NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Новий друк

ТОВ «Новий друк» — видавничо-поліграфічний комплекс у Києві. Заснований у 1996 році. На підприємстві друкуються періодичні видання: «Галицькі контракти», «Наш досуг», «Вся неделя», «Афіша», «Пассаж», «Інвест-газета», «Бухгалтерский учет», «Здоровая семья», «Теннис», «Охорона праці», «Три Т», «Мой компьютер», «Е-mobil», «Ego», «What's on», «Коммерсантъ», «Kiev Weekly», «Kiev Post», «За рулем», «Деловая столица», «Эксперт», у тому числі видання видавництв «Эдипресс», «Бурда», «ДеАгостини», «Мистецтво», «Либідь», «Казка», «Картография», «А-ба-ба-га-ла-ма-га», «Национальный художественный музей», а також виробники: «Оболонь», «Шустов», пивоварня «Чех», «Экми», «Браун», «Атлант», «Росинка», банки «Райффайзен банк Аваль», «Укрексімбанк», «Сбербанк Росії», друкується велика кількість упаковок для чаю, лікарських препаратів, упаковка для обідів у літаку. Виробництво нараховує 75 одиниць нового обладнання розташованого на офісно-виробничих площах 25 тисяч м². Всього зайнято у виробництві 500 спеціалістів. Обсяг виробництва щомісяця становить понад 30 мільйонів гривень. У місяць, перероблюється більше тисячі тон паперу. Серед замовників друкарні — компанії США, Франції, Німеччини, Великої Британії, Швейцарії, Фінляндії, які працюють на ринку України: «Billa», «Obi», «Oriflame», «Новая линия», «Фора», «Агромат», «Фокстрот», «Мегамаркет», «Еко-маркет», «Сильпо», «Космо», «Караван», «Перекресток», «Наш край», «Велика кишеня». Типографія обладнана сучасним устаткуванням: два СТР для виводу фотоформ, три рольових офсетних машини «Heidelberg M-600» с одночасною порізкою і склейкою продукції, ротаційні машини «WEB-16», газетно-книжні машини «Goss Community», «Solna», три листові офсетні машини «Heidelberg SpeedMaster», сучасна лінія книжного виробництва, шість вкладочно-швейно-різальних машин, три фальцевальних машини, три термосклеювальних машини, у тому числі автоматизована лінія «Колбус», термоупаковочна машина з одночасною персоналізацією адрес, висікально-склеювальне обладнання, дві лакувальні машини. 29 травня 2010 року в м. Прага ТОВ «Новий друк» була вручена нагорода за перемогу в міжнародному конкурсі серед типографій Європи і Центрального Сходу «Найкращий друк 2010 р.» за версією Sappi. Нагорода отримана у номінації «рольовий друк». Література Вакулишин С., Василенко Л. Деснянський район: Із глибини століть — у сьогодення. — Довідково-інформаційне видання. — Київ, 2006. — С. 43—44. Посилання Офіційний сайт (укр.)
Новобудова (Полтава)

