NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Geniczesk

Geniczesk (ukr. Генічеськ, Henicześk, ros. Геническ, Gieniczesk) – miasto na południu Ukrainy, w obwodzie chersońskim, na brzegu Morza Azowskiego. 21,6 tys. mieszkańców. Od lutego 2022 pod okupacją rosyjską, od 12 listopada tego roku administracyjna stolica rosyjska okupowanej części obwodu chersońskiego. Historia Pierwsze wzmianki o Geniczesku pochodzą z 10 lutego 1784 roku. W 1816 odnotowano tu istnienie 53 zagród (domostw). Prawa miejskie osada uzyskała w 1903 roku. Pierwszego dnia inwazji Rosji na Ukrainę 24 lutego 2022 został zajęty przez wojska rosyjskie i znalazł się pod okupacją. Tego dnia ukraiński żołnierz Witalij Skakun wysadził most w pobliżu Geniczeska, aby spowolnić wojska rosyjskie, poświęcając życie. 30 września prezydent Rosji ogłosił włączenie do Rosji obwodu chersońskiego, nieuznane przez społeczność międzynarodową. Od 12 listopada 2022 po opuszczeniu Chersonia przez Rosjan, Geniczesk został wybrany na tymczasową administracyjną stolicę rosyjskiego obwodu chersońskiego. Przypisy https://www.genichesk.com.ua/other/arhiv/ Linki zewnętrzne Geniczesk, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. II: Derenek – Gżack, Warszawa 1881, s. 535 .
Henitchesk

Henichesk é uma cidade portuária ao longo do mar de Azove no oblast de Quérson (província) do sul da Ucrânia. História Henichesk foi fundada como um forte pelo Império Russo em 1784 e desde 1812 também era conhecida como Ust-Ozivske. Era um porto e um centro de comércio na rota do sal que ia da Crimeia, Ucrânia e Rússia. Na virada do século XX foi a localização de um dos maiores moinhos de farinha no sul da Ucrânia. Ver também Geografia da Ucrânia Referências Ligações externas Media relacionados com Henitchesk no Wikimedia Commons
Henicesk

Henicesk (în ucraineană Генічеськ) este orașul raional de reședință al raionului Henicesk din regiunea Herson, Ucraina. În afara localității principale, nu cuprinde și alte sate. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Henicesk era vorbitoare de rusă (68,96%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (29,35%). Vezi și Lista orașelor din Ucraina Note
Гењическ

Гењическ (укр. Генічеськ) градић је у Украјини, у Херсонској области. Према процени из 2012. у граду је живело 20.466 становника. Становништво Према процени, у граду је 2012. живело 20.466 становника. Партнерски градови Озургети Референце Спољашње везе
Henitjesk

Henitjesk (ukrainska: Гені́чеськ ; ryska: Гени́ческ, Genitjesk) är en stad i Cherson oblast i södra Ukraina. Den ligger strax norr om Krim, vid Azovska sjön och Henitjesksundet som förbinder Azovska sjön med Syvasj. Henitjesk beräknades ha omkring 19 250 invånare i början av 2021. Henitjesk är administrativt centrum för Henitjesk rajon, som sträcker sig ytterligare några mil söderut längs Arabatnäset och därmed är det sydligaste distriktet inom Cherson oblast. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Henitjesk.
Ustja (Tschortkiw)

Ustja (ukrainisch Устя; russisch Устье Ustje, polnisch Uście Biskupie) ist ein Dorf im Rajon Tschortkiw der Oblast Ternopil im Westen der Ukraine. Das Dorf liegt etwa 109 Kilometer südöstlich der Oblasthauptstadt Ternopil und 22 Kilometer südlich der ehemaligen Rajonshauptstadt Borschtschiw an der Mündung der Nitschlawa (Нічлава) in den Dnister. Am 20. Juli 2015 wurde das Dorf ein Teil der neu gegründeten Siedlungsgemeinde Melnyzja-Podilska (Мельнице-Подільська селищна громада Melnyze-Podilska selyschtschna hromada). Zuvor bildete Ustja mit dem Dorf Mychalkiw (Михалків) die gleichnamige Landratsgemeinde Ustja im Rajon Borschtschiw. Seit dem 17. Juli 2020 ist sie ein Teil des Rajons Tschortkiw. Ustja wurde 1469 zum ersten Mal schriftlich erwähnt, erhielt 1530 das Magdeburger Stadtrecht und lag zunächst in der Adelsrepublik Polen-Litauen, Woiwodschaft Podolien. 1772 kam der Ort als Uście zum damaligen österreichischen Kronland Galizien und wurde hier Grenzort zu Russland. Zwischen 1810 und 1815 war er kurzzeitig innerhalb des Tarnopoler Kreises ein Teil des Russischen Kaiserreiches und kam dann wieder in österreichische Hand, ab 1867 war er im galizischen Bezirk Borszczów eingegliedert. Der Ort hatte hier den Status eines Marktstädtchens, verlor diesen aber im Zuge der sowjetischen Besetzung 1939. Nach dem Ende des Ersten Weltkrieges kam das Dorf zur Polnischen Republik (in die Woiwodschaft Tarnopol, Powiat Borszczów, Gmina Uście Biskupie), wurde im Zweiten Weltkrieg 1939 bis 1941 von der Sowjetunion und dann bis 1944 von Deutschland besetzt und hier in den Distrikt Galizien eingegliedert. Nach dem Ende des Krieges wurde die Ortschaft der Sowjetunion zugeschlagen, dort kam das Dorf zur Ukrainischen SSR und ist seit 1991 ein Teil der unabhängigen Ukraine. Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Uście Biskupie. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 12: Szlurpkiszki–Warłynka. Walewskiego, Warschau 1892, S. 833 (polnisch, edu.pl). Einzelnachweise
Ustia, Ukraine

