NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Собор Святого Николая Чудотворца (Черновцы)

Собор Святого Николая Чудотворца (укр. Собор святого Миколая Чудотворця) — православный храм УПЦ Московского патриархата в Черновцах, памятник архитектуры местного значения. Собор Святого Николая был построен в Черновцах в румынский период Буковины (1919—1940) в румынском стиле неороминеск. На связь с румынской культовой архитектурой указывают оригинальные «крученые» купола церкви. Храм построен по образцу одного из шедевров румынского средневекового зодчества: православного Успенского архиерейского собора в румынском городе Куртя-де-Арджеш — места последнего упокоения румынских королей. Собор Святого Николая — единственная православная церковь Черновцов в которой не прерывались богослужения в советское время. История Николаевский собор начали строить в 1927 году, когда Буковинская митрополия активно взялась за развитие православных храмов в Черновцах. Николаевскую церковь спроектировали архитекторы Вальтер Штюбхен-Кюхнер, Иосиф Летнер и Вирджил Ионеску. Как и в случае со строительством армянского храма, при построении Николаевской церкви возникли финансовые трудности, из-за чего процесс был приостановлен на 10 лет и храм был достроен только в 1939 году. Тогда же проект строительства претерпел некоторые изменения, внесенные архитекторами Радижевским, Ионеску и Александром Ивановым — главным архитектором Буковинской митрополии. Основные строительные работы вела местная фирма «Гранит». После этого был объявлен конкурс на изготовление иконостаса, в котором победили бухарестский художник-иконописец Пауль Молда и скульптор Григорий Думитреску-Ловендаль, который выполнил работы по дереву. Тринадцать витражей выполнил ещё один житель Бухареста, художник Кирович, а каркасы для них построил черновчанин Вильгельм Свидерский. Ограждение выполнил тоже черновчанин — Александр Манковський, по проекту архитектора Вирджил Ионеску. Из Трансильвании прибыли в церковь два колокола весом в 948 и 592 килограмма, которые изготовила фирма Фридриха Хенига. Главный вход архитекторы хотели сделать на одну из важнейших артерий Черновцов — улицу Русскую, однако такое решение заставило бы сориентировать алтарь на север, что противоречило церковным канонам, по которым он должен быть обращен на восток. Решение приняли нестандартное: главный вход сделали на улицу Русскую, а алтарь ориентировали на восток, как и следовало (он справа от входа). В плане церковь крестовая: на востоке и западе есть пятиконечные апсиды. Главный вход имеет характерный для Румынии открытый притвор — крыльцо с колоннами и аркадой. Похожая аркада есть и в интерьере церкви. Храм был освящен 6 декабря 1939 года. Благодаря тому, что в годы советской власти храм не закрывали, внутри него сохранился самобытный интерьер буковинской церкви первой половины XX века: в частности старинный разный иконостас и витражи под куполами. Также уцелели мощи мучеников, иконы, бронзовое паникадило, подсвечники и другая церковная утварь. Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Собор Святого Николая Чудотворца (Черновцы)
Соборна площа (Біла Церква)

Соборна площа (у просторіччі Площа Волі) — центральна площа у місті Біла Церква. Розташована на перехресті Олександрійського бульвару, вулиці Ярослава Мудрого та проспекту Князя Володимира. Історія Назву площа Волі отримала через присягу 15 січня 1654 року на вірність Москві і схваленню частиною білоцерківців Березневих статей. Дійство проходило в присутності уповноваженого московського посольства — стольника Л. Лопухіна та піддячого Я. Портомоїна. Переважна більшість мешканців не прийшла на майдан. Присягу склали лише 38 шляхтичів, 120 міщан і 991 козак, тоді як на території Білоцерківському полку проживало 6768 осіб: 82 шляхтичі, 3638 міщан та 3048 козаків. Таким чином присягу склала переважна меншість населення Білої Церкви.. Про цю подію свідчить пам'ятна дошка на будинку районної ради. Меморіальну дошку так званим Березневим статтям демонтовано. Цікаві факти На пам'ятній дошці на честь складення присяги Москві зображено герб з однією стрілою, тоді як на гербі Білої Церкви три стріли. Все це пов'язано з пізнішою зміною радянського гербу міста, так як три стріли нагадували український тризуб. Див. також Площа Перемоги (Біла Церква) Площа Шевченка (Біла Церква) Торгова площа (Біла Церква) Примітки
Солоний Лиман (заказник)

