NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Synagogue lumière du bonheur

La synagogue lumière du bonheur hébreu : אור שמח est un bâtiment classé de la ville d'Odessa située en Ukraine. Historique Cette synagogue se situe à l'angle de la rue des Juifs et de la rue Richelieu. La communauté connue depuis la fondation de la ville a eu une première synagogue en 1798. La synagogue est construite en 1855 par Franz Morandi. En 1919 elle est confisquée par le pouvoir bolchévique qui en fit un musée puis un théâtre pour enfants. Après la Seconde Guerre mondiale, l'édifice devint un bâtiment de l'institut pédagogique d'Odessa. En 1996, le bâtiment est rendu au culte et fut en travaux jusqu'en 2008. Une yechiva y est ouverte en 1998. Notes et références Articles connexes Histoire des Juifs en Ukraine. Portail du judaïsme Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du XIXe siècle
Главная синагога Одессы

Главная синагога Одессы — памятник архитектуры, истории и культуры в городе Одесса, Украина. На 1855 год в Одессе было четыре синагоги и 34 молитвенных дома. Главная синагога расположена на пересечении улиц Еврейской и Ришельевской. История В 1798 году в Одессе, в будущем административном центре Новороссийского генерал-губернаторства, был образован кагал (еврейская община), вслед за тем возникла синагога (на Еврейской улице), получившая впоследствии название «Главной синагоги» (наново построена в 1855 году). В другом источнике указано что Главная синагога Одессы была построена в 1850 году архитектором Ф. О. Моранди. На начало XX столетия бюджет Главной синагоги около 20 000 рублей в год. Во времена Советского Союза (УССР) здание синагоги было передано Одесскому педагогическому институту, в нём был размещён факультет физической культуры. Внутренние помещения синагоги подверглись значительным изменениям: молитвенный зал был превращён в баскетбольный и разделён перекрытием на два этажа, боковые проёмы были закрыты, а балконы, предназначенные для женщин и хора, превращены в аудитории. В 1996 году здание Главной синагоги было передано Одесской иудейской религиозной общине, и в сентябре 1996 года, на Рош Ха-Шана, евреи Одессы впервые за долгие года молились в главной синагоге города. С 1996 года по 2008 год в здании был проведена реконструкция, восстановлена бима, построена миква. Сегодня здесь проводятся ежедневные и праздничные молитвы, собирающие несколько сотен прихожан. На большие праздники сюда приезжают не только одесситы, но и верующие иудеи из Белгорода-Днестровского, Черноморска, Измаила и других городов Украины. В 1998 году при Главной синагоге Одессы была открыта иешива, действует религиозное учебное заведение для женатых мужчин — колель. При синагоге действует сеть образовательных программ, открыты школы, хедер, в 2003 году открыт Одесский еврейский университет. 9 марта 2008 года еврей из Великобритании, Ари Шиммел, в день своего 80-летия и бар-мицвы одного из внуков — Натаниэла, передал в дар Главной синагоге Одессы новый свиток Торы. В июне 2008 года была завершена реставрация фасада синагоги. Архитектура Фасад и внутренняя отделка двухэтажного здания главной синагоги города выдержаны в флорентийском стиле, смешанном с романским. В начале XXI века В здании Главной синагоги располагаются приёмная Главного раввина Одессы и Одесской области, Шломо Бакшта и приёмная правления одесской Иудейской Религиозной общины (председатель общины рав Барух Марлатко, финансовый директор р. Рафаэль Крускаль), а также действует Одесский Еврейский университет. Помимо этого в Главной синагоге Одессы расположена библиотека и читальные залы. Примечания Ссылки Еврейская община Одесса на сайте Еврейской общины Одессы «Тиква»-«Ор Самеах». [1] на Еврейская община «Тиква — Ор Самеах» [2] на Еврейская община «Тиква — Ор Самеах» Полищук М. Евреи Одессы и Новороссии. Социально-политическая история евреев Одессы и других городов Новроссии 1881—1904. — Москва — Иерусалим: Мосты культуры-Гшарим, 2002.
Hôpital militaire national de Kiev

