NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дюківський парк

Дюківський парк, відомий також як Дюківський сад — парк в Одесі, розташований вздовж вулиці Балковської на схилі Водяної балки на слобідській стороні. Один з найстаріших парків Одеси. Парк розташований на 3-х рівнях: нижньому — вздовж вул. Балковської, середньому — на самому схилі балки (не дуже крутому, місцями із штучними терасами) і верхньому — плоскому. Від головного входу веде алея, що перетворена на сходи із майданчиками, від яких відходять бічні алеї. Внизу, ліворуч від входу, достатньо великий поздовжній ставок (200 на 50 метрів) із острівком, що живиться від прісного джерела, який витікає із схилу. Головна алея-сходи веде на центральний майдан із великим кам'яним павільйоном і ще деякими будовами. Історія Закладений у 1810 році за наказом Дюка де Рішельє (в честь останнього й дістав назву), як сад його резиденції. На початку свого існування носив назву Рішельєвська дача, Рішельєвський сад, пізніше — Дюківський сад. За легендою, у саду знаходилося джерело, з якого 13 вересня 1789 року напився води загін де Рібаса на шляху на штурм Хаджибея. У виданні «Південна думка» (рос. Южная мысль) від 17 вересня 1911 року відзначається: «Вы, конечно, знаете огромную, запущенную, испещренную грязными канавами, с отбросами, местность, которая зовется Дюковским садом. Умирают памятники, гибнут образы прошлого, а наши муниципалы, вместо того, чтобы сохранить их, дают им гибнуть до основания». Після війни, у 1949 році парк був реконструйований, після чого дістав назву «Парк Перемоги». У 1950-х роках в парку проводилися обласні сільськогосподарські виставки. Власне для цих виставок й були збудовані павільйони. У 1989 році парк був переведений на господарський розрахунок. Цікаві факти В цьому парку знімалися багато із епізодів відомого радянського фільму «Весна на Зарічній вулиці». Галерея Примітки Джерела Одесские парки и скверы: Дюківський парк [Архівовано 15 травня 2014 у Wayback Machine.] Дюковский парк — прошлое, настоящее, будущее [Архівовано 1 лютого 2014 у Wayback Machine.] Про дюківський парк [Архівовано 1 лютого 2022 у Wayback Machine.] Посилання Кисельова, Г. В.; Скорік, Х. А.; Медушевський, Є. В. (2021). Реновація історичних міських парків (на прикладі парку «Дюківський сад» м. Одеси) (PDF). Регіональні проблеми архітектури та містобудування. Одеса: Астропринт (15): 34—40. ISSN 2707-403X. Архів оригіналу (PDF) за 24 липня 2026.
Iehorivka, Prîlukî

Iehorivka (în ucraineană Єгорівка) este un sat în comuna Didivți din raionul Prîlukî, regiunea Cernihiv, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Iehorivka era vorbitoare de ucraineană (98,15%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,72%). Note
Егоровка (Прилукский район)

Егоровка (укр. Єгорівка) — село в Прилукском районе Черниговской области Украины. Население — 755 человек. Занимает площадь 1,327 км². Расположено на реке Калышевка. Код КОАТУУ: 7424182202. Почтовый индекс: 17515. Телефонный код: +380 4637. География Расстояние до районного центра:Прилуки : (5 км.), до областного центра:Чернигов (128 км.), до столицы:Киев (138 км.). Ближайшие населенные пункты: Манджосовка 1 км, Дедовцы и Замостье 2 км, Капустинцы 3 км. Власть Орган местного самоуправления — Дедовецкий сельский совет. Почтовый адрес: 17508, Черниговская обл., Прилукский р-н, с. Манжосовка, ул. Героев Войны, 89. История Егоровка после 1945 года выделилась из Прилук
Єгорівка (Прилуцький район)

Єго́рівка — село в Україні, у Сухополов'янській сільській громаді Прилуцького району Чернігівської області. Населення становить 755 осіб. До 2019 року орган місцевого самоврядування — Дідовецька сільська рада. Історія На мапі Шуберта 1869 року позначена як Плескуновка на 24 хати. Сучасна назва - після Другої світової війни, ймовірно у 1960-х рр. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
Jelecký monastýr Nanebevzetí Panny Marie