Соло́ний Лима́н — ландшафтний заказник загальнодержавного значення. Розташований у межах Новомосковського району Дніпропетровської області, на північний захід від села Новотроїцьке. Площа 341 га. Створений у 1980 році. Створений для охорони природи однойменного озера з острівцями та прилеглими ділянками в долині річки Самари. Площа і глибина озера значно змінюються протягом року, влітку воно подекуди пересихає. Вода солонувата. Флора заказника належить до солончакового та приморського типу. На берегах озера росте ряд рідкісних представників цих типів — галофітів. Також територія заказника є місцем гніздування багатьох видів водоплавних та водно-болотних птахів, у тому числі рідкісних. Серед них — шилохвіст, широконіска, зуйок малий, зуйок морський, крячок, чоботар, дерихвіст степовий, журавель сірий, а також ходуличник (занесений до Червоної книги України). Під час сезонних міграцій на озері відпочивають перелітні птахи: качка, гуска сіра, лебідь-шипун тощо. Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Iglesia de la Transfiguración (Nizhyn)

La iglesia de la Transfiguración (en ucraniano: Спасо-Преображенська церква) es un templo ortodoxo ucraniano que se sitúa en Nizhyn, en el óblast de Chernígov de Ucrania.​ El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII.​ Historia En este sitio se encontraba una iglesia de la Transfiguración de madera de mediados del siglo XVII. A mediados del siglo XVIII, los feligreses de la iglesia decidieron construir una nueva iglesia de ladrillo. En la iglesia funcionaban una escuela y un hospital, que se mantenían con fondos de la comunidad y donaciones. Entre 1853 y 1857, se añadió al lado oeste una acogedora iglesia con un alto campanario de tres niveles y la iglesia se amplió con dos altares más. Al mismo tiempo, también se modificó la apariencia de la iglesia: las esbeltas cúpulas barrocas se sustituyeron por unas neoclásica hemisféricas. El 17 de mayo de 1861, la procesión fúnebre que transportaba el cuerpo de Tarás Shevchenko a Ucrania se detuvo en el patio de la iglesia, y se celebró un servicio de réquiem. Desde 1924, la comunidad de la Iglesia ortodoxa autocéfala ucraniana celebra servicios religiosos en la iglesia. En la década de 1930, la iglesia de la Transfiguración fue clausurada y en ella se ubicó un almacén militar. En el verano de 1941, durante la Segunda Guerra Mundial, las instalaciones de la iglesia, junto con los bienes militares, fueron simplemente incendiadas cuando las unidades del Ejército Rojo abandonaban la ciudad. En 1999, las ruinas de la iglesia de la Transfiguración fueron transferidas de nuevo a la comunidad de la Iglesia ortodoxa autocéfala ucraniana, pero las obras de restauración comenzaron en 2002. Arquitectura La iglesia, de cuatro pilares y un solo ábside, cuenta con tres cúpulas dispuestas a lo largo de un eje longitudinal (este-oeste). Su planta es cruciforme y está diseñada en estilo barroco ucraniano.​ La decoración exterior está representada por numerosas columnas, nichos y pilastras de ladrillo, siguiendo la tradición de la arquitectura de la orilla izquierda de Ucrania. El interior de la iglesia está determinado por la gran apertura del espacio y los arcos abiertos de los coros. La iglesia de la Transfiguración es un ejemplo excepcional de una sorprendente combinación de una solución volumétrica y espacial cruciforme con el método tradicional de tres cabezas (cuando las cúpulas se disponen a lo largo de un eje). Galería Referencias Enlaces externos
Преображенская церковь (Нежин)

Преображенская церковь — православный храм и памятник архитектуры национального значения в Нежине. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 06.09.1979 № 442 «Про дополнение списка памятников градостроения и архитектуры Украинской ССР, которые находятся под охраной государства» («Про доповнення списку пам'яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 1768 под названием Преображенская церковь. Не установлена информационная доска. Описание На Черниговщине это один из двух сохранившихся храмов данного типа, другой — Георгиевский собор. Церковь построена в 1757 году в стиле барокко в предместье Нежина Новый город. Возведена рядом с деревянной Преображенской церковью XVII века. Каменная, четырёхстолпная, одноапсидная церковь. В плане образовывает квадрат с округлёнными углами и гранёными притворами с северной и южной сторон. Является редким примером сочетания крестообразного объёма и традиционного трёхверхого завершения — купола размещены на оси запад—восток. В 1857 году с западной стороны храма пристроена «тёплая» церковь с трёхъярусной колокольней, не сохранились. Также в этот период были изменены барокковое главы на классические полусферические. В XVIII веке при храме действовали школа и госпиталь. 17 мая 1861 года во дворе храма остановилась похоронная процессия, перевозившая тело Тараса Шевченко на Украину, справлена панихида. Этому событию во дворе установлен памятный знак. В 1930-е годы храм был закрыт для богослужения и использовался как военный склад. В 1999 году развалины храма были переданы религиозной общине, с 2002 года ведутся реставрационные работы. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 655-656 ПРЕОБРАЖЕНСЬКА ЦЕРКВА Вечерский В.В. Репрезентация памятников в контексте украинского законодательства и принципов ICOMOSс
Comuna Stobîhivka, Kamin-Kașîrskîi