Новобудо́ва — історична місцевість, селище в Подільському районі Полтави. Географія, історія Селище Новобудова розташоване на лівому березі Ворскли, в секторі, що утворюється залізничними гілками Полтава — Харків і Полтава — Київ. Залізничне селище виникло після переносу локомотивного депо «Полтава» на північ від станції Полтава-Південна в кінці ХІХ століття. Ця станція отримала назву "Полтава-Сортувальна". У довіднику за 1910 рік назва: «Посёлок около станции Сортировочной на земле Лукьяновича» (522 жителя). У виборчих списках за 1917 рік виділено як «Поселок Новое Строение на земле Лукьяновича». У 05.1919 р.: «Предместье Сортировочная Полтавского уезда, Заворсклянский сельсовет». У матеріалах перепису населення 1926 року – «передмістя Новобудівля (Новобудова)»: 148 домоволодінь, 213 сімей, всього 824 жителі – із них 747 українців, та 64 росіяни. Також вживали назви: «Залізничний посьолок», «Новоє строєниє, Новостроєння» - селище Дублянщинської сільради . Інтенсивно забудовувалося від середини 1920-х років. Від 1929 року - в складі Полтави. До 1970-х років у цій місцевості переважала приватна забудова. На початку 1980-х Полтавською дирекцією Південної залізниці тут розпочато будівництво багатоповерхівок для залізничників і працівників депо. Місцевість тут низинна, дещо заболочена. До проведення меліоративних робіт у 1980-х роках селище часто страждало від весняних паводків. Останній великий паводок був у 1976 році, а найбільша повінь, яку пам'ятають старожили, відбулася весною 1942 року. Населення, адміністративний устрій Адміністративно селище входить до складу Подільського району міста. Орган місцевого самоврядування — селищний комітет розташований на вулиці Степана Разіна, 20/1 (з 2023 р. - вул. Червоної Калини). Там же знаходиться і громадський пункт охорони порядку. Сьогодні на Новобудові проживає понад 1700 мешканців. Забудова — переважно приватні одно-двоповерхові будинки. У 1980-х Полтавська дирекція Південної залізниці на місці старих бараків на вулицях Сортувальній і Разіна, побудованих ще на початку 20-го сторіччя, збудувала півдесятка п'ятиповерхових будинків для своїх працівників. Транспорт, промисловість 2010 року за програмою Полтавської міськради «Місто без околиць» запущено автобусний маршрут «Огнівка — Новобудова». До селища можна дістатися також будь-яким громадським транспортом, що прямує з центру міста в напрямку Дублянщини. Проїзд до зупинок «Переїзд», «Княгині Ольги», «22-а школа» та «Дублянщина». Однак, в такому разі доведеться самостійно перетнути залізницю через регульований залізничний переїзд (зупинка «Переїзд») або пішохідні переходи (зупинки «22-а школа» і «Дублянщина»). На сході селище межує з залізницею. Тут працюють локомотивне і вагонне депо, на півночі — Затуринський промисловий вузол. Галерея Джерела Інформація Ленінської районної ради у місті Полтава Інформація Полтавської міської ради [Архівовано 6 січня 2012 у Wayback Machine.]
Новоорлицькі Кучугури

Новоорлицькі Кучугури (Ново-Орлицькі кучугури) — острів на Дніпрі, у гирлі річки Ворскли. Розташований в акваторії Кам'янського водосховища, неподалік від села Орлика, що на південь від міста Кобеляків. Адміністративно входить до Полтавського району Полтавської області. У 1994—2002 роках на острові існував однойменний ботанічний заказник місцевого значення площею 672 га. У заказнику охоронялися рідкісні для Полтавщини угруповання рослин, що зростають на піщаних пагорбах. У 2002 році заказник ліквідовано з включенням його території до новоствореного регіонального ландшафтного парку «Нижньоворсклянський».
Великоновоселицький парк

Великоновосе́лицький парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення в Україні. Розташований в селі Новоселиця Полонського району Хмельницької області. Площа парку — 10,1 га. Статус надано згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 29.01.1960 року № 105. Історія На початку XIX ст. графська родина Гагаріних запрошує пейзажного архітектора Діонісія Мак-Клера для закладки парку поблизу їх садиби в Новоселиці. Саме тут, на березі тихоплинної Хомори, на місці дубової діброви, архітектор створює парковий ансамбль з максимальним використанням рель'єфу та місцевої рослинності. Територія парку розташована на пересіченій місцевості правого високого берега р. Хомори, у тому місці, де річка утворює вигин і долина містить кілька озерець. Тому парк з трьох боків оточений заплавою, а зі сходу — сільською дорогою. Проїжджою трасою він розділений на меншу (4,5 га) південно-східну, де був розташований палац, та більшу — північно-західну (5,6 га) частини. На найвищій частині пагорба стояв палац (не зберігся), який збудував німець Грипар в кінці першій половині XIX ст. З цього місця відкривається панорама паркових пейзажів. Звідси неширока стежка, переходячи у побудовані за радянських часів сходи на крутому пагорбі р. Хомора, прямує до джерела з великим дебітом родонової води. У 80-і роки над джерелом побудували будиночок у вигляді каплиці. Сходи біля каплички переходять у затишну і звивисту паркову дорогу, довжиною близько 200 м, яка має давнє походження та проходить безпосередньо біля річки. Ця дорога виводить на луку, що прилягає до парку з його східного боку. Саме тут зростає декілька десятків дубів-велетнів з діаметром стовбура понад 1 м (максимальний — 144 см), висота цих дерев — близько 27 м, вік — 200 — 300 років. Їх наявність у цій частині парку, окремі дерева та біогрупи дубів в інших ділянках парку свідчать про те, що він був закладений на місці діброви. Характерною особливістю ландшафтної композиції парку є наявність двох штучно створених великих пагорбів у меншій, північно—східній частині парку. Галявини на вершинах пагорбів збереглися до нашого часу. З них відкриваються мальовничі пейзажі річкової долини та прилеглих територій (поля, сільські будинки, церква). Влітку 1893 року палац і парк відвідала Леся Українка. Примітки Література Заповідні перлини Хмельниччини., Т. Л. Андрієнко, Хмельницький, 2006.
Новосілки (Чорнобильський район)

