NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Палац Терещенків у Червоному

Палац Грохольських-Терещенків — палац в смт Червоне Бердичівського району Житомирської області збудований в неоготичному стилі на замовлення польського шляхтича Адольфа Норберта Еразма Грохольського (1797—1863), що володів селом. Історія Спочатку це був симетричний триповерховий палац, в плані — витягнутий чотирикутник з восьмибічною вежею на головному фасаді та двома чотирибічними вежами, які прилягають до бічних фасадів. Дві «замкові» вежі (одна двоповерхова, друга — одноповерхова), розташовані по обидва боки палацу служили павільйонами. Неподалік в неоготичному ж стилі були споруджені господарчі будівлі та конюшня. Всередині палацу особливої уваги заслуговував вестибюль зі сходами, викладеними білим мармуром, а також — велика зала для балів з двома венеційськими кришталевими люстрами. Від колишнього інтер'єру не збереглося майже нічого. Згідно з заповітом Адольфа Грохольського, який помер в 1863 році, Червоне мало дістатися його другій дружині, Ванді з Радзивілів Грохольській. Але вдова невдовзі після смерті чоловіка виїхала за кордон, а Червоне продала. Федір Артемович Терещенко трохи перебудував палац, а неподалік звів власне джерело прибутків — цукровий завод. Пізніше в ньому Терещенко Федір Федорович розташував авіамайстерню. Палац був оточений великим парком, який межував із садами. Їхня загальна площа становила 58 га. В парку росли старі липи, дуби, каштани. Були тут два озера й альтанка на острівці. Перед палацом — декоративні газони. У власності Терещенків, палац знаходився до Жовтневого перевороту 1917 року. Після перевороту в будівлі знаходився притулок для безпритульних дітей. Проте, являючись свободолюбними, діти розбіглися, а будинок підпалили. Пожежа 1928 року значно пошкодила будівлю й хоча згодом, зовнішній вигляд було відтворено, та інтер'єри було втрачено назавжди. Десь до кінця XX століття тут містилося ПТУ. Після того як ПТУ переїхало до нової будівлі, палац швидко занепав і став руїною. Крадії винесли все, що можна винести, навіть позбивали кахель з підлоги. Через кілька років після здобуття Україною незалежності колишній палац було передано жіночому монастирю Святого Різдва Христового УПЦ МП. Станом на 2021 рік будівля перебуває у напівзруйнованому стані. Палац входить до реєстру культурної спадщини місцевого значення. За словами чиновників, якщо замок повернути у власність громади — можна буде домогтись того, щоб він став культурною спадщиною Національного рівня і був відреставрований. У палаці регулярно проводяться екскурсії. В серпні 2023 року Господарський суд Житомирської області повернув у державну власність будинок-садибу Терещенків. Галерея Примітки Посилання Суд відмовив УПЦ МП і лишив у силі рішення про повернення державі маєтку Терещенків на Житомирщині
Pałac w Obroszynie

