NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Чернігівська міська рада

Черні́гівська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Чернігівської міської громади в Чернігівській області. Розташовується у історичній споруді в середмісті — колишньому будинку чернігівської філії Державного банку. Загальні відомості Чернігівська міська рада утворена 15 жовтня 1932 року. Територія ради: 79 км² Населення ради: 285 800 осіб (станом на 1 листопада 2020 року) Територією ради протікають річки Десна, Стрижень. Адміністративний устрій Міській раді підпорядковані: м. Чернігів Деснянський район Новозаводський район (до складу району входять території мікрорайону Зарічний та аеропорту «Шестовиця», що є ексклавами Чернігова на території Киїнської та Шестовицької сільських рад) Функції Чернігівська міська рада представляє відповідну територіальну громаду — жителів міста Чернігова. Здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими законами. Склад ради Рада складається з 42 депутатів та голови. Голова ради: Атрошенко Владислав Анатолійович Секретар ради: Ломако Олександр Анатолійович Міський голова Обирається жителями міста Чернігова на 5 років. Нині діючий голова Чернігівської міськради — Атрошенко Владислав Анатолійович. Керівний склад попередніх скликань Виконавчий комітет Власні й делеговані повноваження виконкомів закріплені в розділі 2 статті 52 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні». Організує роботу виконавчого комітету голова. Основною організаційною формою роботи виконкому є засідання, що скликаються головою або його заступником за потреби, але не рідше одного разу на місяць. Засідання є правомочними, якщо в них беруть участь більше половини від загального складу виконкому. Виконавчий комітет Чернігівської міськради має наступний склад: Атрошенко Владислав Анатолійович (Чернігівський міський голова) Антошин Вадим Леонідович (член виконавчого комітету) Атрощенко Олександр Анатолійович (заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради) Геращенко Віктор Михайлович (заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради) Іванченко Віктор Григорович (член виконавчого комітету) Лисенко Олена Юріївна (член виконавчого комітету) Ломако Олександр Анатолійович (секретар міської ради) Пекур Вікторія Олегівна (заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради) Фесенко Сергій Іванович (аступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради — керуючий справами виконкому) Депутатський корпус За результатами місцевих виборів 2020 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування Структурні підрозділи міської ради Чернігівська міська рада має у своєму складі наступні підрозділи: Примітки Посилання Чернігівська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України. Сайт Чернігівської міської ради [Архівовано 10 вересня 2007 у Wayback Machine.]
Музей «Чеська школа»

Музе́й «Че́ська шко́ла» — музей історії однієї зі шкіл села Колочава, що в Міжгірському районі Закарпатської області. Створений 2007 року. Музей «Чеська школа» — частина більшого Музею «Стара школа», який складається з музеїв «Радянська школа» і «Чеська школа». Музей «Чеська школа» присвячений періоду 1931—1938 рр, коли в Колочаві працювала школа з чеською мовою навчання. Чеську школу відвідували переважно діти місцевих євреїв, а також представників чеської влади — нотаря, урядників і жандармів, яких направили на Закарпатті з Чехії. Чеська школа в Колочаві існувала протягом 7 років, але вона залишила слід в історії села. Експозиція Музею «Чеська школа» створена завдяки спогадам колишніх учнів — академіка Миколи Мушинки із Пряшевського університету (Словаччина) і доктора Францишека Гибела, директора музею Яна Камінського (Чехія). Музей «Чеська школа» складається із двох приміщень: класу і кімнати відпочинку вчителя. Див. також Колочава Джерела Музей «Стара школа» Закарпаття в мініатюрі. Село Колочава намагається подолати хронічне заробітчанство за допомогою туризму. Український тиждень. 25 січня, 2012
Чистоводовское водохранилище