Новосілки — колишнє село в Україні, за 20 км від ЧАЕС та за 16 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль, в Іванківському районі Київської області. До 1986 року входило до складу Чорнобильського району і підпорядковувалося Заліській сільській раді. Знаходиться поруч з річкою Уж. Історія Час виникнення села невідомий. Л. Похилевич лише згадує про декілька давніх курганів поблизу села, пов'язаних, за розповідями селян, із якоюсь давньою битвою з татарами. 1864 року у селі мешкало 174 мешканці. 1887 року населення становило вже 220 осіб. 1900 року Новосілки — власницьке село, налічувалося 58 дворів, проживало 394 мешканці. Працював вітряк. Село підпорядковувалося Чорнобильській волості. Напередодні аварії у селі проживало 260 мешканців, було 123 двори (господарства). Після аварії на станції 26 квітня 1986 року село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, а мешканці переселені у село Нове Залісся. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К. (рос.), 1900; Черевач Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019] Посилання Новосілки на мапах 19 ст. Примітки
Musée Ivan Spassky d'histoire locale

Le musée local d'histoire de Nijyn (en ukrainien : Ніжинський краєзнавчий музей імені Івана Спаського) de Nijyn se situe au 14 du boulevard Bakiouka. Historique Il porte le nom de l'historien Ivan Spasski. Il se trouve dans un bâtiment du XIXe siècle qui est classé, il appartenait à un marchand. Quelques images Articles connexes Liste de musées en Ukraine. Notes et références Sources Portail de l’Ukraine Portail des musées Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Оболонський (заказник)

Оболо́нський заказник — ботанічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у Коропському районі Чернігівської області, неподалік від села Оболоння. Площа 400 га. Створений у 1996 р. для збереження типових заплавних лук р. Десни. Перебуває у віданні КСП «Оболонь». Заказник Оболонський — це ділянка заплави річки Десни, яка відзначається великим флористичним і фітоценотичним різноманіттям. Вона являє собою рівнинну територію з незначними гривами та вузькими зниженнями, тут є стариці та невеликі заплавні озера. Ґрунтовий склад заказника характеризується переважанням лучних груп ґрунтів, зокрема лучних та дерново-глейових супіщаних і піщаних, у зниженнях — лучно-болотних. Переважають ділянки справжніх лук (до 80 % площі), менш поширеними є остепнені та болотисті луки. Комплекси справжніх лук представлені ценозами костриці лучної (Festuca pratensis), китника лучного (Alopecurus pratensis) та костриці червоної (Festuca rubra). Співдомінантами є мітлиця велетенська (Agrostis gigantea), тонконіг лучний (Poa pratensis), щучник дернистий (Dechampsia caespitosa). Серед видів лучного різнотрав'я на цій території звичайними є королиця звичайна (Leucanthemum vulgare), гадючник звичайний (Filipendula vulgaris), дзвоники розлогі (Campanula patuld), горошок мишачий (Vicia cracca), живокіст лікарський (Symphytum officinale). На території заказника невеликі площі займають угруповання за участю китника лучного, які є досить висопродуктивними і цінними в кормовому відношенні. Малопоширеними на цій території є угруповання з домінуванням трясучки середньої (Briza media), пахучої трави звичайної (Anthoxanthum odoratum) і келерії Делявіня (Koeleria Koeleria delavignez). На заплавних озерах та їхніх прибережних смугах поширені ділянки прибережно-водної та водної рослинності з участю лепешняку великого, осоки гострої, латаття білого (Nymphaea alba), латаття сніжно-білого (Nymphaea Candida) і глечиків жовтих (Nuphar luted). На території заказника виявлено 6 видів судинних рослин, занесених до Червоної книги України, а саме: зозулинець болотний (Orchis palustris), зозулинець блощичний (О. coriophora), пальчатокорінник травневий (Dactylorhiza majalis), пальчатокорінник м'ясочервоний (D. incarnata), водяний горіх плаваючий (Trapa natans), сальвінія плаваюча (Salvinia natans). З угруповань, занесених до Зеленої книги України, варто відзначити ценози глечиків жовтих, латаття білого і латаття сніжно-білого, водяного горіха плаваючого. Ботанічний заказник загальнодержавного значення Оболонський має наукову цінність для збереження генофонду лучних видів, практичну цінність як осередок високопродуктивних лучних ділянок та естетичну цінність як ділянка з гарноквітучих різнотравних угруповань. Галерея Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Одеська ТЕЦ