Pałac w Obroszynie – letni pałac arcybiskupów lwowskich, wybudowany w 1730 przez arcybiskupa Jana Skarbka, w Obroszynie, położony w rejonie pustomyckim obwodu lwowskiego, 14 km od Lwowa. Położenie Pałac znajduje się w północnej części wsi. Na teren rezydencji prowadzi duża barokowa brama, flankowana dwiema wieżami z napisem Instytut, ponieważ w budynku obecnie mieści się Instytut Rolny. Pałac w Obroszynie był częściej odwiedzany przez arcybiskupów od zamku w Dunajowie, ponieważ ten ostatni leżał w miejscu odległym od Lwowa, nieprzystępnym z powodu kilometrowej odległości od ubitej drogi. Biskupi mieli bliżej wspaniałe i wygodne miejsce do spędzania wolnego czasu mianowicie pałac w Obroszynie koło Gródka. Historia Pierwsza wzmianka o Obroszynie jako majątku królewskim pochodzi z 1431 r., a w 1456 r. król Kazimierz zezwolił na zakup wsi katolickiemu arcybiskupowi Grzegorzowi z Sanoka. Od tego czasu stał się własnością arcybiskupów lwowskich katolickich. Na początku XVIII w. arcybiskup Jan Skarbek postanowił wybudować tam barokowy zespół pałacowy, który miałby służyć jako jego rezydencja, gdyż druga jego siedziba znajdowała się zbyt daleko od Lwowa, w miejscowości Dunajów pod Złoczowem. Budowę wykonał polski architekt Józef Fontana, wzorując się na zbudowanym przez siebie Pałacu Bielińskich w Warszawie. Budowę ukończono w 1730 roku. Abp Jan Skarbek zdołał w nim mieszkać tylko przez trzy lata. Inne prace wykończeniowe trwały do ​​1764 roku. Następca Skarbka, Ferdynand Onufry Kicki, dokończył pałac. W pałacu w 1780 zmarł arcybiskup Wacław Hieronim Sierakowski, zaś w 1812 arcybiskup Kajetan Ignacy Kicki. Architektura Dwukondygnacyjny barokowy pałac, zbudowany na planie prostokąta, jest dziełem architekta Józefa II Fontany. Od frontu bryłę pałacu wyróżniają dwa boczne alkierze i środkowy ryzalit z wysokim frontonem, łącząc w ten sposób typowo polskie alkierze z elementami modnego wówczas francuskiego budownictwa pałacowego. Od strony pięknego ogrodu w typie francuskim dobudowano nieduży taras z kamiennymi schodami. Pałac został poddany przebudowie w 1922 według projektu Bronisława Wiktora, która zaburzyła pierwotną koncepcję architektoniczną. Wyposażenie W pałacu znajdowały się portrety wszystkich arcybiskupów lwowskich, między innymi ciekawy, imaginacyjny portret Krystyna z Ostrowa de Gozdowa, pierwszego arcybiskupa halickiego obrządku łacińskiego. Zobacz też Zamek w Dunajowie Przypisy Bibliografia AleksanderA. Strojny AleksanderA., KrzysztofK. Bzowski KrzysztofK., ArturA. Grossman ArturA., Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., Kraków: Wyd. Bezdroża, 2005, s. 154-55, ISBN 83-921981-6-6, OCLC 750033004 . Linki zewnętrzne Obroszyn, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 349 .
Палац архієпископів (Оброшине)

Пала́ц архієпи́скопів — ансамбль будівель, датований початком XVIII століття. Розташований у селі Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області. Видатний зразок заміської садиби доби бароко в Україні. Загальний опис Ансамбль у стилі бароко первісно складався з: палацу п'ятикутного парадного двору барокових за планом службових приміщень біля воріт окремого будинку кухні саду бароко Палац Розпланування вісьове, симетричне, притаманне ансамблям у стилі бароко. Палац за проектом архітектора Юзефа Фонтани, найближчий аналог — палац Бєліньських у місті Варшаві того ж архітектора. Головна будівля — видовжений блок з бічними павільйонами по кутах (чотири павільйони). Палац на 2 поверхи, побудований у 1730-х рр. з цегли, тинькований. Оздоблювальні роботи тривали у 1760-х рр. Розпланування коридорне, зали паркового фасаду — анфіладою. Приміщення прямокутні, наближені до квадратів, окрім восьмикутного вестибюля. Зала праворуч від вестибюля розпланована як палацова каплиця вікнами на парадний двір. Фасад на парадний двір перебудований у стилі модерн у 1922–1925 рр. (архітектор Б. Віктор). Парковий фасад зберіг барокове забарвлення, де прибудовано балкон на стовпах, декоративні тумби на терасі і сходинки в парк. Дах з переломом, прикрашений люкарнами. Службові приміщення Службові приміщення прилягають до парадних воріт, прикрашених скульптурами в стилі рококо. Належать до найкращих зразків подібної скульптури на теренах України. Приміщення одноповерхові, цегляні, тиньковані, побудовані водночас з палацом. Фасади реконструйовані у 1920-ті рр. в спрощених формах класицизму. Дах лише одного приміщення зберіг скульптуру Атланта з земною кулею на плечах. Огорожа кам'яна, цікава за силуетом, у стилі рококо. Відповідно до Державного реєстру національної культурної спадщини України до пам'яток архітектури в Оброшині відносяться: садиба львівських архієпископів (1730 р., № 477-0), палац (№ 477-1), господарські флігелі (№ 477-2), мурована огорожа з парадною та господарчою брамами (№ 477-3), а також парк (XVIII століття, № 477-4). Галерея Примітки Посилання Фото палацу архієпископів в Оброшино Інна Василюк (14 червня 2026). Унікальний палац біля Львова пережив дві Світові війни, але зараз занепадає. Що з ним буде. Твоє місто. Архів оригіналу за 18 червня 2026.
Napadivka godset