Jelecký monastýr Nanebevzetí Panny Marie je pravoslavný monastýr a ukrajinská památka národního významu ve městě Černihiv. Je to jeden z nejstarších klášterů na Ukrajině. Historie Byl založen v roce 1060 knížetem Svjatoslavem Jaroslavičem Černihivským jako mužský monastýr. V roce 1239 byl během mongolské invaze zničen. V letech 1669–1688 prošel rozsáhlou rekonstrukcí, v ukrajinském barokním stylu, pod vedením archimandrity Joanikije Galjatovského. V roce 1786 byl na příkaz ruské císařovny Kateřiny II. zbaven vlastnictví půdy. V roce 1921 byl uzavřen rozhodnutím sovětských úřadů. V letech 1924 až 1942 byly bývalé klášterní budovy využívány jako vojenské sklady a dílny pro stavební závod. V roce 1942 byly v jednom z klášterních kostelů obnoveny bohoslužby, ale po druhé světové válce byla celá stavba používána pro světské účely. V kostele svatých Petra a Pavla sídlilo divadlo, poté koncertní sál, matrika, sportovní klub, regionální archiv a čítárna. Zbývající klášterní budovy sloužily také světským, hospodářským účelům. Od roku 1950 do osmdesátých let 20. století byly některé historické budovy renovovány. Areál kláštera byl obnoven v roce 1992 jako ženský monastýr. Budovy Architektonický soubor Jeletského monastýru zahrnuje: chrám Nanebevzetí Panny Marie z 12. století; zvonici ze 17. století, chrám Petra a Pavla s refektářem, cely ze stejného období, zděný plot a dřevěný obytný dům, postavený v roce 1688. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Jelecki Monaster Zaśnięcia Matki Bożej na polské Wikipedii a Єлецький монастир na ukrajinské Wikipedii.
Monastère de l'Assomption d'Eletski

Le monastère de l'Assomption d'Eletski (ukrainien : Успенський Єлецький монастир) est une institution religieuse qui date du XIIIe siècle. Historique Fondé en 1060 par le prince Sviatoslav II, il est ensuite élevé en briques au Xe siècle. Il subit l'invasion mongole, fut détruit en 1239 et fut restauré en 1623 et transféré sous le patronage de l'Église grecque-catholique ukrainienne pendant la république des Deux Nations. L'édifice est dans le style baroque ukrainien. Catherine II le prive de ses terres et l'état soviétique le ferme en 1921. Entre 1944 et 1964, il est le siège de l'orchestre philharmonique de Tchernihiv. Restauré en couvent en 1991, il dépend du patriarcat de Moscou qui en fait un monastère féminin sous le vocable de la Sainte Dormition de Yelets. Fondation : il y a assez peu d'archives sur cette époque mais Antoine Petchersky y aurait séjourné avant de fonder le monastère des Monts Boldina. Enceinte Sous-sol Un complexe, exploré par le groupe de spéléologue de Tchernihiv, est formé de cellules, de passages souterrains et différentes chambres en briques et sur plusieurs niveaux. Ce complexe relie le monastère et la cathédrale de l'assomption et l'église Pierre et Paul. La tombe du prince noir Un Kourgane se trouve dans l'enceinte du monastère, au nord, relevé dans les années soixante sur l'emplacement supposé du dernier prince pré-chrétien de Tchernihiv. Supérieurs Archimandrites : Liste incomplète : en 1688, Théodose de Tchernigov avant 1688 : Johannique Galatowsky. Dimitri de Rostov John Maximovitch. Lazare Baranovitch. Abbé uniate : 1623 Cyril Tanquillion-Stravrovetsky. C'est à son époque qu'est écrit le premier livre imprimé à Tchenihiv : Perle de grande valeur en 1646. Nécropole De nombreuses personnalité ont souhaité être inhumées au monastère : Le grand duc Vsevolod Svyatoslavovitch Trubchevsky, le général Dunin-Borokosky, le colonel Leontyï Polubotok, le gouverneur Andryï Miloradovitch, le colonel Yakiv Lyzogoub. L'église Pierre & Paul Elle est l'église du réfectoire du monastère. Il est du XVIIe siècle, édifié par la volonté de Yoaniki Galyatovsky. La cathédrale La cathédrale de l'Assomption de Yelets portée par Oleg Sviatoslavitch (prince de Novgorod). Lien interne Notes et références Source Portail de la culture russe Portail de l’Ukraine Portail du Moyen Âge Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Żabka (Ukraina)

Żabka (ukr. Жабка) – wieś na Ukrainie w rejonie łuckim obwodu wołyńskiego. Wieś duchowna położona w województwie wołyńskim była własnością archimandrytów żydyczyńskich w 1570 roku. Znajduje tu się przystanek kolejowy Żabki, położony na linii Lwów – Kiwerce. Do 2020 w rejonie kiwereckim. Przypisy
Jabka, Kiverți

