Хрещатика довкруг історичного урочища, в якому бере початок річка Либідь. Територія комплексу — 9,2 га. Історія місцини Понад триста років тому ці землі належали Михайлівському Золотоверхому монастирю. Серед діброви над витоком Либіді приблизно в тому ж самому місці, де зараз міститься «Мамаєва Слобода», стояла монастирська пасіка з хутором та ставом. Складові комплексу Зараз серед кучерявих вишневих садків, оперезаних плетеними тинами, стоїть козацька «Слобода». У центрі архітектурного ансамблю, що нараховує 98 об'єктів, розташовується козацька триверха дерев'яна церква в ім'я Покрови Пресвятої Богородиці із дзвіницею, подібні до тих, що стояли на Запорозькій Січі в часи Богдана-Зиновія Хмельницького. Неподалік від церкви на узвишші серед невеликого поля пшениці видно вітряк — символ мирної хліборобської України. Далі над двома покритими очеретом, лілеями та лататтям озерами розташовуються садиби титаря, козаків-джур, козацького старшини, коваля із кузнею, гончаря із гончарною майстернею, ворожки, шинок єврея-крамаря, а також пасіка, два вітряки та водяний млин. Садиби складаються з різних за своїм господарським призначенням споруд: це комори, повітки, стайні, льохи, хліви, клуні, возівні тощо. Цей традиційний український краєвид доповнюється базарним майданом, управою та козацькою залогою. Особливості «Слободи» Використовуються об'єкти «Мамаєвої Слободи» методом відтворення живої історії, цебто максимально наближено до свого первісного функціонального призначення, а саме, для популяризації та відродження самобутніх народних традицій, звичаїв, обрядів, забутих трудових навичок та ремесел. Галерея Див. також Музей народної архітектури та побуту України Скансен (музей у Стокгольмі) Реставраційна копія споруди Посилання Офіційна сторінка комплексу [Архівовано 14 липня 2009 у Wayback Machine.] Мамаєва Слобода — парк відпочинку № 1 (фоторепортаж) [Архівовано 19 липня 2013 у Wayback Machine.]
Въздвижение на Светия кръст (Киев)

Въздвижение на Светия кръст (на украински: Крестовоздвиженская церковь) е църква, която се намира в Киевско-печерската лавра в Киев, Украйна. Църквата е изградена през 1700 година. След завършването, вътрешността на църквата е изработен в казашки барок стил. В 1769 година е бил изработен дървеният иконостас. След падането на комунизма, църквата и е под контрола на Украинската православна църква (Московска патриаршия). Бележки
Cerkiew Podwyższenia Krzyża Pańskiego w Kijowie (Ławra Peczerska)

Cerkiew Podwyższenia Krzyża Pańskiego – prawosławna cerkiew w kompleksie ławry Peczerskiej w Kijowie, w jurysdykcji eparchii kijowskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Cerkiew została zbudowana w 1700 na miejscu starszej, drewnianej świątyni, z fundacji kozackiego pułkownika Pawła Hercyka, który następnie został pochowany w świątyni. W roku ukończenia prac budowlanych konsekrował ją metropolita kijowski Warłaam. W latach 40. XVIII wieku cerkiew została połączona galerią z jednym z wejść do podziemi – Bliższych Pieczar, w których prowadził niegdyś życie pustelnicze Antoni Pieczerski. W XIX wieku podwyższono ją o jedno piętro według projektu Andrieja Mielenskiego. Wcześniej, w drugiej połowie XVIII wieku, do świątyni dobudowano obszerny przedsionek. W XIX wieku i na początku XX wieku w cerkwi Podwyższenia Krzyża Pańskiego chowano metropolitów kijowskich zmarłych podczas sprawowania urzędu. W świątyni pochowani zostali metropolici Filaret, Arseniusz, Filoteusz, Joannicjusz, Teognost, Flawian i Włodzimierz. Szczątki tego ostatniego, ogłoszonego w 1992 świętym nowomęczennikiem, zostały po kanonizacji ekshumowane jako relikwie i wystawione dla kultu w Dalszych Pieczarach w ławrze. W latach 30. XX wieku władze radzieckie zlikwidowały wspólnotę monastyczną ławry Peczerskiej. Cerkiew została przywrócona do użytku liturgicznego w 1990 i działa w jurysdykcji Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Architektura Świątynia położona jest ponad Bliższymi Pieczarami ławry Peczerskiej. Została wzniesiona w stylu baroku ukraińskiego na planie krzyża, jest orientowana. Jej długość to 38 metrów, zaś szerokość – 10,5 metra. Obiekt zwieńczony jest trzema kopułami, z których środkowa, największa, położona jest na ośmiobocznym bębnie, zaś dwie boczne, mniejsze, na bębnach na planie sześciokąta. W 1769, gdy cerkiew była remontowana, jej dach przykryto blachą, zaś kopuły pozłocono. Obiekt z zewnątrz dekorowany jest skromnie, co jest typowe dla wczesnych ukraińskich budowli barokowych. We wnętrzu znajduje się kompleks fresków. Znaczną wartość zabytkową posiada ikonostas we wnętrzu świątyni. Przypisy
Крестовоздвиженская церковь Киево-Печерской лавры