Napadivka gods (eller Lange godset, ukrainsk: Палац у Нападівці eller Палац Ланге, tr. Palats u Napadivtsi eller Palats Lange) er et gods i landsbyen Napadivka i Vinnitsja oblast i Ukraine. Den nuværende hovedbygning er fra slutningen af 1700-tallet. Hovedbygningen var i sin tid omgivet af en lille park, der var omgivet af en høje mure med en port. Den første hovedbygning var gul (zjovtij palats; dansk: ~ det gule palæ). Efterfølgende opførtes den nuværende hovedbygning i klassicistisk stil, og det gule palæ blev en fløj i det samlede kompleks. Ejere af Napadivka gods Godset daterer sig tilbage til sidste halvdel af 1700-tallet, hvor Valerian Prilutskij (1740-1830) (ukrainsk: Валеріан Прилуцький) anlagde det. Efter Valerian Prilutskij arvede hans søn, Janu Prilutskij (?-1853), godset. Som ejer efterfulgtes Janu Prilutskij af hans fætter Julian Strutinskij. Gennem giftermål med den russiske adelsdame Natalie Protopopov kom godset i Thor Langes eje. I sovjettiden indrettedes skole på godset. Hovedbygningerne i dag Efter års forsømt vedligehold, er det kun rester tilbage af det samlede kompleks: Hovedbygningen Det gule palæ Dele af muromkransningen Porten til komplekset En mindre dam Rester af parken. Uden gennemgribende renovering vil hovedbygningerne forfalde. Eksterne henvisninger
Палац Ланге

Палац у Нападівці — зразок історичної споруди кінця 18 століття в стилі класицизм. Колишній володар — відомий данський поет, дипломат, перекладач і науковець Тор Ланге (1851–1915). Відомості Збудований наприкінці XVIII ст. Палац оточував невеликий парк, перед палацом знаходилась відкрита місцина. Маєток був оточений муром з високою в'їзною брамою. З самого початку з'явилась будівля жовтого кольору («жовтий палац»). Проте згодом було зведено ще один палац, а старий почав використовуватись як флігель. Колись палац виглядав так: У своїй праці письменник Віктор Мельник так описує дореволюційний період та мешканців палацу: У радянську епоху палац Ланге, як і всі інші палаци, використовувався під господарчі потреби (в його стінах була школа). До нинішнього часу збереглися: головний палац; флігель (колишній «жовтий» палац); брама; круглий басейн; залишки парку. Без належного догляду садиба повільно руйнується. Власники Палац у Нападівці заклав Валеріан Прилуцький (1740—1830). Далі палац перейшов його сину Яну (?-1853), маєток після нього набув його родич Юліан Струтинський. Останнім власником палацу був Ланге. Галерея . Література та джерела Aftanazy, Roman (1996), Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej. Województwo bracławskie. (польською) (вид. 2 przejrzane i uzupełnione), Wrocław, Warszawa: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, с. 210—215, ISBN 83-04-04314-9 Опис садиби із фотографіями
Палац Собанських (Ободівка)

