NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Тростянець (Залозецька селищна громада)

Тростяне́ць — село в Україні, у Залозецькій селищній громаді Тернопільського районі Тернопільської області. Розташоване на річці Смолянка, на півночі району. Було центром сільської ради, якій підпорядковувалося с. Білокриниця. Від 2016 року належить до Залозецької селищної громади. У зв'язку з переселенням жителів хутори Заруб, Засільський, Крутнів Гай, Підбілоголовський виведені з облікових даних. Населення становить 251 особу (2007). Історія Перша писемна згадка датується 1437 роком. 1 серпня 1934 року внаслідок адміністративної реформи село включене до новоствореної у Зборівському повіті об'єднаної сільської гміни Оліїв. 1941 року поблизу Тростянця нацисти розстріляли 202 військовополонених бійців ЧА (на братській могилі, що розташована біля перехрестя доріг Залізці–Зборів–Тростянець, 1948 року споруджено пам'ятник: Обеліск, у нижній частині якого зображена голова жінки-матері. Біля обеліска є 22 плити з іменами загиблих. Реконструйовано 1978 року. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Залозецької селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Зборівського району, село увійшло до складу Тернопільського району. Політика Парламентські вибори, 2019 На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 610479, розташована у приміщенні сільської ради. Результати зареєстровано 158 виборців, явка 69,62%, найбільше голосів віддано за «Європейську Солідарність» — 23,64%, за «Слугу народу» — 20,91%, за Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» — 17,27%. В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Іван Чайківський (самовисування) — 31,13%, за Тараса Юрика (Європейська Солідарність) — 23,58%, за Володимира Кісілевича (Слуга народу) — 14,15%. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Пам'ятки Церква святої Параскеви П'ятниці (1893; зруйнована 1944; перебудована 1950-ті з костелу). Геологічна пам'ятка природи місцевого значення Складка облямування рифових вапняків. Соціальна сфера Діють ЗОШ 1 ступ., клуб, бібліотека, ФАП, торговельний заклад. Відомі люди Народилися релігійний та громадський діяч А. Локоть. культурно-громадський діяч В. Локоть. Галерея Примітки Джерела Коропецька У., Уніят В. Тростянець // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 397—398. — ISBN 978-966-457-228-3. Мельничук Б., Уніят В. Тростянець // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 470. — ISBN 978-966-528-279-2. Trościaniec Wielki // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1892. — Т. XII. — S. 509. (пол.)
Skit Świętego Ducha w Poczajowie

Skit Świętego Ducha – skit filialny ławry Poczajowskiej, podlegający eparchii tarnopolskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Siedziby mnichów znajdowały się w miejscu funkcjonowania skitu jeszcze przed 1240, co oznacza, że powstały jeszcze przed uformowaniem się cenobitycznej wspólnoty w Poczajowie. Skit przez cały okres swojego funkcjonowania był filią Ławry. Pierwotnie jego główną świątynią była drewniana cerkiew, która w latach 1901–1903 została przeniesiona do wsi Borszczówka. Na jej miejscu wzniesiono świątynię pod tym samym wezwaniem co cały skit (z dolną cerkwią św. Serafina z Sarowa), w stylu bizantyjsko-rosyjskim. Obiekt ten zwieńczono pięcioma kopułami, nad przedsionkiem wzniesiono dzwonnicę. W XIX w. skit był przystosowany dla ok. trzydziestu mnichów, którzy zamieszkiwali w pojedynczym budynku mieszkalnym. Przełożony skitu posiadał odrębny dom z wewnętrzną cerkwią Wszystkich Świętych. Poza budowlami mieszkalnymi w skład kompleksu wchodziły obiekty gospodarcze – mnisi dysponowali sześcioma dziesięcinami ziemi i pasieką. Skit funkcjonował bez przeszkód do 1959, gdy został zamknięty na polecenie władz radzieckich. Cerkiew nadbramną św. Onufrego zaadaptowano na cele mieszkalne. Cerkiew Świętego Ducha została zamieniona na magazyn, zaś podziemna cerkiew św. Serafina na prosektorium. W budynkach mieszkalnych dla mnichów urządzony został szpital psychiatryczny. Skit został zwrócony ławrze Poczajowskiej w 1989. Mnisi, oprócz modlitwy, pracują w nadal istniejącym szpitalu psychiatrycznym. Szczególnym przedmiotem kultu w skicie jest krzyż, który według prawosławnej tradycji należał do św. Nikity Słupnika. Przypisy
Покров Богородичен (Ровно)

