NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Герцена (станция метро)

«Ге́рцена» (укр. «Ге́рцена») — станция Киевского метрополитена, строительство которой планировалось на Сырецко-Печерской линии между станциями «Лукьяновская» и «Дорогожичи». Выход со станции планировался в исторической местности Загоровщина в районе пересечения улиц Герцена и Ромоданова (быв. Пугачёва). Проектное название — по близлежащей одноимённой улице, в честь русского писателя-философа Александра Герцена. История строительства Строительство станции предполагалось начать в середине 1990-х годов. Станция была спроектирована пилонной. Выход со станции планировался вблизи Киевского мотоциклетного завода и Института международных отношений (в прошлом — Высшая партийная школа при ЦК КПУ). Однако Киевский мотоциклетный завод уже сворачивал свою деятельность в экономически тяжелые 1990-е годы, что, в свою очередь, уменьшило пассажиропоток в этом районе. В связи с этим, в целях экономии и ускорения строительства линии по срокам, от строительства станции было решено отказаться. Станция должна была открыться вместе со станцией «Дорогожичи», но городская власть приняла решение в 2000 году открыть только «Дорогожичи», а на месте станции «Герцена» была построена совмещённая тягово-понизительная подстанция (СТП), платформы-мостики в перегонных тоннелях и аварийный выход на поверхность. На заднем дворе Института международных отношений расположен станционный вентиляционный киоск В/К № 220 (ВУ-220). См. также Список станций Киевского метрополитена Станция-призрак Примечания Литература Київське метро. Погляд крізь роки / Д. О. Єрмак. — К.: Скай Хорс, 2012. — С. 168, 182. — ISBN 978-966-2536-13-3. (укр.) Київський метрополітен: хронологія, події, факти / Кость Козлов. — К.: Сидоренко Б. В., 2011. — C. 175. — ISBN 978-966-2321-17-3. (укр.) Мельничук Г. В. 50 років Київському метрополітену. — К.: «АДЕФ-Україна», 2010. — C. 115—116. — ISBN 978-966-187-082-5. (укр.) Ссылки Страница станции на форуме неофициального сайта Киевского метрополитена Историческая справка по Киевскому метрополитену
Герцена (станція метро)

«Ге́рцена» (або «Заго́рівська») — станція Сирецько-Печерської лінії Київського метрополітену, будівництво якої передбачалося між станціями «Лук'янівська» та «Дорогожичі» поблизу перетину вулиць Герцена і Академіка Ромоданова у місцевості Загорівщина. Історія станції Будівництво станції мало розпочатися в середині 1990-х років. Поблизу від Київського мотоциклетного заводу планувалося збудувати станцію метрополітену та влаштувати кінцеву зупинку тролейбуса № 6 з Виноградаря. Вихід зі станції планувався неподалік від перетину вулиць Герцена та Академіка Ромоданова, поблизу від Інституту міжнародних відносин (у минулому — Вища партійна школа при ЦК КПУ). Але Київський мотоциклетний завод вже згортав свої потужності у важкі економічні 1990-ті роки, що своєю чергою зменшило пасажиропотік у цьому районі. Через це плани влади змінилися. Станція мала б відкритися разом зі станцією «Дорогожичі», але міська влада вирішила зекономити — і у 2000-му році відкрили лише «Дорогожичі», а замість «Герцена» звели аварійні платформи та пожежний вихід на поверхню. Можливо станцію відкриють після побудови нового житлового масиву на місці мотоциклетного заводу. Зараз на перегоні між станціями «Лук'янівська» та «Дорогожичі» можна побачити дві вузькі платформи. Це і є непобудована станція «Герцена». А на задньому дворі Інституту міжнародних відносин можна побачити станційний вентиляційний кіоск В/К № 220. Назва станції У перспективній схемі розвитку Київського метрополітену 1971 року зазначено назву «Інститут Автоматики». У проєктах 1980-х років вживалася назва на честь російського письменника-революціонера Олександра Герцена на вулицю імені якого було б споруджено її виходи. Наприкінці 1990-х, коли вже будували перегін від «Лук'янівської» до «Дорогожичів», часто стала з'являтися назва «Загорівська», на честь урочища, де мала бути розташована станція. Але по сьогодні в документах Київського метрополітену станція значиться, як «Герцена». Див. також Загорівщина Список станцій Київського метрополітену Примітки Посилання Сторінка станції на форумі неофіційного сайту Київського метрополітену [Архівовано 15 жовтня 2011 у Wayback Machine.] Історична довідка по Київському метрополітену Ескізний проект інтер'єру станції «Герцена», архітектор М. М. Альошкін Київське метро. Погляд крізь роки / Д. О. Єрмак. — К.: Скай Хорс, 2012. — С. 168, 182. — ISBN 978-966-2536-13-3. Київський метрополітен: хронологія, події, факти / Кость Козлов. — К.: Сидоренко Б. В., 2011. — C. 175. — ISBN 978-966-2321-17-3. Мельничук Г. В. 50 років Київському метрополітену. — К.: «АДЕФ-Україна», 2010. — C. 115—116. — ISBN 978-966-18-7082-5.
Het´maniwka (obwód odeski)