Чистоводовское водохранилище (укр. Чистоводівське водосховище) — небольшое русловое водохранилище на Мокром Изюмце (левый приток Северского Донца). Расположено в Изюмском районе Харьковской области Украины. Построено в 1967 году. Назначение — орошение, рыборазведение, рекреация. Вид регулирования — сезонное. Основные параметры водохранилища Нормальный подпорный уровень — 99,0 м; Форсированный подпорный уровень — 100,2 м; Уровень мёртвого объёма — 97,0 м; Полный объём — 1,724 млн м³; Полезный объём — 1,031 млн м³; Площадь зеркала — 83 га; Длина — 3,5 км; Средняя ширина — 0,24 км; Максимальные ширина — 0,5 км; Средняя глубина — 2,1 м; Максимальная глубина — 3,2 м. Основные гидрологические характеристики Площадь водосборного бассейна — 103 км². Годовой объём стока 50 % обеспеченности — 3,15 млн м³. Паводковый сток 50 % обеспеченности — 2,15 млн м³. Максимальные расходы воды 1 % обеспеченности — 34 м³/с. Состав гидротехнических сооружений Глухая земляная плотина длиной 585 м, шириной 10 м, высотой 8,1 м. Шахтный водосброс из монолитного железобетона высотой 4,6 м, размерами 2,2×2,2 м. Водоотводная труба из монолитного железобетона размерами 2,2×2,2 м, длиной 36 м. Донный водоспуск из стальной трубы диаметром 600 мм, оборудован защёлкой. Использование водохранилища Водохранилище было построено для орошения в колхозе «Чистоводовский» Изюмского района. Одновременно использовалось совместно с Изюмским межхозяйственным предприятием по разведению рыбы. В настоящее время используется для рыборазведения. Литература Водохозяйственный паспорт Чистоводовского водохранилища. — Харьковдипроводгосп, 1981. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водный фонд Украины: Справочный пособие / под ред. В. Г. Хорева, К. А. Алиева. — Киев: Ника-Центр, 2001. — 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота. — Харьков: УкрНИИЭП, 1999. — 389 с.
Чистоводівське водосховище

Чистоводівське водосхо́вище — невелике руслове водосховище на річці Мокрий Ізюмець (ліва притока р. Сіверський Донець). Розташоване в Ізюмському районі Харківської області. Водосховище побудовано в 1967 році по проекту інституту «Харківдіпроводгосп». Призначення — зрошення, риборозведення, рекреація. Вид регулювання — сезонне. Основні параметри водосховища нормальний підпірний рівень — 99,0 м; форсований підпірний рівень — 100,2 м; рівень мертвого об'єму — 97,0 м; повний об'єм — 1,724 млн м³; корисний об'єм — 1,031 млн м³; площа дзеркала — 83 га; довжина — 3,5 км; середня ширина — 0,24 км; максимальні ширина — 0,50 км; середня глибина — 2,1 м; максимальна глибина — 3,2 м. Основні гідрологічні характеристики Площа водозбірного басейну — 103 км². Річний об'єм стоку 50 % забезпеченості — 3,15 млн м³. Паводковий стік 50 % забезпеченості — 2,15 млн м³. Максимальні витрати води 1 % забезпеченості — 34 м³/с. Склад гідротехнічних споруд Глуха земляна гребля довжиною — 585 м, висотою — 8,1 м, шириною — 10 м. Шахтний водоскид із монолітного залізобетону висотою — 4,6 м, розмірами 2,2×2,2 м. Водоскидний тунель одновічковий із монолітного залізобетону розмірами 2,2х2,2)м, довжиною — 36 м. Донний водоспуск із сталевої труби діаметром 600 мм, обладнаний засувкою. Використання водосховища Водосховище було побудовано для зрошення в колгоспі «Чистоводівський» Ізюмського району. Одночасно використовувалось спільно з Ізюмським міжгосподарським підприємством по виробництву товарної риби. На даний час використовується для риборозведення. Література Водогосподарський паспорт Чистоводівського водосховища, Харківдіпроводгосп, 1981. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с.
Чистилівський орнітологічний заказник

Чисти́лівський орнітологі́чний зака́зник — орнітологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах заболоченої заплави річки Серет, між Пронятином (мікрорайон Тернополя) та селами Біла, Чистилів, Великий Глибочок і Плотича Тернопільського району Тернопільської області. Пам'ятка Площа — 321 га. Створений відповідно до постанови РМ УРСР № 132 від 25 лютого 1980 року; постановою КМ України № 584 від 12 жовтня 1992 року затверджений як об'єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Перебуває у віданні Чистилівської (26,1 га), Великоглибочецької (136,5 га), Плотицької (26,0 га), Білецької (18,6 га) сільських рад, ТОВ Україна (113,8 га). Характеристика Під охороною — водно-болотні угіддя в заплаві Серету — місце оселення багатьох видів водоплавних та водно-болотних птахів. Більша частина водоболотного масиву поросла очеретом звичайним, близько 100 га займає розріджені угруповання вільхи сірої (повнота 0,2—0,3), що росте на підвищеннях. Флора Прогалини між деревами зайняті переважно угрупованнями лепешняку великого з домішкою типової болотяної рослинності. На окремих ділянках зростають півники болотні, аїр, рогіз. У прирусловій частин і на значних ділянках — зарості тілорізу алоєвидного, в окремих місцях є осока пухирчаста, хвощ річковий, жабурник, глечики, жовтець та інші. Фауна Гніздяться кулики, качки, пірникози, чирки, чернь, мартини, горобині, з хижих — лунь очеретяний і боривітер, є багато інших видів птахів. Місце відпочинку гуски сірої під час її перельотів. Трапляються чернь білоока, гоголь, лунь польовий, вівсянка чорноголова, сорокопуд сірий, горностай — види, занесені до Червоної книги України. Галерея Джерела П'ятківський І. Чистилівський заказник // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 599. — ISBN 978-966-528-279-2. Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Тернопільського району[недоступне посилання з травня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА. * Перелік об'єктів природно-заповідного фонду України
Čystohalivka

Čystohalivka (ukrajinsky Чистогалівка) je bývalá obec na Ukrajině, která se nachází v uzavřené Černobylské zóně Černobylského rajónu Kyjevské oblasti na půli cesty mezi vesnicemi Stari Šepelyči a Korohod, 18 kilometrů od města Černobyl a 4 kilometry od Černobylské jaderné elektrárny. Čystohalivka je zmiňována v literatuře poloviny 19. století například: L. Pochylevič. «Сказанія о населенныхъ мѣстностях Кіевской губерніи» (strana 153). V 70. letech 19. století byla Čystohalivka obývána necelým tisícem obyvatel (krátce před katastrofou 986 osob) a byla zde také osmiletá škola. Čystohalivka se rozkládá téměř uprostřed západní stopy radioaktivního spadu Černobylu. Po evakuaci obyvatel vesnice byla Čystohalivka zlikvidována. Obyvatelé byli přestěhováni do obce Havronščyna (Гавронщина) v Makarivském rajóně, Kyjevská oblast. Některé rodiny byly vystěhovány do Mykolajivské oblasti. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Čystohalivka na Wikimedia Commons
Csisztohalivka

Csisztohalivka (ukránul: Чистогалівка), orosz változatban Csisztogalovka (oroszul: чистогаловка) Ukrajna Kijevi területén, a 30 km-es zónában található, az 1986-os csernobili atomkatasztrófa után teljesen kitelepített, sugárszennyezett település. Földrajzi koordinátái: é. sz. 51° 21′ 48″, k. h. 30° 00′ 56″51.363333333333, 30.015555555556 Csernobil városától 22 km-re, a csernobili atomerőműtől 4 km-re nyugatra terül el. Szomszédos települések: északon Novosepelicsi, északkeleten Pripjaty, keleten Kopacsi, délen Korogod, délnyugatra Sztecsanka, nyugaton Burjakivka. Az 1970-es években mintegy ezer lakosa volt. a faluban általános iskola is működött. A település lakosságát 1986. május 3-án evakuálták, mivel a legsúlyosabb sugárszennyezettség ezen falu környékén koncentrálódott. 1986 május közepén egy pincéjében rejtőzködő öregurat találtak, aki ott várta, hogy a helyzet rendeződjön. A falut azóta lebontották, jelenleg csak az egykori főtéren áll egy világháborús hősi emlékmű. Ismert emberek Ott született: Ivan Omeljanovics Bilij ukrán költő (sz. 1942) Jegyzetek Források Чернобыль: брошенные села Archiválva 2016. június 19-i dátummal a Wayback Machine-ben További információk Honlap (ukrán nyelven)
Czystogłówka

Czystogłówka (ukr. Чистога́лівка, ros. Чистогаловка) – dawna wieś na Ukrainie, w obwodzie kijowskim, w rejonie wyszogrodzkim, w Czarnobylskiej Strefie Wykluczenia. Przed katastrofą czarnobylską liczyła 986 mieszkańców. Historia W wyniku Katastrofy w Czarnobylu drewniane domy we wsi zostały rozmontowane i zakopane. Tereny wsi spaliły się podczas pożarów lasów w strefie Czarnobyla w kwietniu 2020. Zabytki Pomnik Wielkiej Wojny Ojczyźnianej, wpisany do Państwowego Rejestru Zabytków Nieruchomych Ukrainy pod numerem: 32-220-0100 Przypisy
Чистогалівка

Чистога́лівка — колишнє село в Україні, розташоване в Вишгородському районі Київської області, на території Чорнобильської зони відчуження. До аварії село підпорядковувалося Чорнобильському району Київської області. Географія Село розташоване на півдорозі з Старих Шепелич до Корогода на відстані 22 км від м. Чорнобиль, та близько за 4 км від Чорнобильської АЕС. Історія Село Чистогалівка згадується в літературних джерелах середини 19-го сторіччя (Наприклад: Лаврентій Похилевич «Сказанія о населенныхъ мѣстностях Кіевской губерніи». с. 153). У середині 1970-х років у селі мешкало близько 1000 жителів (у 1971 році — 986 осіб). Існували восьмирічна школа, клуб, бібліотека та консервний завод. Село було центром сільської ради та єдиним поселенням, яке їй підпорядковувалося. Також до села було приєднано хутір Чистогалівський, як віддалену частину села. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 1100 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 774 мешканців, було 333 дворів. Село розташоване майже в епіцентрі західного сліду радіоактивного викиду Чорнобильської АЕС. Після відселення цивільного населення село було майже повністю ліквідоване: через неможливість проведення ефективної дезактивації більшість будівель було знесено й поховано. Населення переселено до села Гавронщина Макарівського району Київської області. Окремі сім'ї відселені до Миколаївської області. Основна частина людей переселена у село Ярешки (Баришівський район). Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Територія села згоріла під час лісових пожеж в Чорнобильській зоні у квітні 2020. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Назва Чистогалівка походить від словосполучення "чисте гало", що давньослов'янською означає "відкритий простір", або "чисті простори". Персоналії Білий Іван Омелянович — український поет Шашенок Володимир Миколайович- інженер -наладчик він був похований селі Чистогалівка зі зв'язку його смерті він був похований до 1988 року, однак після 1986 року після Чорнобильської катастрофи він був перепохований на Митинський цвинтар 18 листопада 1988 року. Див. також Лісові пожежі в Чорнобильській зоні 2020 Примітки Посилання Населені пункти Чорнобильської зони відчуження Картка постанови Верховної Ради України[недоступне посилання з травня 2019] Інформація про Чорнобильський район Сайт Чистогалівки
Чорноглазівські дуби

Чорногла́зівські дуби́ — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Харківської області. Розташована в місті Харків, на Чорноглазівській вулиці, 11. Площа 0,15 га. Створено рішенням облвиконкому від 3 грудня 1984 року № 562. Перебуває у віданні Протитубдиспансера № 1. Статус надано для збереження 2-х дубів черешчатих віком від 160 до 260 років. Галерея Див. також Чорноглазівська Джерела Проект Програми охорони навколишнього природного середовища м. Харкова — на обговорення громадськості Чорноглазівські дуби
Tjornokozyntsi-borgen

Tjornokozyntsi-borgen er ruinen af en befæstet bygning, der blev opført i slutningen af 1300-tallet eller begyndelsen af 1400-tallet nær landsbyen Tjornokozyntsi i Kamjanets-Podilskij rajon i Khmelnytskyj oblast, Ukraine. Fra midten af 1400-tallet til slutningen af 1700-tallet fungerede borgen som sommerresidens for de romersk-katolske biskopper i Kamjanets. I 1500-tallet blev borgen to gange ødelagt af tatarer, og i 1674 hærgede tyrkerne den. I 1795 kom borgen under den russiske stat. Borgen var omgivet af en voldgrav og bestod af en gammel og en nyere del, der var adskilt af en mur med en port. Det havde fire tårne, men der er kun bevaret dele af to af disse.
Château de Tchornokozyntsi

Les ruines du château de Tchornokozyntsi (en ukrainien : Чорнокозинський замок) sont perchées sur une colline s'élevant au-dessus de la rivière Zbroutch, dans l'oblast de Khmelnytskyï, en Ukraine. La construction fut, du XVe au XVIIIe siècle, la résidence d'été des évêques catholiques de Kamianets. Voir aussi La Liste de châteaux ukrainiens. Notes Portail des châteaux Portail de l’Ukraine
Zamek w Czarnokozińcach

Zamek w Czarnokozińcach – zamek zbudowany w Czarnokozińcach nad rzeką Zbrucz. Historia Pierwszy zamek w tym miejscu przypuszczalnie został zbudowany pod koniec XIV lub na początku XV wieku. Od połowy XV do końca XVIII wieku zamek należał do biskupów kamienieckich i pełnił funkcję ich letniej rezydencji. Jesienią 1467 roku na zamku zmarł podczas epidemii biskup kamieniecki. Podczas licznych najazdów tatarskich i wołoskich zamek kilkakrotnie był niszczony, ale za każdym razem był odbudowywany. W latach 1502–1513 miały miejsce najazdy tatarskie. Podczas najazdu w 1516 r. zamek został zniszczony. W 1538 r. miał miejsce kolejny najazd, wołoskiego kniazia Piotra, podczas którego zamek nie został zdobyty. Biskup Paweł Piasecki wybudował na szczycie wysokiego wzgórza zamek. W 1672 r., gdy Podole przeszło pod panowanie tureckie, warownię jeszcze przez dwa lata zajmowali Polacy. W 1674 r. Turcy zdobyli i spustoszyli zamek, a załogę wybili. W dniu 7 listopada 1675 roku w Czarnokozińcach odbyła się rada senatu, na której podjęto decyzję o konieczności przeprowadzenia przekładanej koronacji Jana Sobieskiego i zwołaniu sejmu koronacyjnego. Gdy w 1699 r. okoliczne ziemie powróciły formalnie do Rzeczypospolitej, biskupi kamienieccy odzyskali swoją własność i ją odnowili. W XVIII wieku biskup Stefan Bogusław Rupniewski wzniósł w pobliżu zamku pałac w Czarnokozińcach. Architektura Budowla należała do typowych nadgranicznych fortyfikacji Rzeczypospolitej. Pomimo tego, że zamek nie był własnością królewską a prywatną miał za zadanie bronić ziem i ludności przed napadami. Warownia była wielką budowlą, ustępującą wielkością tylko zamkom w Kamieńcu i w Żwańcu, zbudowana na planie czworoboku z dwoma dziedzińcami oraz z czterema okrągłymi basztami, wzmacniającymi obronność twierdzy. Dłuższe boki zamku miały po 80 m natomiast krótsze 50 i 65 m. Na środku dziedzińca stał dwukondygnacyjny budynek mieszkalny sięgający swoimi bokami do obwodowych murów obronnych. Z zamku pozostała część baszty strażniczej i fundamenty budynku mieszkalnego. Przypisy Bibliografia Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., zespół red. A. Strojny, K. Bzowski, A. Grossman, Kraków, Wyd. Bezdroża, 2005, s. 305, ISBN 83-921981-6-6. Linki zewnętrzne Czarnokozińce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 758 . Zamek w Czarnokozińcach Opis i zdjęcia po ukraińsku
Чернокозинецкий замок

Че́рнокозине́цкий за́мок (укр. Чо́рнокозине́цький замок) — руины укреплений на вершине крутого холма на левом берегу реки Збруч в селе Чернокозинцы Каменец-Подольского района Хмельницкой области. Крепость построена во второй половине XIV века подольскими князьями Кориатовичами. На протяжении своей истории замок часто подвергался нападениям. В начале XVI века замок многократно атаковался татарами, в 1538 году выдержал осаду молдавских войск и несколько раз захватывался казацкими войсками Богдана Хмельницкого. В конце XVII век замок подвергся разрушениям в результате штурмов турецких войск, а после перехода замка в турецкие владения несколько раз частично разрушался польскими приграничными войсками. После того как эти земли вновь отошли к Польше, Чернокозинецкий замок стал резиденцией подольских епископов, которые восстановили замок и в XVIII веке построили его северную дворцовую часть. В 1795 году замок отходит к Российской империи и используется для размещения пограничных войск. В 1815 году замок выкупили Сарнецкие, которые проживали в нём вплоть до революции 1917 года. Во времена Советского Союза замок использовался как база подразделениями НКВД. Замок представлял собой четырёхугольник с двумя круглыми башнями и въездными воротами в южной части. В северной части были построены 2 двухэтажных каменных здания дворцового комплекса. До нашего времени сохранились остатки юго-западной круглой башни диаметром 17 метров и толщиной стен 3,2—3,6 метра и оборонительные стены толщиной до 2 метров. В северной части сохранился «скелет» двухэтажного дворца с толщиной стен 1,1—1,3 метра. Литература Сіцінський Є. Чорнокозинський замок // Оборонні замки Західного Поділля XIV—XVII ст.: історично-археологічні нариси (укр.). — Київ: УАН, 1928. — С. 63—67. — [Архивировано 12 июля 2019 года.] Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. В 4-х томах. Гл. Редкол.: Н. Л. Жариков. -К.: Будівельник, 1983—1986. Том 4, с.214. М. Й. Рутинський. Замковий туризм в Україні. К.: Центр учбової літератури, 2007., с. 183 (укр.) Ссылки Замки и храмы Украины. Чорнокозинці (укр.)