„Покров Богородичен“ (на украински: Покрова Пресвятої Богородиці) е православна църква в Ровно, главният храм на Ровенската епархия на Православната църква на Украйна. История Началото на строежа на катедралата е положен от патриарха на Украинската афтокефална православна църква Мстислав през 1990 година. В края на 90-те години започва работа по създаването на долната църква, осветена в памет на светците от Волинската земя. Завършването на строителството и освещаването на катедралата от киевския патриарх Филарет се състои през 2001 г. На 26 март 2014 г. в сградата на катедралата е отслужена панихида за лидера на украинската революция, активиста на „Десен сектор“ Александър Музичко. Описание Покровската катедрала е една от най-високите църкви в Украйна, нейната дължина е 51 м, ширината – 42 м, височината – 55 м. Сградата има голям купол, символизиращ Исус Христос, и 12 по-малки, символизиращи апостолите, както и 8 още по-малки купола. Катедралата има долен и горен храм, в които могат да се настанят над 3 хиляди енориаши. В сградата има асансьори за инвалиди и възрастни хора, има стая за детско неделно училище, пункт за първа помощ, библиотека, зала за репетиции на хор, музей и т.н. Стилът на сградата има много украински елементи. Това е подчертано от златния тризъбец с кръст (владимировски тризъбец), който украсява фронтона на сградата. Витражните кръстове на прозорците над входовете от западната, северната и южната страна са направени под формата на орнаменти, заимствани от народните бродирани кърпи от Волиния. Във вътрешния двор на катедралата са погребани украинските църковни и общественици Даниил, митрополит Ровенски и Острожки (2005 г.) и предстоятелят на катедралата, членът на Висшия църковен съвет на Украинската православна църква (Киевска патриаршия) Василий Червони (2009 г.). Галерия Източници Външни препратки ((uk)) Официален сайт
Sobór Opieki Matki Bożej w Równem

Sobór Opieki Matki Bożej – prawosławny sobór w Równem, jedna z dwóch katedr eparchii rówieńskiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Budowa soboru została rozpoczęta w 1990. Pod koniec lat 90. XX wieku do użytku liturgicznego została oddana dolna, podziemna cerkiew pod wezwaniem Wszystkich Świętych Ziemi Wołyńskiej. Cerkiew górną wyświęcił w 2001 patriarcha kijowski i całej Rusi-Ukrainy Filaret. Sobór utrzymany jest w stylu typowym dla ukraińskiego budownictwa cerkiewnego. Jest to równocześnie jedna z największych świątyń na terytorium Ukrainy, o długości 51 metrów, szerokości 42 metrów i wysokości 55 metrów. Cerkiew wieńczy trzynaście kopuł. Każde z dostosowanych do użytku liturgicznego pomieszczeń – górna i dolna cerkiew – przeznaczone jest dla udziału trzech tysięcy wiernych w nabożeństwie. Uwagi Przypisy
Покровский собор (Ровно)

Свято-Покровский собор в Ровно — православная церковь, главный храм Ровенской епархии ПЦУ. История Первый камень в основание будущего собора был заложен патриархом УАПЦ Мстиславом в 1990 году. В конце 90-х начаты работы по созданию нижнего храма, освящённого в память о святых земли Волынской. Завершение строительства и освящение собора Патриархом Киевским Филаретом состоялось в 2001 году. 26 марта 2014 года в здании собора состоялось отпевание деятеля украинской революции, активиста «Правого сектора» Александра Музычко. Описание Покровский собор — один из самых высоких храмов Украины, его длина 51 м, ширина 42 м, высота — 55 м. Здание имеет большой купол, символизирующий Иисуса Христа, и 12 меньших, символизирующие апостолов, а также 8 малых куполов. Собор имеет нижний и верхний храмы, которые могут вместить более 3 тысяч прихожан каждый. В здании действуют подъемники для инвалидов и пожилых людей, есть помещение для детской воскресной школы, медпункта, библиотеки, репетиций хора, музея и так далее. Стилистика здания имеет много украинских элементов. Это, в частности, подчеркивают золотой тризуб с крестом (владимирский тризуб), украшающий фронтон здания. Витражные кресты окон над входами с западной, северной и южной сторон выполнены в виде орнаментов, заимствованных из народных волынских вышитых и домотканых полотенец. Во дворе собора похоронены украинские церковные и общественные деятели: митрополит Ровенский и Острожский Даниил (+2005 г.) и староста собора, член Высшего Церковного Совета УПЦ КП, политический деятель Василий Червоний (+2009 г.). Примечания Ссылки http://rivne-cerkva.rv.ua/sobory/sobor-pokrova.html Архивная копия от 10 апреля 2012 на Wayback Machine
Cathédrale de la Transfiguration de Bila Tserkva

L'église de la Transfiguration ou en ukrainien Спасо-Преображенський собор (Біла Церква) est un édifice religieux historique construit entre 1833 et 1839 de la ville Bila Tserkva. Histoire L'église a été construite pour Alexandra Branitska par Vanrezont et Frapolli dans la style de la cathédrale d'Odessa. Sur un plan cruciforme de style classique avec un dôme à la croisée. En 1989 l'église est rendue au culte. Galerie d'images Notes et références Articles connexes Lien externe Site officiel Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Ukraine
Sobór Przemienienia Pańskiego w Białej Cerkwi

Sobór Przemienienia Pańskiego (ukr. Преображенський собор) – prawosławny sobór wzniesiony w Białej Cerkwi w latach 1833–1838 według projektu Franollego, ufundowany przez Aleksandrę Branicką. Historia Fundatorka nie doczekała końca prac nad sfinansowaną cerkwią. Sobór funkcjonował bez przerwy do 1933, kiedy władze stalinowskie ulokowały w nim miejskie archiwum. Rok 1941 przyniósł cerkwi szczególnie ciężkie straty, gdy w obiekt oraz w jego najbliższe okolice uderzyło kilka bomb. Po wojnie władze radzieckie zgodziły się na ponowne oddanie soboru wiernym, nabożeństwa odbywały się w nim bez przeszkód do 1961. Wcześniej, w 1956, cerkiew została formalnie objęta ochroną konserwatorską i wyremontowana. Mimo tego w latach 70. i 80. w gmachu soboru znajdowała się sala gimnastyczna. Dopiero w 1989 został oddany Ukraińskiemu Kościołowi Prawosławnemu Patriarchatu Moskiewskiego i został katedrą eparchii białocerkiewskiej. Architektura Sobór reprezentuje styl klasycystyczny. Został wzniesiony na planie krzyża greckiego, z cegły i białego marmuru. Jest bogato zdobiony sztukaterią, wejścia do cerkwi prowadzą przez portyki złożone z doryckich pilastrów. W centralnym miejscu soboru znajduje się pokryta złotem kopuła o wysokości 40 metrów. Okna w cerkwi są prostokątne lub półkoliste (na poziomie dachu i pod kopułą). Wnętrze soboru jest bogato zdobione, zawiera elementy wykonane specjalnie na jego potrzeby obok wyposażenia przeniesionego ze starszych cerkwi, w tym siedemnastowieczne księgi religijne. Bibliografia AdamA. Dylewski AdamA., Ukraina, Bielsko-Biała: Pascal, 2005, ISBN 83-7304-508-2, OCLC 69480390 .
Преображенский собор (Белая Церковь)