Палац Собанських або Ободівський палац — палац, розташований в Ободівці Гайсинського району. Перебуває в аварійному стані, руйнується. Відомості Колишнє містечко Ободівка знаходиться при впадінні річки Дохни в річку Берладинку, які утворюють там великий став. В 16 ст. називалося Бадівка і належало Ободенському. Пізніше містечко належало Коротким, князям Вишневецьким, Любомирським, магнатам Потоцьким. Станіслав Потоцький в 1786 році продав Ободівку з 20 іншими поселеннями Каєтану Собанському. Останнім дідичем Ободівки був граф Міхал Марія Собанський (пом. 1934). Ободівка поділялася на три частини: Піски, Лози, Кучугури (тут знаходився палац Собанських). Перед Собанськими в Ободівці існував мурований замок. Першим резиденцію в Ободівці заклав Міхал Собанський, який наказав вмурувати мармурову стелу з позолоченим написом: 1800 цей дім збудував Міхал Собанський. Дружина Міхала — Вікторія з Орловських — добудувала двоповерхову вежу. В 1900—1908 Міхал Марія Собанський розширив і перебудував палац. Перебудовою займався французький архітектор Маєр. В палаці був червоний, жовтий, емпіровий салон. В Емпіровому залі були цінні картини родини Собанських. В палаці знаходився родинний архів з 16 ст. та бібліотека з 12 000 томів. Були в ній і книги з 16 ст. В палаці знаходилася також каплиця. Частину книг з бібліотеки було вивезено після Української революції до Києва та Вінниці. В Києві знаходилися також родинні портрети та картини. Парк був закладений разом з палацом відомим Діонісієм Міклером. Парк займав площу у 18 гектарів котрий поділявся на три частини. Перед палацом знаходився великий газон з клумбами та фонтаном. Газон йшов до берегу річки Бернадинки. Нижче зі сходу стояв вибудуваний Міхалом Собанським в 1822 р. костел. У підвалах містилися гроби всієї родини Собанських. Біля костелу знаходилася в'їзна брама. Весь маєток оточував мур. В маєтку знаходилася також оранжерея. Біля ставу знаходилася пристань і біля неї ще одна в'їзна брама. Біля палацу знаходилися столи з кам'яними оздобленими лавами. Після більшовицької окупації у палаці розмістили Бессарабську комуну. Згодом до 1941 року на місці палацу був Колгосп ім. Котовського, а після звільнення села від нацистських загарбників у ньому розташувалися райвиконком, райком КП (б)У та інші районні установи. У 1959 році палац і парк передали новоствореній Ободівській школі-інтернат. Примітки Посилання Так втрачають скарби: Розкішний палац в Ободівці, замість стати туристичним центром Поділля, перетворюється на руїну Obodówka // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1886. — Т. VII. — S. 333. (пол.) — S. 333. (пол.)
Палац молоді «Юність» (Донецьк)

Палац молоді «Юність» — позашкільний навчальний заклад, обласний методичний центр виховної роботи та організації вільного часу молоді. Розташований у Київському районі Донецька за адресою вул. Челюскінців, 189. Заснований 29 жовтня 1975 року. Палац молоді «Юність», розміщений біля входу до Міського парку культури і відпочинку. Неподалік від ПМ «Юність» розташовані такі пам'ятки Донецька як виставковий центр ЕкспоДонбас і новий стадіон Донбас Арена. Під одним дахом тут зосереджений багатофункціональний комплекс, основними компонентами якого є зал для глядачів на 1200 місць зі сценою, спортивний зал на 400 місць, плавальний басейн із трибунами і клубні кімнати. Авторська група архітекторів і інженерів під керівництвом А. Т. Полянського передбачила можливість об'єднання глядацького і спортивного залів в один простір. Коментаторські кабіни при спортивному залі і плавальному басейні також поєднані в одному просторі, що дозволяє вести передачі як зі спортивного залу, так і з плавального басейну. У сучасному Палаці молоді «Юність» є всі умови для роботи гуртків, секцій, творчих колективів. Тут працюють клуби за інтересами. На базі цих гуртків регулярно проводяться різні масові заходи та конкурси. Найпопулярнішим родом діяльності палацу вважається КВК. Під час Війни на сході України російськими терористами палац був повністю знищений. Посилання Історія Палацу молоді «Юність»(рос.) План глядацького залу Палацу молоді «Юність» Офіційний сайт Палацу молоді «Юність»
Ensemble palatial Samtchyky