Ustia (Ukrainian: Устя, Polish: Uście Biskupie) is a village in Ukraine located in Chortkiv Raion of Ternopil Oblast. It belongs to Melnytsia-Podilska settlement hromada, one of the hromadas of Ukraine. In 1880, the Jewish population of the town was 860 people. In 1921, the total population was 1,428 inhabitants. Until 18 July 2020, Ustia belonged to Borshchiv Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Ternopil Oblast to three. The area of Borshchiv Raion was merged into Chortkiv Raion. References
Uście (obwód tarnopolski)

Uście, Uście Biskupie (ukr. Устя, Ustia) – wieś na Ukrainie, w rejonie czortkowskim obwodu tarnopolskiego. Liczy 1000 mieszkańców. Pod koniec XIX w. grupa domów na obszarze dworskim nazywała się Wyhnanka. Za II Rzeczypospolitej miejscowość była siedzibą gminy wiejskiej Uście Biskupie w powiecie borszczowskim w województwie tarnopolskim. W 1921 roku liczyło 1428 mieszkańców. W miejscowości stacjonowała strażnica KOP „Uście Biskupie”. Do 2020 w rejonie borszczowskim. Przypisy Linki zewnętrzne Uście 2.), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 833 . Wyhnanka, grupa domów na obszarze dworskim Uścia Biskupiego, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 90 .
Ustea, Borșciv

Ustea (în ucraineană Устя) este localitatea de reședință a comunei Ustea din raionul Borșciv, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Ustea era vorbitoare de ucraineană (98,82%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Устье (Тернопольская область)

Устье (укр. Устя) — село в Мельнице-Подольской поселковой общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Географическое положение Село Устье находится на левом берегу реки Днестр в месте впадения в неё реки Ничлава, на расстоянии в 0,5 км от села Михалков. История Первое упоминание о селе датируется 1469 годом. В июле 1995 года Кабинет министров Украины утвердил решение о приватизации находившегося здесь совхоза. До 2020 года село входило в Борщёвский район. Население Население по переписи 2001 года составляло 1099 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Дом культуры. Амбулатория. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания Литература Кучера М. П. Обследование городищ в зоне водохранилища Могилев-Подольской ГЭС на Днестре // Археологические памятники среднего Поднестровья. — Киев: Наукова думка, 1983. — С. 97—102.
Zbruchanske

Zbruchanske (Ukrainian: Збручанське) is a village in Melnytsia-Podilska settlement hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. Near the village there is a natural monument of local importance – Zbruchanska karst cave. History The first written mention dates back to 1393. After the liquidation of the Borshchiv Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion Church of the Translation of the Relics of Saint Nicholas (13th century, brick, rebuilt in 1611, restored in 1990; architectural monuments of national importance). The oldest church in the Ternopil Oblat. Roman Catholic church (1731). chapel. References Sources (in Ukrainian) Савіцька Л., Уніят, В., Збручанське // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 641. — ISBN 966-528-197-6. "Nowosiółka (5)". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 7. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1886. p. 277.
Zbruczanśke

Zbruczanśke (ukr. Збручанське) – wieś na Ukrainie, w obwodzie tarnopolskim, w rejonie czortkowskim, w hromadzie Mielnica Podolska, nad Zbruczem, naprzeciwko Czarnokozynciów. Miejscowość nosiła dawniej nazwę Nowosiółka (ukr. Новосілка, Nowosiłka). Opis Ma sześć części: Wyhin (Вигін, oznacza pastwisko), Młynówka (Млинівка), Szkirnena (Skurnia), Pod Ogrodami (Під Садами), Nowosiółka, Wyła (Widły, ukr. Вила). Siedziba rady wiejskiej (ukr. сільська рада). Szkoła, biblioteka. Mieszkańców obecnie 433. Siedziba parafii. Historia Jedna z pierwszych wzmianek o wsi pochodzi z 1448 roku. Przed I wojną światową wieś nazywała się Nowosiółka Czarnokoziniecka. W II Rzeczypospolitej leżała w województwie tarnopolskim, w powiecie borszczowskim. Ze względu na to, że tereny stanowiły własność biskupów kamienieckich, Nowosiółka zwana była także Biskupią. W okresie międzywojennym w miejscowości stacjonowała strażnica KOP „Nowosiółka”. Według danych GUS z 1921 roku, były dwie wsie Nowosiółka i Młynówka, liczące razem 1016 osób. W roczniku GUS z 1931 r. opisano jedną wieś Nowosiółka Biskupia lub Nowosiółka nad Zbruczem liczącą 1126 mieszkańców. W 1939 r. NKWD aresztowało tutejszych 3 Polaków, którzy zaginęli bez wieści. W październiku 1941 r. Niemcy aresztowali i rozstrzelali ks. Jana Bojarczaka na podstawie ukraińskiego donosu, który oskarżał duchownego o pomaganie jeńców sowieckim. W 1942 r. Ukraińska Policja Pomocnicza, wywiozła z wioski do getta 30 Żydów, gdzie wszyscy zginęli. W latach 1944–1945 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 43 Polaków, w tym ks. Józefa Turkiewicza. Zabytki i atrakcje turystyczne cerkiew pw. św. Mikołaja z XIV w. znana na całej Ukrainie kościół pw. św. Jana Nepumucena z 1867 r. siedem jaskiń. Zdjęcia Zobacz też Nowosielce Nowosiółka Przypisy Linki zewnętrzne Nowosiółka 5.) z ''Młynówką'', dawniej ''Nowosielce'', wś, pow. borszczowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 277 . strona Józefa Toporowskiego z Nowosiółki
Zbruceanske, Borșciv

Zbruceanske (în ucraineană Збручанське) este o comună în raionul Borșciv, regiunea Ternopil, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Zbruceanske era vorbitoare de ucraineană (99,31%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Збручанское

Збруча́нское (укр. Збручанське) — село в Мельнице-Подольской поселковой общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Первое упоминание о селе датируется 1393 годом. До 2020 года входило в Борщёвский район. Код КОАТУУ — 6120883301. Географическое положение Село Збручанское находится на правом берегу реки Збруч, выше по течению на расстоянии в 1,5 км расположено село Залесье, ниже по течению на расстоянии в 5 км расположено село Кудринцы, на противоположном берегу — село Чернокозинцы. Население Население по переписи 2001 года составляло 433 человека. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Клуб. Памятники Архитектуры Церковь перенесения мощей Святителя Николая (14 век; каменная, реставрирована в 1989 г.) — самая древняя на Тернопольщине, и одна из старейших на Западной Украине [1], Костёл Святого Яна Непомуцкого (1731). Природы На территории Збручанского есть памятник природы местного значения — пещера Збручанская (Цапова Дюра). Село граничит с национальным природным парком «Подольские Товтры». Галерея Примечания
Збручанське

Збруча́нське (в минулому — Новосілка) — село в Україні, у Мельнице-Подільській селищній громаді Чортківського району Тернопільської области. Розташоване на правому березі річки Збруч, на сході району. Населення — 421 особа (2003). Село відоме старовинною церквою святого Миколая. Географія Село розташоване на відстані 365 км від Києва, 110 км — від обласного центру міста Тернополя та 22 км від міста Борщів. Історія Поблизу Збручанського виявлено археологічні пам'ятки трипільської культури. Поселення трипільської культури розміщене в урочищі Соколів. На поверхні зібрано уламки кераміки, тягарець для рибальських сітей, крем'яні знаряддя. Розвідка проводилася 1968 р. під керівництвом Герети І. П. Матеріал зберігається у Тернопільському обласному краєзнавчому музеї. 2011 року були проведені археологічні розкопки цього поселення. Археологи отримали цікаву джерельну базу у вигляді житла та кераміки трипільців. Перша писемна згадка — 1393. До 2015 було центром Збручанської сільради. Від вересня 2015 року ввійшло у склад Мельнице-Подільської селищної громади. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Мельнице-Подільської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Борщівського району, село увійшло до складу Тернопільського району. Релігія церква перенесення мощей святого Миколая (14 століття; мурована, реставрована 1989; найдавніша на Тернопільщині, одна з найстаріших в Україні);[1], костел святого Яна Непомуцького (1731). Населення За даними перепису населення 2001 року мовний склад населення села був таким: Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Пам'ятки На території Збручанського є пам'ятка природи місцевого значення — печера Збручанська (Цапова Дюра). Село межує з національним природним парком «Подільські Товтри». Пам'ятники Пам'ятний знак (хрест) на честь миру на землі щойновиявлена пам'ятка історії. Робота самодіяльних майстрів, виготовлений із каменю (відновлений 1990 р.). Соціальна сфера Діють школа І ступеня, клуб, бібліотека. Відомі люди Народилися Богдан Зуляк (2001—2022) — український військовослужбовець, учасник російсько-української війни. Світлини Примітки Література Івахів Г., Петраш, Б. Збручанське // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 1 : А — Й. — С. 509–510. — ISBN 978-966-457-228-3. Савіцька Л., Уніят, В. Збручанське // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 641. — ISBN 966-528-197-6. Особливості оборонних церков Галичини [Текст] : [описано храми Тернопільщини з вираженими фортифікаційними рисами] / Л. Я. Чень // Будівництво України. — 2015. — № 5. — С. 2-11. Nowosiółka (5) // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1886. — Т. VII. — S. 277. (пол.)
Dnieper–Oril Nature Reserve

Dnieper–Oril Nature Reserve (Ukrainian: Дніпровсько-Орільский природний заповідник) is a strict nature reserve of Ukraine located in the center of the country in the valley of the Dnieper River. Administratively, the reserve is located in Dnipro Raion of Dnipropetrovsk Oblast, Ukraine. Topography The reserve protects a portion of the Middle Dnieper River Valley and floodplains of the Oril River. It covers two river terraces, the first a strip 2 km wide along the left bank of the Dnieper and the second a higher inland terrance. The construction of the Dnieper Hydroelectric Station in the 1940s raised water levels 2 meters in the boundaries, affecting the character of floodplains. Climate and ecoregion The climate of Dnieper-Oril is a humid continental climate, warm summer (Köppen climate classification (Dfb)). This climate is characterized by large seasonal temperature differentials and a warm summer (at least four months averaging over 10 °C (50 °F), but no month averaging over 22 °C (72 °F). The reserve is located in the Pontic–Caspian steppe ecoregion, a region that covers an expanse of grasslands stretching from the northern shores of the Black Sea to western Kazakhstan. Flora and fauna The reserve is 30% water, and the floodplain are 89% covered with forests, much of which is oak. The site is a Ramsar Wetland of International Importance. Public use As a strict nature reserve, Dnieper–Oril's primary purpose is protection of nature and scientific study. Public access is limited: mass recreation and construction of facilities is prohibited as are hunting and fishing. Reserve staff conduct ecological excursions and educational sessions for local school children, and the scientific department hosts visiting researchers. See also Lists of Nature Preserves of Ukraine (class Ia protected areas) National Parks of Ukraine (class II protected areas) References External links Boundaries of Dnieper-Oril Nature Reserve on OpenStreetMap.org
Антоновича, 23

Сади́ба Ку́чера розташована на вулиці Антоновича, 23. Складається з головного будинку на червоній лінії (№ 23) і флігелів у глибині подвір'я (№ 23-б і 23-в). Будівля № 23 — характерний зразок прибуткових будинків кінця XIX сторіччя. Ренесансний фасад відзначається пишністю. Рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів № 49 від 21 січня 1986 року і наказом Головного управління охорони культурної спадщини № 53 від 25 вересня 2006 року внесена до обліку пам'яток архітектури та історії. Будівництво і використання будівлі Станом на 1882 рік ділянкою володів Станіслав Козловський. Близько 1899 року новим власником став київський купець першої гільдії, підрядник Лейба Файвелевич Кучер (Лев Кучеров). Тоді ж він почав зводити будинки за проектом архітектора Володимира Ніколаєва. Кучер прагнув перевершити своїх конкурентів, серед яких найуспішнішими були київські купці першої гільдії і підрядники Лейба Гінзбург (1858 —- близько 1926), Лазар Павлович Чернояров (1837—1909) і будівельний підрядник Іван Васильович Єрохін. Однак Будинок Гінзбурга виявився пишнішим, до того ж, ще й найвищим у Києві. У 1914—1916 роках у будинку № 23 мешкав композитор, диригент Рейнгольд Глієр. 1922 року садиба націоналізована більшовиками. Архітектура Головний чотириповерховий будинок зведено у 1899—1900 роках на червоній лінії забудови вулиці. Чоловий фасад оформлений у стилі неоренесанс із надзвичайною пишністю. Цегляна, тинькована споруда має підвал. У плані Т-подібна, односекційна. Композиція чолового фасаду симетрична. Її підкреслено центральною і фланговими розкріповками. Розкріповки акцентовано корінфськими колонами на рівні другого і третього поверхів. Первісно будівлю вінчали дві бокових вежки і центральна з флюгером на шпилі, які не збереглись. Площини стіни прорізано прямокутними, а на четвертому поверсі — напівциркульними вікнами. Перший поверх і центральний ризаліт декорований рустом. Фасад оздоблений різноманітним декором і скульптурами. Дві каріатиди містяться на четвертому поверсі, дві герми — на третьому, маскарони — на фризі й базах колон, а також ліпний рослинний орнамент по всій площині. Над парадним входом розміщений картуш із літерою «К» — ініціалом Кучера. Тильний фасад декоровано скромно, за допомогою цегляного мурування. Флігелі зведені у цегляному стилі. Будинок № 23-б має чотири поверхи, напівпідвал, одну секцію. Композиція — симетрична, підкреслена розкріповками. Цеглою оформлені чарунковий карниз, лізени між вікнами, поребрик. Сходову клітку перекрито скляним ліхтарем. Напівпідвал частково виділили приямками. Триповерховий будинок № 23-в розташований на тильній межі садиби. Фасад фланкований ризалітами. З флангів розташовані парадні кам'яні та чорні дерев'яні сходи. Декорований цеглою. Галерея Примітки Джерела Бєлая Ольга, Кальницький Михайло. Садиба 1899—1900 років // Звід пам'яток історії та культури України: Київ. Кн. 1, ч. 1. А — Л / П. Тронько та ін. — К., 1999. — С. -329—330.
Прибутковий будинок Асвадурова

Прибутковий будинок Асваду́рова — пам'ятка історії та архітектури місцевого значення в місті Одеса на вул. Італійській, 37 (на розі з Троїцькою вулицею). Будівля суттєво постраждала внаслідок трагічної пожежі 4 грудня 2019 року. Тут були розміщені кілька державних освітніх і наукових установ, зокрема Інститут морської біології НАН України, Одеська філія Інституту археології НАН України, підрозділи Фізико-хімічного інституту НАН України, ДНВЗ «Одеський коледж економіки, права та готельно-ресторанного бізнесу», а також кілька інших установ та приватних компаній. Історія До 1913 року на місці будинку Асвадурова існувала картонна фабрика Ю. І. Каплана (так званий дім Г. Грінвальда), розбудована в 1832 р. архітектором І. С. Козловим. На її місці розпочато зведення прибуткового будинку одеського тютюнового фабриканта С. І. Асвадурова. Замовник будинку Сіраган Ісаакович Асвадуров був купцем 1-ї гільдії, промисловцем 3-го розряду, спадковим почесним громадянином міста і ктитором вірмено-григоріанської церкви. Світлини Інтер'єр Джерела Доходный дом С. И. Асвадурова. archodessa.com (рос.). (фото) Посилання Одеса, Троїцька вулиця, 25 / Італійська вулиця, 37. photobuildings.com.
KrAZ

KrAZ ou AvtoKrAZ (en ukrainien : Кременчуцький автомобільний завод (Kremenchuts'ky Avtomobil'ny Zavod), « Usine automobile de Krementchouk ») est une entreprise de construction de camions et de véhicules spécialisés, basée à Krementchouk (oblast de Poltava, Ukraine). Les véhicules Modèles actuels KrAZ-5233 ; KrAZ-5401 ; KrAZ-6322 ; KrAZ-6443 ; KrAZ-6446 ; KrAZ-6510 ; KrAZ-65055 ; KrAZ-65032 ; KrAZ-7133 ; KrAZ T17.0EX ; KrAZ C18.1 ; KrAZ C20.2 ; KrAZ C26.2 ; KrAZ H12.2 ; KrAZ H23.2 ; KrAZ H27.3. Finalité militaire KrAZ Cougar ; Spartan (véhicule) sous licence. Modèles anciens KrAZ-214 KrAZ-219 KrAZ-255 KrAZ-256 KrAZ-257 KrAZ-258 KrAZ-250 KrAZ-260 Notes et références Liens externes Portail des camions Portail du génie mécanique Portail de l'industrie Portail des entreprises Portail de l’Ukraine