Jabka (în ucraineană Жабка) este un sat în comuna Prîluțke din raionul Kiverți, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Jabka era vorbitoare de ucraineană (99,58%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Жабка (Волынская область)

Жабка (укр. Жабка) — село в Луцкой городской общине Луцкого района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Киверцовский район. Код КОАТУУ — 0721885803. Население по переписи 2001 года составляет 239 человек. Почтовый индекс — 45244. Телефонный код — 3365. Занимает площадь 0,674 км². Ссылки Жабка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Жабка (Луцький район)

Жа́бка — село в Україні, у Луцькому районі Волинської області. Входить до складу Луцької міської громади. Населення становить 239 осіб. Історія У Олександра Цинкаловського говориться наступне: «В 16 столітті Жидичин і його монастир були найбагатшими з усіх тодішніх волинських монастирів. Належала до цього монастиря ціла волость над р. Стиром, що складалася з сіл: Боголюби, Буремель, Невзлє, Пальча, Підгайці, Рикані, Сапогів, Жабка і Жидичин, як рівнож в торговицькій волості село Родьків». У праці «Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich» підтверджується думка Олександра Цинкаловського: «Жабка, село Луцького повіту, на північний схід від Жидичина, колись було власністю Жидичинського монастиря». Стосовно самого села Жабки, то той же дослідник пише про неї: «Жабка, село Луцького повіту, Рожищанська волость, знаходилася в 13 км від Луцька. В кінці 19 століття там було 20 домів і 128 жителів». У праці Історії міст і сіл говориться, що в 1970 році Прилуцькій сільській раді були підпорядковані село Дачне, Жабка і Сапогове. 6 травня 2013 року митрополитом Луцьким і Волинським Михаїлом був освячений хрест в селі Жабка, де буде будуватися храм на честь святого великомученика Юрія Переможця. 27 грудня 2015 року в селі Жабка Митрополит Луцький і Волинський Михаїл освятив храм на честь великомученика Юрія Переможця та очолив Божественну літургію. Село входило до складу Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області. 27 липня 2019 року під час громадських слухань жителі Жабки проголосували за приєднання до Луцька. 25 вересня Луцька міська рада ухвалила рішення добровільно приєднати села Жабка, Прилуцьке, Дачне і Сапогове до територіальної громади Луцька. 25 жовтня 2019 село Жабка офіційно приєдналось до Луцької міської громади. 12 червня 2020 року, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 708-р, село увійшло до складу Луцької міської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Ківерцівського району, село увійшло до складу новоутвореного Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 245 осіб, з яких 106 чоловіків та 139 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 238 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Погода в селі Жабка [Архівовано 5 лютого 2016 у Wayback Machine.] Цинкаловський Олександр. Стара Волинь і Волинське Полісся. (Краєзнавчий словник від найдавніших часів до 1914 року). Т. 1. накладом Товариства «Волинь». Вінніпег. Канада, 1984. 600 с. [Архівовано 5 лютого 2016 у Wayback Machine.] Історія міст та сіл Української РСР в 26 томах. Київ. 1970. 746 с. Митрополит Луцький і Волинський Михаїл освятив храм на честь великомученика Юрія Переможця в с. Жабка Ківерецького деканату [Архівовано 18 жовтня 2016 у Wayback Machine.] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. — Warszawa: Filip Sulimierski i Władysław Walewski, 1895. — T. XIV: Worowo — Żyżyn. (пол.)
Żabcze (Ukraina)

Żabcze (ukr. Жабче) – wieś na Ukrainie, w obwodzie wołyńskim, w rejonie łuckim. W 2024 liczyła 311 mieszkańców, wśród których 146 mężczyzn i 165 kobiet. W okresie międzywojennym wieś znajdowała się w granicach II RP, wchodząc w skład gminy Czaruków w powiecie łuckim, w województwie wołyńskim. W 1943 roku (rzeź wołyńska) członkowie UPA zamordowali tutaj czterech Polaków i dwóch Ukraińców, w tym księdza obrządku bizantyjsko-słowiańskiego Serafina Horosiewicza (vel. Jarosiewicza). Przypisy
Jabce, Horohiv

Jabce (în ucraineană Жабче) este localitatea de reședință a comunei Jabce din raionul Horohiv, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Jabce era vorbitoare de ucraineană (99,53%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Жабче (Волынская область)