L'ensemble palatial de Samtchyky (en ukrainien : Палацово-парковий ансамбль «Самчики») est un parc, palais, musée situé à Samtchyky, raïon de Khmelnytskyï en Ukraine. Historique Jan Khoetskyi a commencé à aménager dans, dans le village de Samtchyky, le domaine en créant un bâtiment au XVIIIe siècle et en gardant une construction plus ancienne. Le musée a été créé le 15 août 1990 dans le bâtiment de l'architecte polonais Jakob Koubytskyi. Le palais a concouru pour la région au concours des sept merveilles d'Ukraine. Images de l'extérieur Référence Voir aussi Articles connexes Liste des musées d'art en Ukraine. Portail des musées Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Ukraine
Пам'ятник Іванові Франку (Івано-Франківськ)

Пам'ятник Іванові Франку в Івано-Франківську — пам'ятник українському письменникові, поету, вченому і мислителю Іванові Яковичу Франку в обласному центрі України місті Івано-Франківську. Загальні дані Івано-Франківський пам'ятник Іванові Франку встановлений у середмісті по вулиці Незалежності біля будівлі Івано-Франківського академічного обласного музично-драматичного театру, який також названо іменем Каменяра. І площа, на якій встановлено пам'ятник, названа іменем Івана Франка. Автори пам'ятника — скульптори Любомир Яремчук та Микола Посікіра. Опис Монументальний комплекс пам'ятника Іванові Франку в Івано-Франківську відображає високу постать Івана Франка, що крокує, встановлену на гранітному постаменті. Автори намагалися виразно виділити у скульптурі обличчя, груди і руки, які разом з динамічною постаттю символізують задуманого поета і філософа, що в русі заглибився у свої думки. За спиною скульптури — два елементи — мов спалахи вогню, які одночасно є тлом для пам'ятника, що органічно вписується у ландшафт площі. З історії пам'ятника В Івано-Франківську за СРСР було погруддя Івана Франка по вулиці Івана Франка, 28. 1978 року здійснено реконструкцію пам'ятника з села Опришівців (1956 рік; автор Анатолій Болюк). У місті, названому іменем Каменяра, постало питання про вшанування поета у більш монументальній пам'ятці, що було вирішено вже за незалежності України, причому в середмісті на великому майдані. Слід зазначити, що ще на початку 1960-х років тодішньою радянською владою на цьому місці було поставлено пам'ятник Ульянову-Леніну, а 9 жовтня 1990 року його було демонтовано. Оскільки найбільша площа міста «осиротіла» й з архітектурного ансамблю випадала його центральна вісь, було висловлено різноманітні пропозиції про заповнення цієї ніші, але поряд з пропозиціями побудови величного фонтану, чи пам'ятника Шевченкові, можновладці та громадськість схилилися до думки увічнити в місті з найменням Івано-Франківськ видатного українського письменника, просвітника Івана Яковича Франка. Відтак, 26 серпня 1995 року в історії міста відбулася важлива подія — урочисте відкриття пам'ятника Іванові Франку на вулиці Незалежності. У 2001 році провадились реставраційні роботи монумента (В. Каменщик). Нині (2000-ні) пам'ятник Франкові в місті — не лише місце вшанування Каменяра, зокрема, в його чергові річниці, а й майданчик народних зборів, проведення різноманітних акцій, висловлення громадянської позиції активно мислячих іванофранківців. Галерея Виноски Джерело-посилання Перелік пам'ятників і пам'ятних знаків в населених пунктах Івано-Франківської області, встановлених на вшанування Каменяра [Архівовано 22 червня 2015 у Wayback Machine.] на Івано-Франківська обласна універсальна наукова бібліотека ім. І. Франка [Архівовано 21 серпня 2009 у Wayback Machine.]
Пам'ятник Петрові Сагайдачному (Хотин)