Крестовоздвиженская церковь — памятник архитектуры XVIII века, является самым значительным сооружением над Ближними пещерами Киево-Печерской лавры. История Построена в 1700 году на средства полтавского полковника Павла Семёновича Герцика. По завершении строительства церкви началась отделка её интерьера в типовом для того времени стиле казацкого барокко. В 1769 году резчик по дереву К. Шверин изготовил для церкви четырёхъярусный деревянный иконостас. В 40-х годах XVIII столетия к восточной стене церкви достроили одноэтажную галерею, которая одновременно служила одним из входов в Ближние пещеры. В конце XVIII столетия с запада к церкви пристроили трапезную с одним грушеподобным куполом. С 1990 года Крестовоздвиженская церковь действующая и принадлежит Украинской православной церкви (Московский Патриархат). Архитектура Архитектура церкви является традиционной для киевских церквей того времени, до нашего времени сохранилась без существенных изменений. Церковь представляет собой соединение традиционной трёхкупольной церкви с типом так называемой трёхконхоидальной, который сложился на основе обычаев и норм древних афонских монастырей. В нём, кроме одной апсиды для престола с востока обустроили ещё две с юга и севера от центрального объёма. Традиционные три бани поставлены по оси восток-запад: одна — главная — над центральным объёмом, другая — над восточной апсидою, а третья — над притвором. К западной стене церкви прилегает построенный в 1769 г. одноэтажный прямоугольный притвор, который завершается большим куполом на низком восьмигранном барабане. Внешне церковь имеет сравнительно скромное оформление, характерное для раннего стиля украинского (казацкого) барокко. Ровные стены оживляют большие полуциркульные окна. Четыре в южном выступе, два в алтаре. Дверей в храме пять. Портал южной двери пышно украшен лепными гирляндами сочных плодов. Все двери металлические, кованные. Живопись Стены церкви расписывали и в XVIII ст., и в 1816 году, а существующую на сегодня роспись выполнил в 1894 году художник Данила Давыдов в типовой для официальной синодальной живописи академической манере конца XIX — начала ХХ ст. Живопись имеет яркую сочную палитру, но фигуры святых несколько условны. Адрес Украина, Киев, ул. Лаврская, 21. См. также Ближние пещеры Литература Килессо С. К. Киево-Печерская Лавра. — К.: Техника, 2003. Ссылки Официальный веб-сайт Национального Киево-Печерского историко-культурного заповедника Крестовоздвиженская церковь — Панорамное изображение (недоступная ссылка) Интерактивная карта Виртуального тура (2D) по Киево-Печерской лавре (недоступная ссылка)
Хрестовоздвиженська церква (Києво-Печерська лавра)