Stobîhivka (în ucraineană Стобихівка) este o comună în raionul Kamin-Kașîrskîi, regiunea Volînia, Ucraina, formată din satele Radoșînka și Stobîhivka (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației satului Stobîhivka era vorbitoare de ucraineană (99,39%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Стобихівська сільська рада

Стобихівська сільська рада — орган місцевого самоврядування у Камінь-Каширському районі Волинської області з адміністративним центром у с. Стобихівка. Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Стобихівка с. Радошинка Населення За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкало 1150 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Склад ради Рада складається з 16 депутатів та голови. Керівний склад сільської ради Примітка: таблиця складена за даними джерела Примітки Посилання Картка ради на сайті Верховної Ради України
Talne (stacja kolejowa)

Talne (ukr: Станція Тальне) – stacja kolejowa w miejscowości Talne, w obwodzie czerkaskim, na Ukrainie. Jest częścią Kolei Odeskiej. Znajduje się na linii Cwitkowe – Chrystyniwka. Linie kolejowe Cwitkowe – Chrystyniwka Bibliografia Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М.: Транспорт, 1981. Linki zewnętrzne Rozkład jazdy
Тальне (станція)

Тальне́ — проміжна залізнична станція Шевченківської дирекції Одеської залізниці на неелектрифікованій лінії Цвіткове — Христинівка між роз'їздами Гусакове (7 км) та Гордишівка (6 км). Розташована в однойменному місті Звенигородського району Черкаської області. Історія Станція відкрита 15 (27) червня 1891 року, одночасно з відкриттям руху поїздів на лінії Христинівка — Шпола. Пасажирське сполучення На станції Тальне зупиняються приміські поїзди сполученням Черкаси — Христинівка / Умань. Раніше через станцію Тальне курсували поїзди далекого сполучення, які наразі скасовані: № 65/66 Харків — Умань; № 67/68 Маріуполь — Львів; № 95/96 «Тясмин» Черкаси — Львів (скасований у грудні 2021 року). Галерея Примітки Джерела Тарифное руководство № 4. Книга 1 (на 01.02.2025) (рос.) [Архівовано з першоджерела 07.02.2025.] Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М. : Транспорт, 1981.(рос.) Україна. Атлас залізниць. Масштаб 1:750 000. — К. : ДНВП «Картографія», 2008. — 80 с. — ISBN 978-966-475-082-7. Посилання Інформація про станцію Тальне на сайті railwayz.info(рос.) Розклад руху поїздів далекого сполучення по станції Тальне. [Архівовано 10 жовтня 2016 у Wayback Machine.] Розклад руху приміських поїздів. [Архівовано 6 червня 2017 у Wayback Machine.] Станція Тальне на сайті tokatema. [Архівовано 27 березня 2019 у Wayback Machine.] Станція Тальне на сайті tochka-na-karte. [Архівовано 26 березня 2019 у Wayback Machine.]
Тарасова світлиця