L'hôpital militaire national est un centre hospitalier situé à Kiev dans la forteresse. Il se situe dans des bâtiments classés au registre national des monuments d'Ukraine et comme patrimoine d'intérêt national n°867-14. Histoire Il fut ouvert en 1755 pour cinquante lits par le gouverneur de la ville. Il servit de base dès 1770 dans le cadre des guerres avec l'empire ottoman, et fut commandé par des personnalités comme Alexandre Souvorov ou Piotr Roumiantsev. En 1812 il comptait jusqu'à deux mille malades dans le cadre de la guerre contre Napoléon. En 1833, il accueillait une école médicale. Il est modernisé entre 1830 et 1840 avec la forteresse et compte comme l'un des plus modernes de l'Empire Russe. En 1849 Nikolaï Pirogov forme en l'hôpital une faculté de médecine. Les sœurs de la miséricorde entrèrent en 1969, au nombre de douze, pour y prodiguer des soins. Principales activités L'hôpital accueille tant les militaires que les civils, il compte 1125 lits. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liens externes Portail de la médecine Portail de l’histoire militaire Portail de l’Ukraine Portail de l’Empire russe
Hlibiv, Ternopil Oblast

Hlibiv (Ukrainian: Глібів) is a village in Hrymailiv settlement hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention is from 1410. After the liquidation of the Husiatyn Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion Saint Onufriy's church (1907, brick). References Sources (in Ukrainian) Бялко З., Волинський Б., Уніят В., Глібів // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 364. — ISBN 966-528-197-6. "Hlibów z Tarasówką". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 74—75.
Hlibów

Hlibów (ukr. Глі́бів, Hlibiw) – wieś na Ukrainie, w rejonie czortkowskim (do 2020 w rejonie husiatyńskim) obwodu tarnopolskiego, w hromadzie Grzymałów. Historia Osada szlachecka założona najprawdopodobniej ok. XVI wieku, położona w przedwojennym powiecie skałackim w województwie tarnopolskim. W lipcu 1938 w Chlebowie poświęcono Dom Ludowy TSL im. Szczęsnego Koziebrodzkiego, mieszkańca tej miejscowości. Na początku 1939 ukończono budowę plebanii i kościoła. W 1939 r. wieś liczyła 2200 mieszkańców, z których połowę stanowili Polacy. W latach 1944–1945 nacjonaliści ukraińscy z OUN - UPA zamordowali tutaj 57 Polaków i 2 Rosjanki, nauczycielki. W czasie okupacji niemieckiej mieszkający tutaj Ukraińcy Fedir i Kateryna Ilczyszynowie ukrywali Żydów, za co w 2014 roku Instytut Jad Waszem uhonorował ich tytułami Sprawiedliwych wśród Narodów Świata. Przypisy Linki zewnętrzne Hlibów z Tarasówką, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 74 .
Hlibiv, Huseatîn

Hlibiv (în ucraineană Глібів) este o comună în raionul Huseatîn, regiunea Ternopil, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Hlibiv era vorbitoare de ucraineană (99,69%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Глебов (Тернопольская область)

Глебов (укр. Глібів) — село в Гримайловской поселковой общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Село основано в 1564 году. До 2020 года входило в Гусятинский район. Код КОАТУУ — 6121680701. Географическое положение Село Глебов находится в месте слияния рек Гнилая Рудка и Гнилая, выше по течению на расстоянии в 1,5 км расположено село Познанка, ниже по течению на расстоянии в 0,5 км расположен посёлок Гримайлов. Население Население по переписи 2001 года составляло 981 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Дом культуры. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания
Навария (водохранилище)

Навария (укр. Глинна Наварія) — водохранилище, которое размещено недалеко от сёл Навария и Малечковичи Львовского района Львовской области Украина, в 10 км южнее Львова. Возле Наварии находится лес, из которого вытекает река Щерек. Впадают в водохранилище речки Ковыр, Малечковича. Любимое место отдыха львовян. Глинна-Навария является искусственным техническим водоёмом. Создана в 1940-х годах для водоснабжения Львовской электростанции была сооружена плотина на речке Щирке, в результате чего и образовалась «Глинна-Навария». Площадь водохранилища около 110 гектаров. На водохранилище проводились всесоюзные (до 1992 года) и всеукраинские соревнования, чемпионаты Львовской области по гребле на байдарках и Каноэ. С 1974 года тут работает детско-юношеская школа олимпийского резерва «Веслярик». Её воспитанники были призерами всеукраинских соревнований, участниками чемпионатов мира, Европы и Олимпийских игр. В Наварии водится разнообразная рыба: плотва, верховодка, лещ, ерш, окунь и карась. Есть также щука, судак, большой карп и большой лещ, которые попадаются редко. Возле водохранилища размещен ресторан, дачные участки. Ведутся работы по восстановлению здесь рекреационной зоны. Так как водохранилище Навария является техническим водоёмом Львовской ТЕЦ-1, еще в 1987 году купаться здесь было запрещено. Ссылки А. Крижанівський «Історія електрифікації Львівщини».
Щирецьке водосховище