Пам'ятник Петрові Сагайдачному — пам'ятник українському гетьманові Петру Конашевичу-Сагайдачному встановлений у 1991 році в м. Хотин до святкування 370-річчя Хотинської битви 1621 р. Автори: скульптор — В. І. Гамаль. Бетонний монумент, поверхня якого оздоблена міддю розміщений неподалік Хотинської фортеці (сучасна вул. Фортечна). Посилання Сас П. М. Петро-Конашевич – Сагайдачний: Молоді роки. — Київ : Інститут історії України НАН України, 2006. — С. 287. — ISBN 966-02-4172-0.
Памятник С. О. Макарову (Николаев)

Па́мятник С. О. Мака́рову в Никола́еве — памятник российскому флотоводцу, океанографу, полярному исследователю, кораблестроителю, вице-адмиралу, установленный в Николаеве — городе, где родился Степан Осипович Макаров. Памятник расположен на Флотском бульваре, который до конца 1970-х годов носил имя адмирала Макарова (Бульвар адмирала Макарова или сокращённо — «БАМ», как до сих пор зовут его горожане). В 1949 году, к 100-летию флотоводца был установлен первый памятник С. О. Макарову, который представлял собой бюст, автором был скульптор О. А. Здиховский. В том же году, бульвар, который назывался «Морской», был переименован в бульвар Адмирала Макарова. В 1976 году был установлен современный памятник Макарову. Скульпторы: А. А. Коптев и А. Л. Сапелкин, архитектор: Ю. Т. Стешин. Фигура адмирала выполнена из бронзового сплава, постамент — из розового полированного гранита. Ссылки Достопримечательности Николаева / Памятник адмиралу С. О. Макарову Архивная копия от 16 августа 2016 на Wayback Machine Місто морської слави // Николаевская областная библиотека для детей имени В. О. Лягина Архивная копия от 21 апреля 2017 на Wayback Machine Сайт Сергея Клименко Архивная копия от 27 апреля 2009 на Wayback Machine Путеводитель по Украине Верхний бульвар адмирала Макарова Архивная копия от 29 сентября 2020 на Wayback Machine Легендарний бульвар См. также Макаров, Степан Осипович Улица Адмирала Макарова (Николаев)
Пам'ятник адміралу Макарову (Миколаїв)

Пам'ятник адміралу Макарову — пам'ятник російському флотоводцю, океанографу, полярному досліднику, кораблебудівнику, віце-адміралу, встановлений у Миколаєві — місті, де народився Степан Осипович Макаров. Пам'ятник розташований на Флотському бульварі, що до кінця 1970-х років носив ім'я адмірала Макарова (Бульвар адмірала Макарова або скорочено — «БАМ», як дотепер звуть його миколаївці). У 1949 році, до 100-річчя флотоводця було встановлено перший пам'ятник Макарову, який являв собою погруддя, автором якого був О. О. Здиховський, і бульвар, який мав назву «Морський» став називатися бульваром Адмірала Макарова. В 1976 році був встановлений сучасний пам'ятник Макарову. Скульптори А. А. Коптєв і О. Л. Сапєлкін, архітектор Ю. Т. Стешин . Фігура адмірала виконана з бронзового сплаву, постамент — з рожевого полірованого граніту. На п'єдесталі пам'ятника — бронзова дошка з написом (російською мовою): Посилання http://laginlib.org.ua/mykolaiv/monument/2.php[ Місто морської слави // Миколаївська обласна бібліотека для дітей імені В. О. Лягіна] Сайт Сергія Клименка(укр.)(рос.) [Архівовано 21 квітня 2017 у Wayback Machine.] http://www.doroga.ua/poi/Nikolaevskaya/Nikolaev/Pamyatnik_admiralu_Makarovu/2167 [Архівовано 13 вересня 2016 у Wayback Machine.] http://www.shukach.com/ru/node/1722 [Архівовано 29 вересня 2020 у Wayback Machine.] Легендарний бульвар(рос.)
Monument aux travailleurs des chantiers navals et commandants de Mykolaïv

Le Monument aux travailleurs des chantiers navals et commandants de Mykolaïv fut élevé en l'honneur des deux cents ans de la fondation de la ville. Il est au croisement de la rue Soborna et de l'avenue centrale. Voulu en 1978, il fut édifié en 1989 sur un projet adopté en 1981. Notes et références Sources Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme