NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Лозовеньківське водосховище

Лозовеньківське водосхо́вище — невелике руслове водосховище на річці Лозовенька (ліва притока р. Лопань). Розташоване в Харківському районі Харківської області. Водосховище побудовано у 1932 році за проєктом інституту «Укрдіпровод» для технічного водопостачання м. Харкова, рекреації та зрошення. Основні параметри водосховища нормальний підпірний рівень — 125,7 м; форсований підпірний рівень — 127,7 м; рівень мертвого об'єму — 117,5 м; повний об'єм — 4,0 млн м³; корисний об'єм — 3,7 млн м³; площа дзеркала — 100 га; довжина — 3,0 км; середня ширина — 0,33 км; максимальні ширина — 0,45 км; середня глибина — 4,0 м; максимальна глибина — 9,5 м. Основні гідрологічні характеристики Площа водозбірного басейну — 70 км². Річний об'єм стоку 50 % забезпеченості — 4,37 млн м³. Паводковий стік 50 % забезпеченості — 3,15 млн м³. Максимальні витрати води 1 % забезпеченості — 52,8 м³/с. Вид регулювання — сезонне. Склад гідротехнічних споруд Глуха земляна гребля довжиною — 295 м, висотою — 13,0 м, шириною — 14 м. Закладення верхового укосу — 1:3,5, низового укосу — 1:2,5. Береговий багатоступеневий водоскид із 8 сходинками при загальній висоті 9,2 м, із монолітного залізобетону, водобійні пороги із бутобетону. Донний водоспуск із двох ниток чавунних раструбних труб діаметром 350 мм. Сучасні гідротехнічні споруди були побудовані у 50-х роках XX століття. У 2014 році було заплановано провести значний ремонт греблі, оскільки бетон, яким облицьована земляна дамба, через непридатність потребував відновлення.. Також проводяться регулярні роботи з поточного ремонту греблі та споруд гідровузла. Використання водосховища Основне призначення Лозовеньківського водосховища — технічне водопостачання міста Харків. Також вода водосховища використовується для зрошення Лозовеньківського розплідника декоративних рослин. Гідротехнічна споруда знаходиться на балансі КП «Комплекс водозливової каналізації» Харківської міської ради. У водосховищі також розводиться риба, частковий вилов якої проводиться у бракон'єрський спосіб. Водосховище перебуває в оренді до 2026 року. Примітки Література Водогосподарський паспорт Лозовеньківського водосховища. — Харківдіпроводгосп, 1981. Водний фонд України: Штучні водойми — водосховища і ставки: Довідник [Архівовано 11 грудня 2020 у Wayback Machine.] / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня. — К.: Інтерпрес, 2014. — 164 с. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. — К.: Ніка-Центр, 2001. — 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота. — Харьков: УкрНИИЭП, 1999. — 389 с. (рос.)
Lokomotyv Stadium (Poltava)

Lokomotyv Stadium is a football-only stadium in Poltava, Ukraine, in Podil (lower city) neighborhood of the city. It is used for football matches, and is the home of FC Poltava. The stadium's official maximum capacity is 3,700. History Lokomotyv Stadium was built in Poltava in 1937 by the Soviet Lokomotiv sports society. The opening ceremony was held on 30 June 1937. The first stadium included a football field, running track, and chess and checkers tables. During World War II, the stadium was almost destroyed. It was rebuilt by the summer of 1945, but was rarely used, and the last match was played in August 1947. It was completely renovated by the start of the 1949 season. It belonged to the Poltava Locomotive Repair Factory. Reconstruction In 2004, the stadium was renovated. In 2008, the stadium was completely renovated once again with the addition of new plastic seating for 2500 spectators and a commissioned VIP platform for guests of honor. Reconstruction was financed by the club president Leonid Sobolev. The stadium was expanded in 2015. It is a Ukrainian Association of Football Category 2 stadium. This category allow stadium to hold matches in First, Second leagues, and matches of Ukrainian Cup for Round of 32 and Round of 16. Gallery References Sources Lomov, Anatolii; Kryvorotko, Serhii (2010), Энциклопедия Полтавского Футбола (1909-2010) [Encyclopedia of Poltava Football (1909-2010)] (in Russian), Poltava: OOO "ASMI", ISBN 978-966-182-118-6
Stadion Łokomotyw w Połtawie