Het´maniwka (ukr. Гетьманівка, hist. pol. Hetmanówka) – wieś na Ukrainie, w obwodzie odeskim, w rejonie podolskim, w hromadzie Sawrań. W 2001 liczyła 407 mieszkańców, spośród których 381 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 16 rosyjski, 5 mołdawski, 4 bułgarski, a 1 inny. Przypisy Linki zewnętrzne Hetmanówka, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 639 .
Hetmanivka, Bârzula

Hetmanivka (în ucraineană Гетьманівка) este un sat în comuna Savran din raionul Bârzula, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hetmanivka era vorbitoare de ucraineană (93,61%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (3,93%) și română (1,23%). Note
Гетмановка (Одесская область)

Гетмановка (укр. Гетьманівка) — село, относится к Савранскому району Одесской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 407 человек. Почтовый индекс — 66204. Телефонный код — 4865. Занимает площадь 2,15 км². Код КОАТУУ — 5124355101. Ссылки Гетмановка на сайте Верховной рады Украины Архивная копия от 25 марта 2017 на Wayback Machine (укр.) Hetmanówka // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich (пол.) / pod redakcyą Filipa Sulimierskiego, Bronisława Chlebowskiego, Władysława Walewskiego. — Warszawa: Druk «Wieku», 1882. — Т. III. — 960 s. — S. 69.
Hetmanți, Rozdilna

Hetmanți (în ucraineană Гетьманці) este un sat în comuna Stepanivka din raionul Rozdilna, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hetmanți era vorbitoare de ucraineană (87,5%), existând în minoritate și vorbitori de română (8,33%) și rusă (4,17%). Note
Гетманцы

Ге́тманцы (укр. Гетьманці) — село, относится к Раздельнянскому району Одесской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 24 человека. Почтовый индекс — 67404. Телефонный код — 4853. Занимает площадь 0,679 км². Код КОАТУУ — 5123983903. Местный совет 67410, Одесская обл., Раздельнянский р-н, с. Новоконстантиновка История Еврейская земледельческая колония Фрайгейм была включена в черту села Гетманцы. Ссылки Гетманцы на сайте Верховной рады Украины (укр.) (недоступная ссылка — история). Примечания
Гетьманці