Тарасова світлиця — музей на території Шевченківського національного заповідника у Каневі, перший музей, присвячений життю і творчості Тараса Шевченка, започаткований Василем Гнилосировим наприкінці XIX століття. Історія У 1883 році інженер і громадський діяч Олексій Якубенко на доручення Варфоломія Шевченка підготував комплексний проєкт реконструкції Шевченкової могили та план і проєкт хати біля неї. Наступного 1884 року під наглядом Якубенка проєкт був реалізований. Хата складалася з двох частин: в одній мешкав педагог Василь Гнилосиров, у другій — Іван Ядловський, доглядач шевченкової могили. Наприкінці XIX століття Василь Гнилосиров за сприяння Старої київської громади створює Тарасову світлицю — перший народний музей імені поета. На початку свого існування музей мав кілька експонатів. 1888 року художник Ілля Рєпін на замовлення Старої громади пише для світлиці портрет Шевченка. 1897 року у Тарасовій світлиці була започаткована «Книга вражень для відвідувачів». До створення книги Гнилосиров сам робив нотатки, про відвідувачів могили Тараса Шевченка. У 1893 році виникла ідея створення книги «обліку» відвідувачів світлиці, дозвіл на ведення якої був наданий місцевою владою за 4 роки. Перший запис у книзі зробив композитор Микола Лисенко. У 1930-х роках через початок спорудження нової будівлі для музею імені Тараса Шевченка хату, у якій містилась Тарасова світлиця, було вирішено розібрати. Питання про її відновлення постало напередодні відзначення 175 річниці від дня народження поета. Відновлення Тарасової світлиці передбачалося постановою Ради Міністрів УРСР від 1987 року щодо благоустрою пам'ятних місць, пов'язаних із життям Шевченка. Відновлення світлиці відбувалося під керівництвом доктора архітектури Ю. Хохла. Відкриття оновленої Тарасової світлиці відбулося 3 серпня 1991 року. Нову хату було встановлено біля могили Івана Ядловського через неможливість її встановлення на попередньому місці. Влітку 2018 року було здійснено реконструкцію будівлі — наново перекрито покрівлю. Експозиція Примітки Посилання Тарасова світлиця на сайті Шевченківського заповідника Історичні та культурні об'єкти на сайті Черкаської ОДА
Театральная площадь (Тернополь)

Театральная площадь — главная площадь города Тернополя (Украина). В композиции вместе с бульваром Тараса Шевченко образует современный центр города. Считается одним из любимых мест отдыха тернополян. Название Во времена, когда территория современной Украины находилась под властью Польши и Австро-Венгрии, площадь являлась частью улицы Мицкевича, или Панской. Во времена Советского союза, в 1945 году, в западной части площади был построен Тернопольский академический областной драматический театр имени Т. Г. Шевченко, поэтому площадь была названа Театральной. Большая часть зданий была разрушена в годы войны. История До войны на территории современной площади находился памятник польскому поэту Мицкевичу и окружающая его одноимённая площадь. Бульвар был значительно уже, чем сейчас, его западную сторону, как и саму площадь, расширили уже после войны. В 1960 году здесь загорелись огни первой ежегодной ёлки, которая повторялась до 2014 года. Летом 2010 года на площади уложили новую брусчатку, отремонтировали лестницу театра, обновили фонари, скамейки и другие коммуникации. Во времена Независимости здесь ежегодно 23 августа проходит День государственного флага Украины. На площади проходят многолюдные собрания, митинги, проходят торжества выпускников школ и другие художественные и политические мероприятия. Памятники В сквере возле площади расположен памятник Тарасу Шевченко. Напротив театра 23 августа 2012 установлен памятник независимости. За ним, ближе к ЦУМу — памятник Соломии Крушельницкой, установленный 22 августа 2010 года. Примечания Источники Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я.— 708 с. — ISBN 978-966-528-279-2. Ссылки Веб-камера: вид с кровли бывшей гостиницы «Украина» Вірш про Театральний майдан
Театральний майдан (Тернопіль)

Театра́льний майда́н — головний майдан Тернополя, який разом із бульваром Тараса Шевченка композиційно утворює сучасне середмістя. У західній частині майдану є Тернопільський академічний обласний драматичний театр ім. Т. Г. Шевченка, звідки й назва, за часів СРСР — Театральна площа, за часів Польщі, Австро-Угорщини — частина вулиці Міцкевича, Панської. Історія До війни на території теперішнього майдану було два пам'ятники Міцкевичу та однойменна площа. Бульвар був значно вужчим ніж тепер, його західний бік, як і сам майдан розширили вже після війни. З 1957 року, після зведення будинку театру, назва «театральний» стала офіційною. У 1960 році тут запалали вогні першої новорічної ялинки, що повторюється щорічно. Новорічну ялинку 2014 року, у зв'язку з подіями на Євромайдані, перенесли на Майдан Волі. Тут 29 квітня 1990 тут уперше в нашій державі було освячено український національний прапор, який цьогож дня встановили на міській раді. Ще раніше тут провела віче Крайова Рада Народного Руху, створена першою в Україні 24 березня 1989. Сьогодення Театральний майдан — одне з улюблених місць відпочинку тернополян. Влітку 2010 року на майдані уклали нову бруківку, відремонтували сходи театру, оновили ліхтарі, лавки та інші комунікації. За часів Незалежності тут щороку 23 серпня відбувається День Державного Прапора України. На майдані проходять велелюдні зібрання, мітинги, відбуваються урочини випускників шкіл та інші мистецькі та політичні заходи. Від 21 листопада 2013 з початку Євромайдану тут відбувалися велелюдні віча проти Януковича. Пам'ятники У сквері біля майдану розташований пам'ятник Тарасові Шевченку. Навпроти театру 23 серпня 2012 року встановлено пам'ятник Незалежності. За ним, ближче до ЦУМу — пам'ятник Соломії Крушельницькій, встановлений 22 серпня 2010 року. Примітки Джерела Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», Посилання Вебкамера: вид з покрівлі колишнього готелю «Україна» Вірш про Театральний майдан [Архівовано 22 лютого 2014 у Wayback Machine.]
Технолого-економічний коледж БНАУ