Одеська ТЕЦ — теплоелектроцентраль міста Одеси. Найпотужніше електрогенеруюче підприємство області. Підприємство ПАТ «Одеська ТЕЦ» створене шляхом корпоратизації ДП «Одеська ТЕЦ» згідно з наказом Мінпаливенерго України від 16 липня 2001 року. Одеська ТЕЦ до вересня 1998 року входила як структурний підрозділ до складу ДАК «ЕК Одесаобленерго» i була виділена у окремо державне підприємство відповідно до наказу Міненерго України від 3 вересня 1998 року. Організаційна структура Функціональними одиницями підприємства є цехи, відділи та дільниці. Кожний функціональний підрозділ очолюється начальником (цеху, відділу тощо). До складу експлуатаційних цехів відносяться: котлотурбінний цех, хімічний цех, електричний цех. Експлуатаційні цехи мають у своєму складі начальників змін, яким підпорядкований оперативний персонал. У свою чергу начальники змін цехів оперативно підпорядковуються начальнику зміни станції. До виконання ремонтних функцій залучені підрозділи: цех централізованого ремонту, цех теплового контролю та автоматики, виробнича лабораторія металів, ремонтно-будівельна дільниця. Обслуговування з матеріально-технічного та транспортного забезпечення здійснює відділ матеріального забезпечення та відділ транспортного забезпечення. Загальне господарське забезпечення здійснює відділ господарського обслуговування та житлово-комунальний відділ. Охорона праці на підприємстві покладена на відділ охорони праці. Охорона майна підприємства здійснюється власною воєнізованою охороною. Історія 1950 рік — Введена в експлуатацію перша черга обладнання Одеської теплоелектроцентралі. Це були 4 парові котли фірми «Зульцер» по 50 т/ч та 2 турбіни фірми ББЦ-ЛАПТ і ЕШЕР-ВІСС потужністю 12 МВт. 1953–1957 р.р. будується друга черга електроцентралі: 5 котлів типу ТП-170 та 4 турбогенератори. 1966 рік введено в експлуатацію останній паровий котел ТП-47 № 10 2-ї черги. Встановлена електрична потужність станції становить 168–173 МВт. Основне паливо для котлів — кам'яне вугілля та мазут. 1969 рік — ТЕЦ розпочала спалювати природний газ. 1974–1975 р.р. вводяться в дію два водогрійних котли ПТВМ-100. 1981 рік — списано обладнання першої черги. 1985 рік — на баланс ОТЕЦ передано котельню, яка находиться на окремому майданчику загальною тепловою потужністю 274 Гкал/год: три парові котли Е-50-14ГМ та два водогрійні котли КВГМ-100. 1988 рік — на ОТЕЦ введено в дію третій водогрійний котел ПТВМ-100. Сумарна теплова потужність станції на той час становить 934 Гкал/г. 1989 рік — теплоелектроцентраль повністю перейшла на спалювання природного газу, мазут залишився як резервне паливо. На даний час встановлена електрична потужність ТЕЦ становить 68 МВт. Вся електроенергія відпускається в Оптовий ринок електричної енергії України. Загальна встановлена теплова потужність ОТЕЦ — 779 Гкал/год, у тому числі ТЕЦ — 505 Гкал/год, котельне відділення № 2 КТЦ ОТЕЦ — 274 Гкал/год. Теплова енергія відпускається споживачам гарячою водою (для опалення та гарячого водопостачання населення, бюджетних організацій та інших споживачів) Див. також Українські ТЕЦ Посилання «Очищення від боргів…»[недоступне посилання з липня 2019] Звітність. Опис бізнесу
Odesa National Scientific Library

The Odesa National Scientific Library (Ukrainian: Одеська національна наукова бібліотека, romanized: Odeska natsionalna naukova biblioteka) is a public library established in 1829 in Odesa, Ukraine. The library moved to its current location in 1907, into a new building designed by architect Fyodor Nesturkh in neo-Greek style. The library has been renamed numerous times throughout history, arriving to its current name in 2015. The library has a collection of over 5 million books, including 200,000 rare editions. See also List of libraries in Ukraine References External links Official website
Odeska Narodowa Biblioteka Naukowa

Odeska Narodowa Biblioteka Naukowa (ukr. Одеська національна наукова бібліотека) – publiczna biblioteka znajdująca się w Odessie, założona w 1829. Jest to pierwsza biblioteka publiczna otwarta na terytorium dzisiejszej Ukrainy. Historia Biblioteka została założona w 1829, a jej początkowe zbiory liczyły około 5 tysięcy woluminów. Szybki rozwój kolekcji spowodował konieczność kilkukrotnej zmiany siedziby. Znaczący wpływ na działalność biblioteki miała instytucja kuratorstwa. Szczególną rolę odegrał hrabia Mychajło Tołstoj, honorowy obywatel Odessy i opiekun biblioteki w latach 1897–1919. Dzięki jego wsparciu instytucja nawiązała współpracę z wieloma zagranicznymi bibliotekami, rozpoczęła publikację drukowanych katalogów i umocniła swoją pozycję jako ośrodek kultury. W 1924 została oficjalnie uznana za instytucję naukową. W 1930 doszło do fuzji z biblioteką naukową Odeskiego Uniwersytetu Państwowego oraz z Ukraińską Biblioteką im. Tarasa Szewczenki. Powstała wówczas instytucja przyjęła nazwę Odeskiej Państwowej Biblioteki Naukowej. W 1941, na mocy dekretu Prezydium Rady Najwyższej Ukraińskiej SRR, bibliotece nadano imię Maksima Gorkiego. Współczesność W 2015 zbiory biblioteki liczyły ponad 5 milionów woluminów, w tym około 200 000 rzadkich i unikatowych wydań. Biblioteka pełni dziś funkcję ważnego ośrodka badań humanistycznych, a także stanowi jedno z kluczowych miejsc kulturalnych Odessy i całego regionu południowej Ukrainy. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona biblioteki (ukr. • ang.)
Odes'ka plošča (Cherson)

La Odes'ka plošča (in ucraino Одеська площа?, "Piazza Odessa") è una delle piazze della città di Cherson, situata tra il distretto centrale (già distretto di Suvorov) e quello Korabel'nyj, nelle vicinanze della confluenza del fiume Košova con il fiume Dnipro. Da questo slargo parte la Ratušna vulycja (in ucraino Ратушна вулиця?), già Vulycja Voroncovs'ka (in ucraino Вулиця Воронцовська?, "via Voroncov"), che collega questa zona con gli altri quartieri della città ucraina. Storia La piazza è venuta formandosi intorno agli anni 1920 e la fine degli anni 1950. Per molto tempo la zona venne chiamata "piazze delle stazioni marittime e fluviali" (in ucraino Площі морського й річкового вокзалів?, Plošči mors'koho j pičkovoho vokzaliv), finché alla fine del 1967 non le venne dato il nome odierno, in onore della città di Odessa. Nel 1969, è stato installato un monumento dedicato ai lavoratori del porto di Cherson, situato nelle vicinanze, che erano morti durante la controffensiva contro l'invasione dei nazisti durante la seconda guerra mondiale (quella che i sovietici definivano "grande guerra patriottica"). Trasporti La piazza è raggiungibile attraverso alcune linee di autobus e filobus della città. Note
Одеська площа (Херсон)

У Вікіпедії є статті про інші площі з назвою Одеська площа Оде́ська пло́ща — міський майдан у Центральному та Корабельному районах Херсона, на березі, в місці злиття річки Кошова у Дніпро, яка сполучає з іншими районами міста Ратушною вулицею. Історія Площа сформована впродовж 1920-х — кінця 1950-х років XX століття. Тривалий час вона мала назву Площа морського й річкового вокзалів і лише наприкінці 1967 року отримала сучасну назву — Одеська. Посилання Одеська площа. Моє місто — Херсон». (рос.)
Odesa Botanical Garden

Odesa Botanical Garden is a botanical garden in Odesa, Ukraine. It is subordinated to Odesa University and consists of two territories: old territory and new territory. History The Botanical Garden in Odesa was established in 1820, on the initiative of Governor-General Alexander Fedorovich Langeron, an expert in culture of the Sharlem Dessementom rose. In 1834–1848 it was further developed under the lead of Alexander von Nordmann, and a Central School of Gardening with a Department of Sericulture were also established. Under the guidance of Professor L.V. Reingard, professor of botany, and L.A. Rishavi, an expert in plant anatomy and physiology, plants and seeds were brought from different parts of the world, including Paris, Singapore, Melbourne, Saigon, Berlin, and Palermo. Tree peony Autumn References