Ге́тьманці (у минулому — Гаюса-Гетьманський, Штрассенфельд) — село в Україні, у Степанівській сільській громаді Роздільнянського району Одеської області. Населення становить 10 осіб (2018). Історія В 1856 році на Гетьманському хуторі поміщика Гаюса було 8 дворів. Станом на 20 серпня 1892 року при хуторі Гетьманському 1-го стану були землеволодіння (3329 десятин, 1038 сажнів) Гаюса Костянтина Івановича (спадковий дворянин). У 1896 році на хуторі Гетьманці Новопетрівської волості Тираспольського повіту Херсонської губернії, було 20 дворів, у яких мешкало 128 людей (60 чоловік і 68 жінок); при хуторі Парканському. На 1 січня 1906 року на хуторі Гетьманці (Гаюса-Гетьманський) Новопетрівської волості Тираспольського повіту Херсонської губернії, яке розташоване на лівому відвершку Кучургана, були десятинники при економії барона П. А. Клодта фон-Юргенсбурга; проживали малороси й німці; існували колодязі та став; 15 дворів, в яких мешкало 86 людей (43 чоловіків і 43 жінок). У 1916 році на хуторі Гетьманці Новопетрівської волості Тираспольського повіту Херсонської губернії, мешкало 126 людей (56 чоловік і 70 жінок). Станом на 28 серпня 1920 р. на хуторі Гетьманці Ново-Петрівської (Савицької) волості Тираспольського повіту Одеської губернії, було 30 домогосподарств. Для 20 домогосподарів рідною мовою була українська, 8 — німецька, 1 — єврейська, 1 — не вказали. На хуторі 166 людей наявного населення (88 чоловіків і 78 жінок). Родина домогосподаря: 83 чоловіка та 74 жінки (родичів 4 і 4 відповідно, а також 1 найманий працівник). Тимчасово відсутні: солдати Червоної Армії — 3 чоловіків, на заробітках — 1 жінка. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 34 особи, з яких 16 чоловіків та 18 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 24 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Гимназия № 9 (Мелитополь)

Мелитопольская гимназия № 9 — общеобразовательное учебное заведение в городе Мелитополь Запорожской области. История Школа-комплекс № 9 с художественно-эстетическим направлением работы была создана в 1994 году. В феврале 2004 года школа-комплекс стала учебно-воспитательным комплексом № 9. В 2011 году учебно-воспитательный комплекс был преобразован в гимназию. Статус гимназии предполагал отсутствие начальной школы, и все учащиеся начального звена были переведены в школу № 7. Один из корпусов гимназии был передан под детский сад, и в 2012 году в нём проводился капитальный ремонт. Специализация гимназии и внеклассная деятельность Учебная программа гимназии имеет художественно-эстетический уклон. В гимназии имеются 6 творческих отделений (в том числе вокальное отделение, инструментальное, хореографическое, декоративно-прикладного искусства, театральное), на которых гимназисты обучаются параллельно с освоением основной школьной программы. Каждый выпускник гимназии вместе с аттестатом получают и документальное подтверждение об окончании одного из шести творческих отделений. При гимназии работают театр «Балаганчик» (руководитель Наталья Честнова-Туменко) и вокальный ансамбль «Спиваночки». Хоровые коллективы гимназии «Сонечко» и «Джерело» неоднократно становились лауреатами областных и Всеукраинских конкурсов. В 5-9 классах гимназисты углублённо изучают природу и связанные с ней явления. При гимназии работает кружок «Юные друзья природы», на занятиях которого ученики рассаживают растения, поливают их, ставят научные опыты. С 2007 года на базе гимназии работает специализированная казацкая школа «Джур» (укр. джура — оруженосец, ученик казака). Её воспитанники изучают историю Украины и казачества, строевую и огневую подготовку, православную культуру. Курс школы рассчитан на 5 лет. При гимназии также организован музей козацкой славы. Достижения Ученики гимназии побеждали на областных предметных олимпиадах и областных конкурсах-защитах научных работ Малой академии наук по математике, физике, иностранным языкам. Евгений Македонский стал призёром Всеукраинской олимпиады по математике. Газета «У дев’яточку!», издаваемая гимназистами, побеждала в межрегиональных и Всеукраинских конкурсах юных журналистов. Примечания Ссылки Сайт гимназии. Визитка гимназии Архивная копия от 15 сентября 2019 на Wayback Machine на Запорожском образовательном портале ЗапоВики. «Море впечатлений от общения со сверстниками, подарки и самое главное — занятое второе место — все это привезла с собой учащаяся УВК № 9 Наталья Айзенберг с областной олимпиады по русскому языку и литературе», статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс». «Мелитополь. Трудно быть директором школы в 15 лет», заметка в «Мелитопольских ведомостях». «Мелитопольская „Школа джур“ отпраздновала первый юбилей», статья в «Мелитопольских ведомостях» и видеорепортаж.
Гімназія № 9 (Мелітополь)