Жабче (укр. Жабче) — село в Городищенской сельской общине Луцкого района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Гороховский район. Код КОАТУУ — 0720881701. Население по переписи 2001 года составляет 429 человек. Почтовый индекс — 45753. Телефонный код — 3379. Занимает площадь 9,85 км². Ссылки Жабче на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Жабче (Луцький район)

Жа́бче — село в Україні, у Луцькому районі Волинської області. Входить до складу Городищенської сільської територіальної громади. Населення становить 311 осіб станом на 2024 рік. Історія В околиці села знаходився один з пунктів дуги Струве, тріангуляційних вимірювальних пунктів, які утворювали 258 тріангуляційних трикутників, а також 60 додаткових пунктів. Служила для визначення параметрів Землі, її форми та розміру. На сьогоднішній день пункт зруйнований і питання про відновлення його не піднімалось. У 1906 році село Чаруківської волості Луцького повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 43 верст, від волості 23. Дворів 57, мешканців 371. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», увійшло до складу Городищенської сільської територіальної громади. 19 липня 2020 року в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Горохівського району село увійшло до складу новоутвореного Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 503 особи, з яких 232 чоловіки та 271 жінка. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 427 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Віталій Сагайдаківський. Правди не втопити — Спогади з 50-річчя пастирства 1927—1977. Торонто. 1977 Żabcze, al. Żabcza, pow. łucki, gm. Czaruków, na zach. od Boremla // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1895. — Т. XIV. — S. 709. (пол.) Погода в селі Жабче [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.]
Zaszkiewicze

Zaszkiewicze (ukr. Жашковичі) – wieś na Ukrainie w rejonie włodzimierskim obwodu wołyńskiego. Do 2020 w rejonie iwanickim. 11 lipca 1943 roku (krwawa niedziela na Wołyniu) doszło tutaj (we wsi Zaszkiewicze Stare) do mordu UPA na pięciorgu Polaków. Do zbrodni doszło także w kolonii (Zaszkiewicze Nowe); liczba ofiar jest nieznana. Polskie domy zostały spalone. Przypisy Linki zewnętrzne Жашковичі (Zaszkiewicze) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Jașkovîci, Ivanîci

Jașkovîci (în ucraineană Жашковичі) este o comună în raionul Ivanîci, regiunea Volînia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației satului Jașkovîci era vorbitoare de ucraineană (99,83%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Жашковичи

Жа́шковичи (укр. Жашковичі) — село в Павловской сельской общине Владимирского района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Иваничевский район. Код КОАТУУ — 0721181401. Население по переписи 2001 года составляет 580 человек. Почтовый индекс — 45331. Телефонный код — 3372. Занимает площадь 12,1 км². Ссылки Жашковичи на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Жашковичі

Жа́шковичі — село в Україні, у Павлівській сільській громаді Володимирського району Волинської області. Населення становить 580 осіб. Історія Вперше згадане у документах в 1451 році. Тодішній волинський князь Свидригайло Ольгердович віддав Жашковичі у власність племінниці луцького старости Немирі Резановича Фетимії Костюшківні (Литовська метрика, Книга 22, № 9.21). 1558 року Олексій Якимович Вовчко Жасківський судився за землі Жаскова та Колони, а також Миколаївську церкву з Миколаєм Андрійовичем Збаразьким. 21 липня 1563 року він подарував третину Жаскович та Колони своїй дружині Ганні Василівні Патрикієвич. Дерев'яна Миколаївська церква на північній околиці села датується 1875 роком, є пам'яткою архітектури та містобудування місцевого значення. До 15 серпня 2016 року — адміністративний центр Жашковичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», увійшло до складу Павлівської сільської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Іваничівського району, село увійшло до новоутвореного Володимир-Волинського району (від 18 липня 2022 Володимирського). Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 586 осіб, з яких 263 чоловіки та 323 жінки. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 577 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Відомі люди Василь Місечко (Мисечко) — священник Микоїавської церкви з 1941 по 1949 роки; засуджений на 10 років виправно-трудових таборів, реабілітований 1991 року Шум Олекса (псевдо: «Вовчак»; 1919—1944, поблизу с. Жашковичі) — воєнначальник УПА, шеф штабу ВО-3 «Турів», керівник військової операції з ліквідації генерала Вермахту Віктора Лютце. Примітки Література Жа́шковичі // Історія міст і сіл Української РСР: у 26 т. / П. Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967—1974. — том Волинська область / І. С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.242 Посилання Погода в селі Жашковичі [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.]
Ждановский городской совет