ВСП "Технолого-економічний фаховий коледж БНАУ" — навчальний заклад І-ІІ ступенів акредитації державної форми власності у Білій Церкві. З 1997 року за Постановою Кабінету Міністрів України «Про вдосконалення мережі вищих та професійно-технічних навчальних закладів» є структурним підрозділом Білоцерківського національного аграрного університету. Коледж має 4 навчальні корпуси, в яких розміщено понад 80 сучасно оснащених кабінетів і лабораторій з загальноосвітніх, загально-професійних та спеціальних дисциплін; 8 комп'ютерних класів, оснащені ПК нового покоління; вихід до мережі Інтернет; навчально-виробничі майстерні, навчальну бухгалтерію, бібліотеку з читальними залами, актову залу, два гуртожитки, буфети. Керівництво Лендрик Людмила Павлівна — директор коледжу, відмінник освіти України, відмінник аграрної освіти та науки, викладач-методист, спеціаліст вищої категорії. Ольга ХАРЧИШИНА -директор коледжу, спеціаліст вищої категорії, "викладач-методист" Освітня діяльність Технолого-економічний фаховий коледж Білоцерківського національного аграрного університету утверджує в своїй практиці інноваційні технології навчання і виховання молоді, працює над формуванням професійної компетентності майбутнього фахівця, людини високої культури, здатної до творчої праці, професійного розвитку. Перелік спеціальностей за якими ведеться підготовка у Технолого-економічному фаховому коледжі БНАУ: Див. також Білоцерківський національний аграрний університет Білоцерківський медичний коледж Білоцерківська філія Одеської державної академії технічного регулювання та якості Посилання Офіційна сторінка Технолого-економічного фахового коледжу Білоцерківського національного аграрного університету
Титан (стадіон, Запоріжжя)

Стадіон «Тита́н» — футбольний стадіон у Запоріжжі, домашня арена молодіжних команд футбольного клубу «Металург». Відкритий 23 травня 1969 року як частина інфраструктури титано-магнієвого комбінату. Вміщує 2 000 глядачів, місця для яких обладнано дерев'яними лавами. Історія 23 травня 1969 року відбулося відкриття стадіону «Титан», який було збудовано з ініціативи керівництва Запорізького титано-магнієвого комбінату. Арена розмістилася у Заводському районі Запоріжжя. Згодом стадіон перейшов до власності територіальної громади міста, отримав статус комунального закладу позашкільної освіти. Рішенням Запорізької міської ради споруду було віддану у оренду футбольному клубу «Металург». Протягом декількох сезонів свої матчі тут проводила команда «Металург-2», а після її розформування стадіон став домашньою ареною для молодіжного та юнацького складів запорізького клубу. Наприкінці 2012 року у пресі з'явилася інформація, що прокуратура Заводського району ініціювала порушення справи щодо незаконної передачі стадіону в оренду та намагалася позбавити ФК «Металург» будь-яких прав на проведення спортивних заходів на «Титані», передавши його дитячим закладам. Однак, за словами прес-служби клубу, «Металург» узгодив та підписав з Департаментом науки та освіти угоду, згідно з якою клуб сплачуватиме погодинну оренду стадіону. Цікавий факт 8 червня 2010 року під парканом стадіону було знайдено, а згодом знешкоджено на полігоні, артилерійський снаряд калібром 122 мм. Примітки Посилання Стадіон команди «Металург-2» (Запоріжжя). Сайт ПФЛ України. Архів оригіналу за 27 серпня 2013. Процитовано 21 травня 2013. Стадіон «Титан» (Запоріжжя) (рос.) . «Wikimapia». Архів оригіналу за 27 серпня 2013. Процитовано 21 травня 2013. Профіль стадіону (рос.) . «Футбол Запоріжжя». Архів оригіналу за 27 серпня 2013. Процитовано 21 травня 2013.