Мелітопольська гімназія № 9 – загальноосвітній навчальний заклад у місті Мелітополь Запорізької області. Історія Школа-комплекс № 9 з художньо-естетичним напрямом роботи була створена в 1994. У лютому 2004 року школа-комплекс стала навчально-виховним комплексом № 9. У 2011 році навчально-виховний комплекс було перетворено на гімназію. Статус гімназії передбачав відсутність початкової школи, і всі учні початкової ланки були переведені до школи № 7. Один з корпусів гімназії було передано під дитячий садок, і в 2012 році в ньому проводився капітальний ремонт. Спеціалізація гімназії та позакласна діяльність Навчальна програма гімназії має художньо-естетичний ухил. У гімназії є 6 творчих відділень (у тому числі вокальне, інструментальне, хореографічне, декоративно-ужиткового мистецтва, театральне), на яких гімназисти навчаються паралельно з освоєнням основної шкільної програми. Кожен випускник гімназії разом із атестатом одержує й документальне підтвердження про закінчення одного із шести творчих відділень. При гімназії працюють театр «Балаганчик» (керівник Наталія Честнова-Туменко) та вокальний ансамбль «Співаночки». Хорові колективи гімназії «Сонечко» та «Джерело» неодноразово ставали лауреатами обласних та Всеукраїнських конкурсів. У 5-9 класах гімназисти поглиблено вивчають природу та пов'язані з нею явища. В гімназії працює гурток «Юні друзі природи», на заняттях якого учні розсаджують рослини, поливають їх, ставлять наукові досліди. З 2007 року на базі гімназії працює спеціалізована козацька школа «Джур». Її вихованці вивчають історію України та козацтва, стройову та вогневу підготовку, православну культуру. Курс школи розрахований на 5 років. В гімназії також організовано музей козацької слави. Досягнення Учні гімназії перемагали на обласних предметних олімпіадах та обласних конкурсах-захистах наукових праць Малої академії наук з математики, фізики, іноземних мов. Євген Македонський став призером Всеукраїнської олімпіади з математики. Газета «У дев'яточку!», що видається гімназистами, перемагала у міжрегіональних та Всеукраїнських конкурсах юних журналістів. Примітки Посилання Сайт гимназии. Визитка гимназии Архівовано вересень 15, 2019 на сайті Wayback Machine. на Запорожском образовательном портале ЗапоВики. «Море впечатлений от общения со сверстниками, подарки и самое главное - занятое второе место - все это привезла с собой учащаяся УВК № 9 Наталья Айзенберг с областной олимпиады по русскому языку и литературе», статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс». «Мелитополь. Трудно быть директором школы в 15 лет», заметка в «Мелитопольских ведомостях». «Мелитопольская „Школа джур“ отпраздновала первый юбилей», статья в «Мелитопольских ведомостях» и видеорепортаж.
Hynovychi

Hynovychi (Ukrainian: Гиновичі) is a village in Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. It belongs to Berezhany urban hromada, one of the hromadas of Ukraine. Until 18 July 2020, Hynovychi belonged to Berezhany Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Ternopil Oblast to three. The area of Berezhany Raion was merged into Ternopil Raion. Population Population in 2001: 478 inhabitants with over 130 houses. References Sources (in Ukrainian) М. Подуфалий, В. Уніят, Гиновичі // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 353. — ISBN 966-528-197-6. External links Official data about the village (in Ukrainian) "Hinowice". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 72.
Hynóvychi

Hynóvychi (ucraniano: Гино́вичі) es un pueblo de Ucrania, constituido administrativamente como una pedanía de la ciudad de Berezhany, en el raión de Ternópil de la óblast de Ternópil.​ En 2001, el pueblo tenía una población de 488 habitantes.​ Se ubica en las afueras suroccidentales de Zhúkiv, junto al río Zolota Lipa.​ Historia Antes de la fundación del actual municipio de Berezhany en 2018, el pueblo era una pedanía del consejo rural de Zhúkiv, en el raión de Berezhany.​ Referencias
Hinowice