Спасо-Преображенский кафедральный собор (укр. Спасо-Преображенський кафедральний собор) — кафедральный храм Белоцерковской и Богуславской епархии. Собор построен на средства графини Александры Браницкой, по проекту одесского Спасо-Преображенского собора, образец перехода в церковной архитектуре от барочных форм к классицизму. История Строительство храма на средства графини Александры Браницкой началось в 1833 году на месте полуразрушенной Никольской церкви, основанной в 1706 году гетманом Иваном Мазепой. В 1838 году в неосвящённом приделе Александра Невского графиня была похоронена, не дожив до окончания строительства. Храм был освящён 24 сентября 1839 года митрополитом Филаретом (Амфитеатровым). В 1933 году церковь была закрыта. До начала войны в ней располагался архив НКВД. В 1941 году оккупационные власти отдали церковь неканонической УАПЦ. В 1944 году храм возвращён РПЦ. В 1962 году церковь снова была закрыта. В 1989 году Преображенский храм вновь возвращён верующим. С августа 1994 года Спасо-Преображенский кафедральный собор является центром Белоцерковской епархии. 29 июня 2023 года храм был передан во владение ПЦУ Примечания
Спасо-Преображенський собор (Біла Церква)

Преображе́нський собо́р — культова споруда в місті Біла Церква, кафедральний собор Білоцерківської єпархії Православної церкви України. Збудований у 1833—1839 роках в дворі напівзруйнованої Микільської церкви. Замовниця — Олександра Браницька була похована 15 серпня 1839 року в неосвяченому приділі Олександра Невського, не доживши до завершення будівництва. Споруджено за проектом одеського кафедрального собору (інженер — Ванрезонт, архітектор Фраполлі). Риси храму Храм було споруджено в стилі класицизму. Будівля цегляна, обштукатурена, хрестоподібна в плані, висотою 40 м, перекрита банею на високому барабані. Східний і західний входи оформлені 4-х колонними портиками, південний- шестиколонним. Головний портик відновлений у 90-х рр. XX століття, ордер доричний. На фасадах колонам відповідають пілястри. Прямокутні віконні отвори декоровані сандриками. Перекриття цегельне, склепінчасте. Інтер'єр був розписаний монументальним олійним живописом, який не зберігся до наших днів. Інтер'єр Собор мав багате начиння. Однією з реліквій стала «Таємна вечеря», вишита золотом на малиновому тлі датована XV століттям. Також у соборі зберігалася багата колекція стародруків XVII століття. Історія У 1933 році собор перестав функціонувати. До Другої світової війни в ньому розташовувався Державний міський архів. В 1941 році склепіння собору було зруйноване прямим попаданням бомби. У повоєнні роки церковна служба відновилась і велась до 1961 року. В 1956 році Преображенський собор було занесено в список пам'яток архітектури, тоді ж розпочався ремонт споруди під час якого під штукатуркою поховали настінні розписи. В 70-80х рр. був використаний як спортивний зал. У 1989 році собор було передано церковній громаді. З серпня 1994 року Спасо-Преображенський кафедральний собор є центром Білоцерківської єпархії УПЦ МП. Єпископ Білоцерківський і Богуславський Митрофан (Михайло Іванович Юрчук) з травня 2007. Його попередник Серафим (Василь Федорович Залізницький) — (серпень 1994 — травень 2007). У квітні 2023 року мешканцями міста Біла Церква та прихожанами Православної церкви України організовано ряд мітингів з вимогою повернути культову споруду у власність громади. 27 квітня 2023 року Білоцерківська міська рада ухвалила рішення про повернення з користування культових споруд Преображенський кафедральний собор та Микільську церкву. 9 травня 2023 року представники Білоцерківської міської ради спробували опечатати приміщення, проте на заваді стали священники та прихожани РПЦвУ. 29 червня 2023 року за рішенням Білоцерківської міської ради Микільську церкву та Спасо-Преображенський собор було передано в користування єпархії ПЦУ Галерея Джерела Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Спасо-Преображенський собор (Біла Церква)
Sobór Zmartwychwstania Pańskiego w Kowlu