Stadion Łokomotyw (ukr. Стадіон «Локомотив») – wielofunkcyjny stadion w Połtawie na Ukrainie. Od 2007 domowa arena klubu FK Połtawa. Stadion "Łokomotyw" w Połtawie został zbudowany w 1937 roku na Podole. W czasie II wojny światowej został całkowicie zniszczony. Odbudowany w 1949 roku. Stadion zapisał się do historii tym, że 24 lipca 1996 roku na stadionie rozegrała swój mecz domowy piłkarska drużyna Worskła Połtawa z Kreminiem Krzemieńczuk. Mecz 2 kolejki Wyższej Ligi Ukrainy zobaczyło 8 tys. widzów. W 2008 stadion został całkowicie odnowiony: ustanowiono 2500 krzeseł indywidualnych z tworzyw sztucznych, zbudowana VIP-trybuna dla gości honorowych. Przebudowa została sfinansowana przez prezesa klubu FK Połtawa Łeonida Sobolewa. Przypisy Bibliografia Informacja o stadionie na stronie FK Połtawa (ros.) Zdjęcia stadionu na stronie fstadium.com (ros.) Informacja o stadionie na worldstadiums.com. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-07-17)]. (ang.)
Локомотив (стадион, Полтава)

«Локомотив» — стадион в Полтаве. Вмещает 3700 зрителей. История Стадион «Локомотив» был построен в Полтаве на Подоле в 1937 году. Во время войны был полностью разрушен. Отстроен заново в 1949 году. В 1975 году стадион был реконструирован. В советское время стадион была спортивной базой местного тепловозоремонтного завода. Кроме футбольного поля, на территории находились площадки для игры в городки, баскетбол и волейбол. Также было пять стометровых дорожек, секторы для прыжков в длину и высоту. Зимой на арене заливался каток и две хоккейные площадки. В середине 90-х на стадионе свои матчи проводила Ворскла, дебютировавшая тогда в элите украинского футбола. В конце 90-х — начале 2000-х стадион находился в запущенном состоянии. В 2004 году Полтавский завод медицинского стекла реконструирует и берёт в аренду стадион. В тот период в основном проходили матчи на первенство города. С появлениям ФК Полтава на стадион вернулся и профессиональный футбол. В 2008 году стадион был полностью реконструирован: было установлено 2500 индивидуальных пластиковых кресел, введена в эксплуатацию VIP-трибуна для почетных гостей. Реконструкцию профинансировал президент клуба Леонид Соболев. В 2015 году ООО «Современный дом» в очередной раз реконструирует стадион, вместимость увеличена на 1200 мест и составляет сейчас 3700 мест. В планах было возвести трехэтажное административное здание на центральном входе арены, где размещались бы судейские комнаты и раздевалки, административные помещения, новая зона для почетных гостей. Строительство стартовало в 2018 году, несколько раз замораживалось, и на начало 2026 года так и не завершено. Ссылки Страница о стадионе на сайте «Полтавы»
Локомотив (стадіон, Полтава)

«Локомотив» — стадіон у Полтаві. Вміщує 3700 глядачів. Історія Стадіон «Локомотив» був побудований в Полтаві на Подолі в 1937 році. Під час Другої світової війни був повністю зруйнований. Відбудований заново в 1949 році. 2008 року стадіон був повністю реконструйований: встановлено 2500 індивідуальних пластикових крісел, введена в експлуатацію VIP-трибуна для почесних гостей. Реконструкцію профінансував президент клубу Леонід Соболєв. В 2015 році відбулася реконструкція стадіону, по закінченню якої кількість сидінь збільшилася до 3700. Примітки Посилання Сторінка про стадіон на сайті «Полтави» [Архівовано 7 листопада 2017 у Wayback Machine.]
Łubianka (rejon wyszogrodzki)