Хрестовоздвиженська церква або Воздвиження Животворящого Хреста — пам'ятка архітектури XVIII ст., найбільш значуща споруда наземного комплексу над Ближніми печерами Києво-Печерської лаври. Із церкви до печер ведуть три входи. Історія Побудована в 1700 році коштом козацького полтавського полковника Павла Герцика. По завершенні будівництва церкви почали оздоблювати її інтер'єр у типовому для того часу стилі українського бароко. У 1769 році різьбяр по дереву К. Шверин виготовив для церкви чотириярусний дерев'яний іконостас. У 40-х роках XVIII ст. до східної стіни церкви добудували одноповерхову галерею, що одночасно слугувала одним із входів до Ближніх печер. Наприкінці XVIII ст. із заходу до церкви прибудували трапезну з одним грушоподібним куполом. З 1990 року Хревоздвиженська церква діюча і належить УПЦ (МП). З лютого 2026 належить ПЦУ Архітектура Архітектура церкви типова для українських церков того часу і збереглася до нашого часу без істотних змін. Воздвиженська церква тридільна, завершена трьома грушоподібними банями на гранчастих підбанках. У ній, крім однієї апсиди для престолу зі сходу влаштовано ще дві з півдня та півночі від центрального об'єму. Традиційні три бані поставлені по осі схід-захід: одна — головна — над центральним об'ємом, друга — над східною апсидою, а третя — над притвором. Живопис Стіни церкви розписували і у XVIII ст., і у 1816 році, а існуючий на сьогодні розпис виконав 1894 року художник Данило Давидов у типовій для офіційного синодального живопису академічній манері кінця XIX — початку ХХ ст. Живопис має яскраву соковиту палітру, але постаті святих дещо умовні. На розпису всередині галереї церкви поміж грішниками в пеклі зображений Лев Толстой. Галерея Див. також Список мурованих храмів у стилі українського бароко Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник Джерела Кілессо С. К. Києво-Печерська Лавра. — К.: Техніка, 2003 Посилання Офіційний вебсайт Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника [Архівовано 1 грудня 2018 у Wayback Machine.]
Лесное кладбище (Киев)

Лесное кладбище (укр. Лісовий цвинтар) — крупнейший некрополь Левобережной части Киева. Открыто в 1970 году. Кладбище окружено лесом, расположено между Лесным жилым массивом и Алмазным озером (затопленный карьер), вход со стороны ул. Крайней. Занимает площадь 142 га. На кладбище имеется Центральная и Мемориальные аллеи, участки для почетных погребений заслуженных граждан, большой ритуальный зал и ритуальная площадка. С 1989 кладбище закрыто для массовых захоронений. На территории кладбища находится церковь Воскресения Христова и Всех святых. Известные личности, похороненные на кладбище Антоненко-Давидович, Борис Дмитриевич (1899—1984) —писатель. Гордеев, Семён Моисеевич (1902—1990) — писатель. Грицюк, Михаил Якимович (1929—1979) — украинский советский скульптор. Дятлов Анатолий Степанович (1931—1995) — заместитель главного инженера по эксплуатации Чернобыльской АЭС. Бакштаев, Леонид Георгиевич (1934—1995) — актёр. Бийма, Иван Спиридонович (1912—1992) — Герой Советского Союза. Билык, Иван Иванович (1930—2012) — украинский и советский исторический писатель, переводчик, лауреат Национальной премии Украины имени Тараса Шевченко. Веремий, Вячеслав Васильевич — Герой Украины. Верняев, Анатолий Яковлевич — Герой Советского Союза. Верхогляд, Николай Яковлевич — участник войны в Боснии и Герцеговине, полковник, герой Украины. Дольницкий, Олег Владимирович — учёный, ортопед-травматолог, создатель киевской школы детских микрохирургов. Евсеев, Василий Аркадьевич — футболист. Забаштанский, Владимир Емельянович — украинский поэт и переводчик. Забояркин, Александр Васильевич — Герой Советского Союза. Капка, Дмитрий Леонтьевич — актёр. Капличный, Владимир Александрович — украинский футболист. Колотов, Виктор Михайлович — футболист. Котлярский, Борис Моисеевич — Герой Советского Союза. Кошелева, Маргарита Николаевна — актриса. Матвеев, Иван Николаевич — советский актёр театра и кино. Милютин, Александр Николаевич — актёр. Мищенко, Алексей Дмитриевич — Герой Советского Союза. Оводов, Яков Леонтьевич — Герой Советского Союза. Олейник, Борис Степанович — украинский государственный деятель, начальник Юго-Западной железной дороги (1980—1999), президент Государственной администрации железнодорожного транспорта Украины. Перфилов, Лев Алексеевич — актёр. Пузач, Анатолий Кириллович — украинский футболист. Ризоль, Николай Иванович — баянист. Рубцов, Николай Иванович — учёный-геоботаник. Рубцов, Леонид Иванович — ландшафтный архитектор. Трошкин, Владимир Николаевич — украинский футболист. Фофанов, Алексей Иванович — Герой Советского Союза. Хмарук, Пётр Андреевич — украинский политический и общественный деятель. Шерстобитов, Евгений Фирсович — советский и украинский кинорежиссёр, сценарист и писатель. Заслуженный деятель искусств УССР. Галерея Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Лесное кладбище (Киев)
Лісове кладовище

Лісове́ кладови́ще — найбільший некрополь лівобережної частини Києва. Відкритий 1970 року. Про кладовище Територія кладовища оточена мальовничим лісом, міститься між Лісовим житловим масивом та Алмазним озером (затоплений кар'єр на місці болота Куричеве, що в свою чергу виникло на місці стариці Десни). Монументальний головний вхід — від Крайньої вулиці. Займає площу 119,81 га. Має Центральну та Меморіальну алеї, ділянки для почесного поховання заслужених громадян, великий ритуальний зал і ритуальний майданчик. З 1 листопада 1989 року закрите для масових поховань, дозволено підпоховання в родинну могилу. 2019 року на території центральній алеї між ділянками 79, 68 та 78, 77 розпочато роботи зі спорудження колумбарної стіни, вартість будівельних робіт складає 11,160 млн гривень. На території кладовища знаходяться церкви Воскресіння Христового та Всіх святих. Поховані Світлини Див. також Лісовий цвинтар Примітки Джерела Київ. Історична енциклопедія. — 1917—2000. Лісове кладовище. Відомості щодо місць поховань // Фейсбук-сторінка Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Києва. — 2013. — 6 грудня. Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.]
Щекавицкое кладбище

Щекави́цкое кла́дбище — некрополь в Киеве на горе Щекавица. Оно было открыто в 1772 и существовало до 1950-х годов. Располагалось у современной улицы Олеговской. Изначально, до рубежа 11-12 века здесь было первое документально зафиксированное еврейское кладбище Киева. Последнее Щекавицкое кладбище было основано в 1772 году на Щекавице для захоронения жителей Подола. В 1782 году здесь построили кладбищенскую церковь Всех святых, вокруг которой хоронили выдающихся деятелей магистрата. На Щекавице покоились композитор Артемий Ведель, архитекторы Андрей Меленский и Михаил Иконников, историки Пётр Лебединцев, Владимир Иконников. В 1900 году Городская управа приняла решение закрыть кладбище. Единичные захоронения продолжались до 1928 года. После этого кладбище медленно разрушалось, часть его была позже занята военным объектом, а церковь снесена. Сейчас от захоронений не осталось почти ничего, над местом кладбища возвышается металлическая радиовышка. На отдельных участках с западной стороны, между улицей Лукьяновской и склоном горы, сохранилась значительная часть могил Щекавицкого старообрядческого и мусульманского кладбищ. В 2000 году у мусульманского кладбища открыта мечеть Ар-Рахма. Литература Проценко П. Історія київського некрополя. — К., 1995. Київ. Історична енциклопедія. 1917—2000 рр. Щекавица // Киев : энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого. — 2-е изд. — Киев : Главная редакция Украинской Советской Энциклопедии, 1985. — С. 721. Ссылки Щекавицкое кладбище в Киеве Щекавицкое кладбище в Киеве — живёт с 1772 года Примечания