Sobór Zmartwychwstania Pańskiego – prawosławny sobór w Kowlu, w eparchii włodzimiersko-wołyńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Usytuowany przy skrzyżowaniu majdanu Niezależności i ul. Sahajdacznego. Historia Pierwsze wzmianki o istnieniu cerkwi Zmartwychwstania Pańskiego w centrum Kowla pochodzą z dokumentu wydanego 17 sierpnia 1549. Czynna w tym czasie świątynia spłonęła na początku XVII w. Drugą cerkiew w tym samym miejscu wzniesiono w 1696; w jej najbliższym sąsiedztwie znajdowała się dzwonnica z zegarem i pięcioma dzwonami. Istniała ona do 1718, kiedy również została całkowicie zniszczona przez pożar. Zastąpiła ją tymczasowa kaplica, która funkcjonowała do wzniesienia w ostatnich dekadach wieku kolejnej drewnianej cerkwi. W 1842 rozebrano ją i zastąpiono podobną budowlą na kamiennym fundamencie; ta jednak przestała istnieć po sześciu latach, znowu na skutek pożaru. 19 czerwca 1874, z inicjatywy ks. protojereja Ołeksandra Rotkewycza, został położony kamień węgielny pod budowę nowej świątyni pod wezwaniem Zmartwychwstania Pańskiego. Prace budowlane ukończono po trzech latach. Obiekt został wyświęcony jako sobór przez arcybiskupa wołyńskiego Dymitra. Budynek pełni funkcje sakralne przez cały okres swojego istnienia, mimo istniejących w okresie przynależności Kowla do Ukraińskiej SRR planów jego rozbiórki. W 1988 sobór został wyremontowany. W 1996, w momencie reaktywacji prawosławnej eparchii włodzimiersko-wołyńskiej sobór w Kowlu został jej drugą katedrą (obok soboru we Włodzimierzu Wołyńskim). W latach 2005–2007 w obiekcie wykonano nowe freski. Szczególną czcią są otaczane przechowywane w świątyni relikwie: św. Andrzeja Apostoła, św. Sergiusza z Radoneża, św. Mikołaja oraz świętych mniszek Aleksandry, Heleny oraz Marty Diwiejewskich. Architektura Sobór Zmartwychwstania Pańskiego w Kowlu wzniesiony jest na planie wieloboku, zwieńczony kopułą ponad nawą główną oraz czterema mniejszymi zgrupowanymi wokół niej i usytuowanymi na bębnach. Ściany zewnętrzne nawy i kaplic bocznych malowane są na kolor różowy, z białymi fryzami, półkolumnami i obramowaniami okien; z kolei dach głównej nawy obiektu ma barwę granatową z motywem złotych gwiazd (również kopuły są całkowicie złocone). Wejście do budynku prowadzi przez wysunięty przedsionek, ponad którym umieszczone zostały dwa freski: Zmartwychwstanie Chrystusa oraz spotkanie Jezusa z Marią Magdaleną. Wszystkie kopuły oraz dwa szczyty fasady soboru zwieńczone są złoconymi krzyżami. We wnętrzu znajduje się trzyrzędowy ikonostas. Świątynia jest przeznaczona dla równoczesnego udziału w nabożeństwie 400 wiernych. Przypisy Bibliografia М. Ковель – Воскресенський собор. volyn-orthodox.org. [dostęp 2010-08-06]. (ros.). Linki zewnętrzne Archiwalne widoki soboru w bibliotece Polona
Sobór św. Andrzeja w Chmielnickim

Sobór św. Andrzeja – prawosławny sobór w Chmielnickim, katedra eparchii chmielnickiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy (wcześniej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Kijowskiego). Historia Początkowo cerkiew wojskowa. Wzniesiona w 1889 razem z całym kompleksem koszar 35 biełgorodzkiego pułku dragonów. Pozostawała czynna do 1920, następnie została zaadaptowana na halę sportową. Obiekt przywrócono do użytku liturgicznego w 1991. Przypisy
Свято-Андріївський кафедральний собор (Хмельницький)

Собор Андрія Первозванного — збудована в 1904 році полкова церква Білгородського полку, посвячена в честь Святого Миколая Чудотворця. Розташована у Хмельницькому на Козацькій, 69. У другій половині ХІХ століття у багатьох містах та містечках Поділля стояли військові гарнізони. Після російсько-турецької війни 1877—1878 років, коли війська поверталися на місця постійної дислокації, у населених пунктах почали розбудовуватися військові містечка для місцевих гарнізонів. В усіх цих військових містечках серед казарм та офіцерських житлових будинків обов'язково виділяли приміщення для шпиталів, офіцерських зібрань (клубів), а також для військових церков. Військові церкви існували при всіх найбільших військових формуваннях — полках та бригадах, серед особового складу яких обов'язково був штатний православний священник. Протягом майже всього ХІХ століття військові частини гарнізонів задовольнялись своїми «похідними церквами», які тимчасово розміщалися у пристосованих приміщеннях казарм. Парафіянами таких храмів були виключно солдати та офіцери, та й ті могли лише по черзі відвідувати богослужіння (адже не всюди була можливість виділити велике приміщення). Але в кінці ХІХ століття почалося масове спорудження військових містечок — з казармами, будинками для офіцерів, службовими будівлями. Полковим церквам стали відводити більш просторі приміщення — але все одно пристосовані, тимчасові. У 1889 році розпочалося будівництво казарм у Проскурові. Забудовником виступала «Войсковая строительно-хозяйственная комиссия по опытной постройке в Проскурове казарм». Ця комісія мала в розпорядженні не лише техніків та робочу команду, а й навіть свій власний, тимчасово облаштований у передмісті Дубове цегельний завод. Собор Андрія Первозванного був дороговартісним, на його будівництво пішло понад 44 тисячі рублів. Окрім цього, у храмі розміщувався сосновий іконостас у півтора яруса з позолотою та багатий розпис всередині приміщення. За радянських часів, традиційно, як і більшість релігійних установ, храм зачинили, а пізніше почали використовувати як спортзал. На початку 1920-х років майже всі полкові храми використовувались не за призначенням. Богослужіння відновили лише у 1991 році. Але більшість військових святинь все-таки пережили чимало перебудов і руйнацій і зараз радо приймають у своїх стінах вірян. Зокрема, із п'яти храмів, які були побудовані за типовим проектом 1902 року, до цього часу збереглося лише кілька. Один із таких — полковий храм Бєлгородського полку, а саме собор Андрія Первозванного. 1994 рік — настоятель протоієрей Іван Марущак. Галерея Джерела Єсюнін С. Церква Андрія Первозванного // Хмельницький культурний: з минулого в майбутнє. — Хмельницький: ПП Дерепа, 2006. — С.67. Беренда В. Становлення та розвиток релігійних громад УПЦ КП на Хмельниччині // Релігія і церква в Подільському регіоні: історія та сучасність. Наук. зб. — Хмельницький, 2002. С.140-142. Новини Хмельницького «Є» У приміщенні храму Андрія Первозванного колись був спортзал — Блог Назад у минуле: Наш Проскурів — наш Хмельницький на vsim.ua [Архівовано 7 квітня 2020 у Wayback Machine.]
Sobór św. Eliasza w Dubnie

Sobór św. Eliasza – prawosławny sobór w Dubnie, należący do eparchii rówieńskiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Sobór został wzniesiony na miejscu starszej, drewnianej cerkwi ufundowanej jeszcze przez Konstantego Wasyla Ostrogskiego. Jako patrona świątyni wybrał on proroka Eliasza, gdyż był on także patronem jego przyrodniego brata Ilii Ostrogskiego. Budowa cerkwi trwała od 1902 do 1908 i została sfinansowana przez subwencję Świątobliwego Synodu Rządzącego w wysokości 8800 rubli oraz przez dobrowolne ofiary wiernych. 23 września 1908 gotowy obiekt poświęcił arcybiskup wołyński i żytomierski Antoni. W 1909 świątynia otrzymała rangę soboru. Budynek wzniesiony jest w stylu bizantyjsko-rosyjskim. Przypisy