Hinowice – wieś na Ukrainie w rejonie tarnopolskim należącym do obwodu tarnopolskiego, położona nad rzeką Złota Lipa. W II Rzeczypospolitej miejscowość w powiecie brzeżańskim województwa tarnopolskiego. W latach 1939–1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali 22 Polaków i 4 Ukraińców ostrzegających i pomagającym Polakom. Do 2020 w rejonie brzeżańskim. Urodzeni w Hinowicach Stefan Traczewski – polski prawnik, ziemianin, rolnik, działacz społeczny, polityk, poseł w II RP, rotmistrz Polskich Sił Zbrojnych. Przypisy Linki zewnętrzne Hinowice, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 72 .
Гиновичи (Тернопольская область)

Гиновичи (укр. Гиновичі) — село в Бережанской городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Бережанский район. Код КОАТУУ — 6120481802. Географическое положение Село Гиновичи находится на левом берегу рек Восточная Золотая Липа и Золотая Липа, выше по течению на расстоянии в 1 км расположено село Надречное, ниже по течению на расстоянии в 4 км расположен город Бережаны, на противоположном берегу — сёла Жуков и Лапшин. К селу примыкает лесной массив (бук). Население Население по переписи 2001 года составляло 488 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Примечания
Hynkivtsi

Hynkivtsi (Ukrainian: Гиньківці) is a village in Tovste settlement hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention is from 1427. After the liquidation of the Zalishchyky Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion St. Nicholas church (1876, brick, UGCC). References Sources (in Ukrainian) , Гиньківці // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, 696 s. — ISBN 966-528-197-6. "Hinkowice". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 72.
Hińkowce

Hińkowce – wieś na Ukrainie w rejonie czortkowskim należącym do obwodu tarnopolskiego. W II Rzeczypospolitej wieś w powiecie zaleszczyckim województwa tarnopolskiego. W czasie okupacji niemieckiej mieszkająca we wsi polska rodzina Linkiewiczów udzielała schronienia 14 Żydom. Genowefa Linkiewicz i Sławomir Linkiewicz zostali za to zamordowani przez ukraińskich nacjonalistów. W 2009 roku Instytut Jad Waszem podjął decyzję o przyznaniu Genowefie, Sławomirowi i Antoniemu Linkiewiczom oraz Annie Bujnowskiej z d. Linkiewicz tytułu Sprawiedliwych wśród Narodów Świata. 1 grudnia 1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 30 Polaków. Przypisy Linki zewnętrzne Hinkowce (pow.zaleszczycki), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 72 . Hińkowce na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Hînkivți, Zalișciîkî

Hînkivți (în ucraineană Гиньківці) este un sat în comuna Vorvulînți din raionul Zalișciîkî, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hînkivți era vorbitoare de ucraineană (99,71%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Гиньковцы

Гиньковцы (укр. Гиньківці) — село в Толстенской поселковой общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Село основано в 1427 году. До 2020 года входило в Залещицкий район. Код КОАТУУ — 6122082002. Географическое положение Село Гиньковцы находится на берегу реки Тупа, выше по течению примыкает село Ворвулинцы, ниже по течению примыкает село Хартоновцы. Население Население по переписи 2001 года составляло 350 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I ст. Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Галерея Примечания
Гиньківці