Щирецьке водосховище (також місцева назва озеро Наварія) — водосховище на річці Щирка (басейн Дністра), що було побудоване в 1949 році. Розташоване в адміністративних межах села Наварія Пустомитівської міської громади Львівського району. Тип водосховища — руслове. Вид регулювання стоку — багаторічне. Середня глибина — 3,60 м, максимальна — 7,80 м. Довжина — 4,7 км, найбільша ширина — 0,42 км. Щирецьке водосховище перебуває на балансі ЛМКП «Львівтеплоенерго» та використовується для технічного водопостачання Львівської ТЕЦ-1. Головним призначенням водосховища є регулювання стоку річки Щирка та наповнення систем технічного водопостачання Львівської ТЕЦ та інших підприємств. Одночасно водосховище використовується як зона відпочинку, а також для любительської рибалки та рекреації. З 1974 року на водосховищі діє дитячо-юнацька школа олімпійського резерву «Веслярик», заснована як школа з веслування на байдарках і каное. Її вихованці були призерами всеукраїнських змагань, учасниками чемпіонатів світу, Європи та Олімпійських ігор. На озері проводилися всесоюзні (до 1992 року) та всеукраїнські змагання, чемпіонати Львівської області з веслування. 1 травня 2025 року Львівська міська рада підтримала створення регіонального ландшафтного парку «Щирецьке водосховище» площею близько 164 га на території Щирецького водосховища (озера Наварія). Ініціатива передбачає збереження цінних природних і історико-культурних комплексів, збільшення площі природно-заповідного фонду, а також функціональне зонування території із виділенням заповідної, рекреаційної та господарської зон. Одночасно заплановано проведення заходів з ревіталізації водойми, зокрема очищення північної частини водосховища від мулових відкладів, удосконалення системи водовідведення у межах водозбору та запровадження регулярного екологічного моніторингу. Примітки Посилання Щирецьке водосховище на сайті Львівського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України. [1] А.Крижанівський «Історія електрифікації Львівщини».
Hlynna

Hlynna (Ukrainian: Глинна) is a village in Kozova settlement hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1502. After the liquidation of the Kozova Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Two churches of St. Michael (1856; 1994). References Sources (in Ukrainian) Уніят В., Яворська М., Глинна // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 363. — ISBN 966-528-197-6. "Glinna 3.)". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 2. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1881. p. 588.
Glinna (rejon tarnopolski)

Glinna (ukr. Глинна) – wieś w rejonie tarnopolskim obwodu tarnopolskiego Ukrainy. W Polsce, w województwie tarnopolskim, w powiecie brzeżańskim. Historia W II Rzeczypospolitej wieś w powiecie brzeżańskim województwa tarnopolskiego. W 1931 r. liczyła 1330 osób, wśród których zdecydowaną większość stanowili Ukraińcy. W latach 1939–1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 10 Polaków. W sierpniu 1944 r. w tutejszym młynie członkowie UPA zamordowali też 12 poborowych z Glinnej i okolicznych miejscowości do Wojska Polskiego. Zabytki obronny zamek, wybudowany w XVII w.; w XIX w. po obiekcie zostały wały ziemne pałac wybudowany w latach 40. XIX w. na wzgórzu nad stawem przez Ignacego Aleksa Komorowskiego znajdował się w sporym parku krajobrazowym. Obiekt został spalony w 1915 r. Przypisy Bibliografia Filip Sulimierski, Bronisław Chlebowski, Władysław Walewski, Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, t. II, Warszawa, 1880–1902, s. 588. Linki zewnętrzne Glinna 3.), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. II: Derenek – Gżack, Warszawa 1881, s. 588 .
Глинная (Тернопольская область)

Глинная (укр. Глинна) — село в Козовской поселковой общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. Основано в 1502 году. До 2020 года входило в Козовский район. Код КОАТУУ — 6123082001. Географическое положение Село Глинная находится на правом берегу реки Стрыпа, выше по течению на расстоянии в 3,5 км расположено село Хоростец, ниже по течению на расстоянии в 0,5 км расположено село Золочевка, на противоположном берегу — село Малая Плавуча. Население Население по переписи 2001 года составляло 603 человека. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа Дом культуры Фельдшерско-акушерский пункт Примечания
Глинна

Гли́нна — село в Україні, у Козівській селищній громаді, Тернопільського району Тернопільської області. Розташоване на річці Стрипа, на півночі району. Адміністративний центр колишньої сільради, якій було підпорядковане село Золочівка. До села приєднано хутір Окопи. Населення — 585 осіб (2003). Історія Перша писемна згадка — 1502. 1626 року внаслідок нападу татар село було зруйноване на 54%. Діяло товариство «Просвіта» (від 1924). 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Козівської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Козівського району, село увійшло до складу Тернопільського району. Політика Парламентські вибори, 2019 На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 610514, розташована у приміщенні будинку культури. Результати зареєстровано 393 виборці, явка 78,12%, найбільше голосів віддано за «Слугу народу» — 24,18%, за Радикальну партію Олега Ляшка — 17,97%, за Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» — 14,38%. В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Іван Чайківський (самовисування) — 45,75%, за Тараса Юрика (Європейська Солідарність) — 20,59%, за Петра Репелу (Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина») — 11,44%. Населення Населення села в минулому: Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Пам'ятки Є стара церква архістратига Михаїла (1856) та нова церква святого архістратига Михаїла (1994), «фігура» на честь скасування панщини. Споруджено пам'ятник воїнам-односельцям, полеглим у німецько-радянській війні (1985). Могила борцям за волю України. Могили австрійських воїнів (1917) та могила німецьких воїнів часів Другої світової війни. Скульптура святого Іоана Непомука Виготовлена із каменю самодіяльними майстрами. Встановлена ХІХ ст. на вулиці Загороди, біля дерев’яної церкви (пам'ятка монументального мистецтва). Скульптура — 0,9 м, постамент — 0,7х0,4х0,35 м, площа — 0,0003 га. Соціальна сфера Діють гімназія І-ІІ ступеня, Будинок культури, бібліотека, ФАП. Відомі люди Народилися співачка Н. Велеховська, різьбяр М. Дудар військовий Володимир Баб'як Галерея Примітки Література Уніят В., Яворська М. Глинна // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 363. — ISBN 966-528-197-6. Уніят В., Федечко М., Яворська М. Глинна // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 441—442. — ISBN 978-966-457-228-3. Glinna 3.) // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1881. — Т. II. — S. 588. (пол.) Посилання Glinna Zborowska [Архівовано 24 липня 2017 у Wayback Machine.]
Hlînnîkî, Slavuta

Hlînnîkî (în ucraineană Глинники) este un sat în comuna Hannopil din raionul Slavuta, regiunea Hmelnîțkîi, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hlînnîkî era vorbitoare de ucraineană (98,95%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Глинники (Хмельницкая область)

Глинники (укр. Глинники) — село в Аннопольской сельской общине Шепетовского района Хмельницкой области Украины. До 2020 года входило в Славутский район. Население по переписи 2001 года составляло 478 человек. Почтовый индекс — 30030. Телефонный код — 3842. Занимает площадь 2,1 км². Код КОАТУУ — 6823980302. Известные уроженцы Сыщук, Емельян Фёдорович (1913—1944) — советский военачальник, полковник (1944). Ссылки Глинники на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Хмельницкой области (укр.)
Глинники

Гли́нники — село в Україні, у Ганнопільській сільській громаді Шепетівського району Хмельницької області. Населення становить 478 осіб. Географія Село розташоване на правому березі річки Жарихи. Історія У 1906 році село Аннопільської волості Острозького повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 30 верст, від волості 1. Дворів 74, мешканців 618. 7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 727-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Хмельницької області», увійшло до складу Ганнопільської сільської територіальної громади 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Славутського району, село увійшло до складу новоутвореного Шепетівського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 622 особи, з яких 284 чоловіки та 338 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 472 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Символіка Затверджений 15 жовтня 2015 р. рішенням сесії сільської ради. Герб На червоному щиті з золотої бази виходять срібні ворота, над якими — такий же лапчастий хрест. Щит вписаний в золотий декоративний картуш і увінчаний золотою сільською короною. Внизу картуша напис «ГЛИННИКИ». Ворота означають в'їзну браму палацу, що існував в селі. Хрест є історичним символом Волині. Прапор Квадратне полотнище складається з двох горизонтальних смуг у співвідношенні 3:1. На верхній червоній смузі білі ворота; нижня смуга — жовта. Мовний склад населення Згідно з переписом населення 2001 року українську мову назвали рідною 99 % мешканців села. Примітки Посилання Погода в селі Глинники [Архівовано 20 грудня 2011 у Wayback Machine.] Розподіл населення за рідною мовою, Хмельницька область [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]
Глинська пустинь

Різдва Богородиці (Глинська пустинь) ставропігійний чоловічий монастир — чоловічий монастир (ставропігійний) — чоловічий православний монастир в Україні. Розташований у лісах, біля міста Глухова. Назва монастиря походить від маєтку князів Глинських, на чиїх земля заснована пустинь. Контролюється УПЦ МП. Історія Достеменно невідомо, як і коли виникла Глинська пустинь, але відштовхуючись від місцевих легенд випливла дата заснування святині. Це був 1557 рік. Наприкінці 1689 на прохання ченців Софронієво-Мовчанської печерської пустині Різдва Пресвятої Богородиці патріарх Іоаким приписав Глинську пустинь до їх обителі. 1703 Глинська пустинь з волі Петра І відійшла у власність гетьмана Іоанна Мазепи. 1764 монастир отримав самоуправління. XIX століття — період розквіту Глинської пустині, яка славиться своїми старцями. З 1917 — у складі УНР. Проте 1922 монастир закрила окупаційна російська влада. Чудотворна Глинська ікона вивезена до села Шалигине, після чого безслідно зникла. На території колишнього монастиря знаходилися по черзі дитяче містечко, сільськогосподарська артіль, колгосп, промкомбінат. Під час Другої світової війни (1942) німецька адміністрація дала дозвіл на відновлення монастиря, який був у складі Української Автономної Православної Церкви. Після повернення сталінської влади комуністи не посміли відразу закрити монастир, але перевели його до складу своєї Московської патріархії. Ченці З 1954 по 1961 роки серед ченців монастиря Схиархімандрит Іоанн (Маслов) — автор дисертації «Глинська пустинь. Історія обителі і її духовно-просвітницька діяльність в XVI—XX століттях» та «Глинського Патерика», що містить 140 життєписів Глинських подвижників. З 1958 по 1960 серед ченців монастиря Михей Хархаров — майбутній єпископ Ярославський Московської патріархії. 4 липня 1961 ченців остаточно було виселено з монастиря, а Глинську пустинь знову закрили, будівлі і все майно колишньої обителі було передано Соснівському дому інвалідів. У 1994 році Глинська пустинь була знову відкрита, її зайняли представники Московської патріархії. 1997–1998 роках створено ближній скит з Храмом-каплицею на честь Богоотця Іоакима і Ганни. Через п'ять років після відкриття, на в'їзді освячено новозбудований надбрамний храм в ім'я ікони Іверської Божої Матері. 2002 освячено ще один новозбудований Свято-Микільський храм, що знаходиться на місці повністю знищених храмів Різдва Богородиці і Успіння Богородиці Галерея Посилання та примітки Посилання Офіційний сайт Глинської пустині [Архівовано 19 лютого 2018 у Wayback Machine.] Фото Глинської пустині [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] на сайті Перлини України [Архівовано 14 вересня 2010 у Wayback Machine.] Телерадіокомпанія «Глас», Фільм про Глинську пустинь [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Сумська обласна державна телерадіокомпанія, Фільм «Велелюбне свято Глинської пустині» Сторінка у фейсбук [Архівовано 22 листопада 2019 у Wayback Machine.]
Hlyniany Gate

Hlyniany Gate (Ukrainian: Глинянська брама; Polish: Brama Gliniańska) is the focal point of the few remaining fortifications in Lviv, Ukraine. It was built in 1618 in the late Renaissance era in Lviv, by Fryderyk Getkant. The designs were created in order to defend the approach from Hlyniany and to defend the part of Lviv from Western European armies. The outer moat and the wooden galleries on the inside are the upshot of a 1970s reconstruction. The gate is located in the entrance to the Bernardine Monastery, which was built in the 19th century to be defended by the Gate. In the plans for 2018 to update the space under the Hlyniany Gate, namely, the moat under the gate, which simulates a defensive structure, it is planned to fill it with water and install a very flat fountain, and conditions for pedestrians should be improved on the pedestrian area. In May 2018, the wooden bridge at the gate of the Hlyniany Tower, which leads from the Bernardyn Dvoryk to Mytna Square, was already repaired. References Трегубова Т. О., Мих Р. М. Львів: Архітектурно-історичний нарис. Київ: Будівельник. С. 54.