Łubianka (ukr. Луб'янка) – zlikwidowana wieś na Ukrainie w rejonie wyszogrodzkim obwodu kijowskiego. Zabytki cmentarz żydowski - ślady cmentarza widoczne pod koniec XIX w. Przypisy Linki zewnętrzne Łubianka (3), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 771 .
Лубянка (Полесский район)

Лубянка — бывшее село Чернобыльского (позднее — Полесского) района Киевской области Украины. Находится в центральной части Чернобыльской зоны отчуждения. До 1850 года здесь действовала самостоятельная приходская церковь Николая Чудотворца, дату постройки которой относят к первой половине 17-го века. В 1755 году она была разобрана по ветхости, а на её месте была построена новая, сгоревшая в 1765 году. Наконец, в 1770 году была построена на том же месте ещё одна церковь, посвящённая тому же святому, конец которой положила только советская власть. В Лубянке активно развивалось гончарное мастерство, работала восьмилетняя школа, клуб и библиотека. На средину 20 ст. в Лубянке проживало около 1000 человек. У Похилевича упоминается, что когда-то Лубянка была значимым еврейским местечком, от которого сохранились следы большого еврейского кладбища. В советское время — центр Лубянского сельсовета, в который входили также села Бовище и Вильшанка. После аварии на ЧАЭС жители были переселены в Васильковский район Киевской области, в сёла Великая Бугаевка, Погребы, а также в Лубянку Бородянского района. Со временем в чернобыльскую Лубянку вернулись несколько десятков самосёлов. Население постепенно вымирает. Село значительно пострадало во время лесных пожаров весной 2015 года. По данным на 2017 год, в селе остался один житель. Литература Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Ссылки Кинуті населені пункти чорнобильської зони (укр.)
Луб'янка (Поліський район)

Луб'янка — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, яке розташоване на території Чорнобильської зони відчуження. Через село протікає річка Ільча. Історія Село відоме з першої половини 17-го сторіччя. Як писав про село Л. Похилевич «Народний переказ стверджує, що Луб'янка колись давно була містечком з численним населенням, мала три православні церкви, що знищені під час одного з татарських набігів». В селі існувала Свято-Миколаївська церква, дерев'яна, збудована 1770 року, 1840 року була приписана до Стечанської парафії. Відтоді правилося у церкві двічі на рік-на Св. Миколая літнього та зимового. У ці ж дні проводилися ярмарки. 1886 року мешкало 620 осіб. Село Луб'янка підпорядковувалося Поліському району Київської області та знаходиться на відстані 36 км від містечка Поліське (районного центру). В середині 20-го століття в селі мешкало близько 1000 осіб (Станом на 1971 рік населення становило 1030 осіб, а в 1981 році — близько 1100 осіб) та були клуб, бібліотека і восьмирічна школа. Село було центром сільської ради, якій підпорядковувалися села Бовище та Вільшанка. Існують відомості що Луб'янка була центром гончарства цього району. У селі навіть говорили: Село було повністю відселене 7 травня 1986 року через сильне радіаційне забруднення, спричинене аварією на ЧАЕС. На момент евакуації чисельність населення становила 612 осіб, 316 господарств. У 1986 після Чорнобильської катастрофи році населення було переселено в новозбудоване село Луб'янка, яке розташоване в Васильківському районі Київської області, а також в села Погреби (Обухівський район) та Велика Бугаївка. Офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. Станом на 2005 рік в Луб'янці проживало 10 самоселів. На початок 2010 за даними Ліни Костенко, яка бувала в цьому селі, їх лишалось шестеро: Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2015 році. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Примітки Джерела Фото села Луб'янка. [Архівовано 29 квітня 2014 у Wayback Machine.] Рішення про офіційне зняття з обліку села Луб'янка[недоступне посилання з квітня 2019] Населені пункти Чорнобильської зони відчуження [Архівовано 19 вересня 2009 у Wayback Machine.] Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007.
Луганський пивоварний завод

ПАТ «Луганський пивоварний завод» — підприємство харчової промисловості України, зайняте у галузі виробництва та реалізації пива та безалкогольних напоїв. Розташоване у місті Луганську. Історія Луганський пивоварний завод веде свою історію від 1895 року, в якому було збудовано броварню «Горного Товариства Парового пивоварного заводу Я.Г.Прусського та В.В.Єфімова». 1903 року це сучасне на той час виробництво було, за деякими даними, викуплене місцевими підприємцями братами Ольховими, які вже володіли іншим місцевим пивоварним заводом, збудованим ще 1870 року. У радянський період пивзавод було націоналізовано. Підприємство входило до складу Ворошиловградського пивоб'єднання Укрхарчопрому. В ході процесу роздержавлення власності на початку 1990-х пивзавод був приватизований у формі відкритого акціонерного товариства. 2001 року контроль над підприємством отримала «Донецька пивна група», контрольована фінансово-промисловою групою «СКМ» українського мільярдера Ріната Ахметова. Спочатку нові власники досягли суттєвого збільшення обсягів виробництва пива на підприємстві, однак з часом втратили зацікавленість у розвитку цього напряму бізнесу і виробництво пива в Луганську було припинене. 2008 року розпочався процес виходу «СКМ» з пивного бізнесу, того ж року усі пивоварні активи групи знайшли нових власників. Луганський пивоварний завод було продано останнім, наприкінці року. Його новим власником стала луганська компанія «Кег-Сервіс», провідний дистриб'ютор пива в регіоні та торговельний партнер корпорації SABMiller, нового власника донецького пивзавода «Сармат». Ціна продажу не розголошувалася, однак за оцінками експертів не мала перевищити 700 тисяч доларів США. Асортимент продукції Наразі підприємство випускає чотири сорти непастеризованого пива та один сорт квасу: «Кам'яний брід» — світле пиво з густиною 11 % та вмістом алкоголю 4,4 %. За даними виробника випускається за оригінальною рецептурою 1895 року. «Лєжакъ» — світле пиво верхового бродіня (ель) з густиною 12 % та вмістом алкоголю 5,0 %. «Баварське» — світле нефільтроване пиво з густиною 12 % та вмістом алкоголю 4,0 %. «Класичне» — світле пиво з густиною 11 % та вмістом алкоголю 4,0 %. «Ворошиловградський» — квас живого бродіння, нефільтрований. Цікаві факти Провідний сорт пивзаводу названий на честь місцевості Луганська Кам'яний Брід, в якій і розташоване підприємство. При цьому офіційна назва цього сорту «Кам'яний брод» являє собою суміш україномовних та російськомовних слів, тобто по суті є «суржикомовною». Примітки
Lviv City Council

The Lviv City Council (Ukrainian: Львівська міська рада, romanized: Lvivska miska rada) is the municipal council that governs the Ukrainian city of Lviv. The council has 64 seats and is elected every 5 years. History On May 19, 2011, the Lviv City Council voted in favor of expanding the jurisdiction of the city council to the nearby area of Sokilnyky, about 28.8 hectares (71 acres), and Zymna Voda, about 57.32 hectares (141.6 acres). Since 2007, the city council has been holding a Competition of Socio-Cultural Projects. On May 27, 2020, in addition to the city of Lviv, 17 other nearby settlements were included to create the Lviv urban hromada. During the 2020 Ukrainian local elections on October 25, 2020, the first elections to the Lviv urban hromada were held. References
Львовская городская община

Львовская городская общи́на (укр. Львівська міська громада) — территориальная община во Львовском районе Львовской области Украины. Административный центр — город Львов. Население составляет 783 065 человек. Площадь — 315,6 км². Населённые пункты В состав общины входят 20 населённых пунктов, в том числе: 3 города: Винники, Дубляны, Львов, 2 посёлка: Брюховичи, Рудно 15 сёл: Великие Грибовичи Воля-Гомулецкая Гряда Завадов Зарудцы Зашков Збиранка Лисиничи Малехов Малые Грибовичи Малые Подлески Подборцы Подрясное Рясное-Русское Сытыхов До формирования городской общины, Львовскому горсовету подчинялись только 1 город (Винники) и 2 пгт (Брюховичи и Рудно). Львовский городской совет Органом местного самоуправления Львовской общины является Львовский городской совет, который состоит из 64 депутатов и головы. В здании живёт кот Левчик, являющийся кошачьим мэром Львова. По результатам местных выборов 2020 года депутатами горсовета стали: Примечания Источники Львовская городская община // Облікова картка на офіційному веб-сайті Верховної Ради України (укр.). Официальный сайт общины Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 192. — 441 с. (укр.)
Общественное Львов

Общественное Львов (укр. Суспільне Львів), ранее известное как UA: Львов (укр. UA: Львів) или Филиал НОТУ «Львовская региональная дирекция» (укр. Філія НСТУ «Львівська регіональна дирекція») — крупнейший украинский телерадиовещатель на территории Львовской областей. Описание Львовская областная государственная телерадиокомпания (укр. Львівська обласна державна телерадіокомпанія) отсчитывает свою историю с 24 декабря 1957, когда была открыта Львовская телебашня на Замковой горе (высота 570 м). Львовская телестудия является самой старой (после Киевской телестудии) студией телевещания УССР и Украины. На первом этапе вещания в её территорию охвата входили Львовская, Ивано-Франковская, Тернопольская, Волынская, Ровенская, Черновицкая и Закарпатская области. Такая структура была создана благодаря стараниям работников кино, радио, театров и прессы из разных областей УССР, которые проходили стажировку на Центральном телевидении СССР, Киевском телеканале УТ-1 и Интервидении. Радиовещание во Львове началось ещё в январе 1930 года и также значительно продвинулось в годы существования УССР. В 1985 году стараниями работников Львовской телестудии был организован телемост с Виннипегом. Сегодня главный офис располагается во Львове на улице Высокий замок, в доме 4. Львовская ОГТРК обеспечивает ежедневное 16-часовое телевещание и 2,5-часовое радиовещание: она представлена львовским телеканалом «UA: Львов» и львовской версией UA: Украинское радио. Численность сотрудников составляет около 400 человек. В 2017 году Львовская областная государственная телерадиокомпания упразднена, вместо неё создана Львовская региональная дирекция Национальной общественной телерадиокомпания Украины. 23 мая 2022 года в связи с обновлением дизайн-системы брендов НОТУ телерадиокомпания сменила название на «Общественное Львов». С 20 ноября по 18 декабря 2022 года телеканал филиала транслировал чемпионат мира по футболу 2022. Примечания Ссылки suspilne.media/lv… (укр.) — официальный сайт Общественное Львов Видеоканал Общественное Львов (Суспільне Львів) на YouTube Общественное Львов в мессенджере Telegram Официальный сайт Архивная копия от 28 августа 2018 на Wayback Machine (укр.)
Львівська телевежа

Льві́вська телеве́жа — суцільнометалева просторова ґратована телевізійна вежа, що стоїть на Замковій горі у Львові. Висота вежі з антенами — 192 метри. Вежа побудована за типовим проєктом 3803-КМ. До висоти 155 метрів — піраміда з переломами поясів на 32 і 64 метрах. Далі призма базою 1,75х1,75 метри заввишки 25 метрів. Верхній майданчик 2,5х2,5 метра на відмітці 180 метрів і труба для турнікетної антени. За цим проєктом побудовані, і тому однакові, такі вежі: Луганська, Львівська, Одеська, Черкаська, Чернівецька (Андріївська (Черняхівська), Білопільська, Донецька, Івано-Франківська, Кам'янська, Кропивницька, Подільська побудовані за модернізованим у 1962—1965 рр. проєкту) й низку інших. Наразі з вежі є мовлення цифрових мультиплексів, аналогового телебачення та радіо. Телевежа з комплексом антенно-фідерних пристроїв перебуває на балансі Львівської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення. Радіомовлення 66.26 — Радіо Марія 67.82 — Світле радіо Еммануїл 88.2 — Радіо Перше 89.1 — Radio ROKS 89.7 — FM Галичина 91.1 — Kiss FM 91.5 — Мелодія FM 92.4 — Армія FM 93.3 — Radio Relax 94.8 — конкурс від 23.07.2026 95.3 — Перець FM 97.0 — Nostalgie 100.8 — Львівська хвиля 101.3 — Країна ФМ 101.7 — Хіт FM 102.1 — Радіо MAXIMUM 103.3 — Українське радіо / Українське радіо. Львів 103.9 — Радіо Культура 104.3 — Дуже радіо 104.7 — Люкс FM 105.4 — Radio Jazz 106.0 — Наше радіо 106.7 — Незалежність 107.2 — Радіо Байрактар Телебачення Цифрове мовлення 9. 7-ий мультиплекс 22. 1-й мультиплекс 28. 2-й мультиплекс 33. 5-й мультиплекс 37. Місцевий мультиплекс 40. 3-й мультиплекс Див. також Список найвищих теле- та радіовеж України Джерела Посилання 20/06/05 Вперше за 15 років Львівську телевежу пофарбують та поремонтують У Львові знову засяє двохсотметрова телевежа Високого замку[недоступне посилання з липня 2019] Телевежу Львова вмикатимуть лише «на великі свята»[недоступне посилання з липня 2019]
Lwowska Wyższa Szkoła Zawodowa Technik Informatycznych i Budownictwa

Lwowska Wyższa Szkoła Zawodowa Technik Informatycznych i Budownictwa /ukr. Львівське вище професійне училище комп'ютерних технологій та будівництва/ – ukraińska uczelnia politechniczna posiadająca uprawnienia do nauczania na pierwszym poziomie akredytacji (technikum i zawodowe studium pomaturalne). Historia szkoły W 1965 władze Lwowa podjęły decyzję o rozpoczęciu prac związanych z intensywną restauracją starej zabudowy, obiektami zabytkowymi oraz inwestowaniem w tabor komunikacji miejskiej zasilany elektrycznie (tramwaje, trolejbusy). Realizacja tych planów wymagała zatrudnienia dużej liczny wykwalifikowanych pracowników, w związku z tym powstała szkoła zawodowa nr. 48, która przyjęła w pierwszym roku 200 uczniów do klas o pięciu profilach. W 1975 przeniesiono ją do nowego, większego budynku, który mógł jednocześnie pomieścić 600-800 uczniów. W związku z poprawą warunków lokalowych rozszerzono zakres szkoły o technikum zawodowe. Działalność Zgodnie z Uchwałą nr. 322 z dnia 9 października 1999 Ministerstwa Edukacji i Nauki Ukrainy zawodowo-techniczna szkoła nr. 48 we Lwowie będąca jedyną w regionie szkoła przygotowującą wykwalifikowaną kadrę robotniczą w zakresie budownictwa mieszkalnego i komunalnego otrzymała status wyższej szkoły technicznej. Od początku istnienia do 2004 szkołę opuściło 12000 wykwalifikowanych pracowników. Z dniem 30 stycznia 2007 zmieniono nazwę szkoły na Lwowska Wyższą Szkołę Zawodową Technik Informatycznych i Budownictwa. Kierunki Informatyka; Budownictwo wykończeniowe (glazurnictwo, tynkarstwo, malarstwo); Mechanika samochodowa. Przypisy Bibliografia Historia szkoły. lvpuktb.lviv.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2015-05-06)].