Гинькі́вці — село в Україні, у Товстенській селищній громаді Чортківського району Тернопільської області. Розташоване на річці Тупа, у центрі району. До 2020 року підпорядковане Ворвулинській сільраді. При Гиньківцях був хутір Вербова, нині не заселений. Населення — 349 осіб (2003). Історія На околицях виявлено археологічні пам'ятки трипільської культури. Перша писемна згадка — 1427. У 1442 р. польський король Владислав Варненчик за багаторічну сумлінну службу, а також за подорож до татар подарував село Томашеві, який походив із Гиньківців. За Австро-Угорщини і Польщі у селі діяла однокласна школа з польською мовою навчання. За переписом 1921 р., в селі був 151 двір із населенням 752 особи, на 1931 р. – 178 дворів (858 осіб). До 1930 р. були три корчми (згодом залишилась одна), два водяних млини і гуральня. У селі діяли філії “Просвіти” та інших українських товариств (до 1939 р.); кооператива “Згода”, каменоломні. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Товстенської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Заліщицького району, увійшло до складу новоутвореного Чортківського району. Населення За даними перепису 2001 року, у Гиньківцях проживали 350 осіб. Мова Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Релігія церква Святого Миколая (1876, кам'яна, УГКЦ); капличка (1998). Пам'ятники Споруджено пам'ятники: Івану Франку (1974) Т. Шевченку (1991). Пам'ятник Т. Шевченку Щойновиявлена пам'ятка монументального мистецтва. Встановлений 1991 р. Скульптура — бетон, постамент — камінь. Скульптура — 1 м, постамент — 1,5 м. Соціальна сфера Діють загальноосвітня школа І ступеня, клуб, бібліотека, ФАП, ТОВ «Промінь». Відомі люди Народилися Володимир Круцяк (1936—2000) - український вчений у галузі медицини, академік, доктор медичних наук, педагог. Антон Білик (1936—2000) - український господарник, заслужений працівник сільського господарства України, депутат Тернопільської обласної ради. Галерея Примітки Література Hinkowice // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1882. — Т. III. — S. 72. (пол.) Гиньківці // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — 696 с. — ISBN 966-528-197-6. Безгубенко О., Коропецька У., Мизак Н., Олійник, В. Гиньківці // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 161—162. — ISBN 978-966-457-228-3.
Or-Sameach-Synagoge

Die Or-Sameach-Synagoge (ukrainisch und russisch Синагога Ор Самеах, hebräisch ישיבת אור שמח) ist die Hauptsynagoge der ukrainischen Stadt Odessa. Sie befindet sich auf der Jewrejska-Straße Nr. 25, Ecke Richelieu-Straße. Geschichte Seit Gründung der Stadt im Jahre 1794 lebte eine große Anzahl jüdischer Bürger in Odessa, die 1798 die erste Gemeinde in Odessa gründeten und die erste Holz-Synagoge erbauten (siehe auch: Geschichte der Juden in Odessa). In 1847 wurde durch den italienischen Architekten Franz Morandi (1811–1894) an ihrer Stelle die Or-Sameach-Synagoge geplant, deren Grundsteinlegung 1850 war, die aber erst 1860 eingeweiht wurde. Sie war die erste Choral-Synagoge und wurde als Hauptsynagoge der Stadt bekannt. Sie ist als zweigeschossiges Gebäude mit Fassade und Innenraum im florentinischen mit Romantik gemischtem Stil errichtet. 1919 wurde das Gebäude auf einen Erlass der Bolschewiki hin enteignet, im Jahr 1923 profaniert und zuerst als Naturkundemuseum genutzt. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde aus der ehemaligen Synagoge kurzzeitig 1947 ein Kindermusiktheater und 1948 die Allunions-Freiwilligengesellschaft zur Förderung der Luftfahrt der UdSSR hier untergebracht. Im Jahr 1950 wurde daraus eine Sporthalle des Pädagogischen Instituts Odessa, wozu das Gebäude umfangreich umgestaltet wurde. Es wurde eine Zwischendecke in den 25 Meter hohen Hauptraum eingezogen, so dass unten ein Basketballfeld Platz fand und oben – im Bereich der Chor- und Frauen-Emporen – Turner üben konnten. 1996 erhielt die jüdische Gemeinde das Gebäude zurück; es wurde wieder zur Hauptsynagoge von Odessa. Das Bauwerk wurde bis zum Jahr 2008 restauriert und um eine Mikwe erweitert. Siehe auch Liste von Synagogen in der Ukraine Liste beschädigter und zerstörter Kulturstätten in der Ukraine infolge des russischen Angriffskrieges seit 2022 Weblinks Einzelnachweise Anmerkungen