Ждановский городской совет — одна из административно-территориальных единиц в составе Донецкой области. Входит в состав Горловско-Енакиевской агломерации. Состав Ждановский городской совет – 122 860 чел. город Ждановка – 12 044 чел. пгт Ольховка – 727 чел. Сельское население (посёлок Молодой Шахтёр) – 89 чел. Всего: 1 город (1 горсовет), 1 пгт, 1 посёлок. Экономика Угольная промышленность. Примечания
Жданівська міська рада

Жда́нівська міська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Донецькій області з адміністративним центром у місті обласного значення Жданівці. Загальні відомості Територія ради: 4,53 км² Населення ради: 13 136 осіб (станом на 1 лютого 2014 року) Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Жданівка смт Вільхівка с-ще Молодий Шахтар Населення За даними перепису 2001 року населення міста становило 13266 осіб, із них 11,66 % зазначили рідною мову українську, 87,41 % — російську, 0,32 % — вірменську, 0,27 % — білоруську, 0,03 % — молдовську, 0,02 % — польську, 0,01 % — грецьку. Склад ради Рада складається з 30 депутатів та голови. Голова ради: Литвинов Сергій Миколайович Секретар ради: Елар'янц Ліліана Олександрівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Жданівська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Христос Спасител (Ужгород)

„Христос Спасител“, също и Православен катедрален храм „Въздвижение на Светия кръст“ (на украински: Кафедральний Хресто-Воздвиженський собор) е храм в Ужгород, Украйна, принадлежащ на Украинската православна църква (Московска патриаршия). Намира се на площад „Кирил и Методий“. Строежът на храма започва през 90-те години и е завършен през 2000 г. Първата служба се състои на 27 септември 2000 г. Настоятел на храма е протойерей Дмитрий Сидор, председател на Сойма на подкарпатските русини. Храмът се вижда от почти всяка част на града, височината му е 60 м. Състои се от долната църква „Въздвижение на Светия кръст“ (височина 6 м) и горния храм „Христос Спасител“ (височина 36 м). Основният позлатен купол на катедралата е увенчан с 8-метров и 500-килограмов позлатен кръст. Заобиколен е от четири по-малки сини купола. По време на строителството на храма е използвана архитектурна техника, която никога преди това не е била използвана при изграждането на катедрали. Под тамбура на основния купол с диаметър 14 м е скрит друг с диаметър 9,5 метра. В пространството между стените на тамбурите са подредени стъпала нагоре. Капацитетът на храма, построен до голяма степен по модела на московската катедрала „Христос Спасител“, е 5000 души, всяка седмица до 4000 души се събират за служби. Храмът разполага с конферентна зала за 300 и благотворителна трапезария за 100 души. От 1998 г. в катедралата работи музей на църковните икони и книги. През 2008 г. храмът е претърсен от служители на Службата за сигурност на Украйна, които се опитват да намерят доказателства за сепаратистка дейност. През септември 2012 г. в храма избухва пожар. Източници Външни препратки ((ru)) Собор Воздвижения Креста Господня в г. Ужгород
Chrám Krista Spasitele (Užhorod)

Chrám Krista Spasitele (ukrajinsky Храм Христа Спасителя, rusky Храм Христа Спасителя nebo Свято-Крестовоздвиженский православный кафедральный собор) je hlavním katedrálním chrámem Ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu v ukrajinském městě Užhorod (Zakarpatská oblast). Dějiny Chrám byl postaven v roce 2000. Pravoslavní věřící v Užhorodě až do roku 1991 sloužili liturgii v řeckokatolické katedrále, kterou pravoslavná církev získala po násilném zrušení řeckokatolické církve po připojení Podkarpatské Rusi k Sovětskému svazu v roce 1945. Architektura Chrám je vybudován v typicky staroruském architektonickém slohu a připomíná ruské pravoslavné chrámy Kyjevské Rusi. Svým vzhledem symbolizuje sepětí s ruskou kulturou a pravoslavnou církví. Nachází se na náměstí sv. Cyrila a Metoděje. Je vysoký 60 metrů a pojme 5000 věřících. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chrám Krista Spasiteľa (Užhorod) na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám Krista Spasitele na Wikimedia Commons REGNUM: СБУ обыскала храм Христа Спасителя в Ужгороде в поисках русинского сепаратизма Archivováno 21. 4. 2014 na Wayback Machine. Русская линия: Духовный лидер русин Димитрий Сидор стал почетным членом СПБ
Uzhhorod Orthodox Cathedral

The Uzhhorod Orthodox Cathedral, official the Cathedral of Christ the Saviour, is the principal Ukrainian Orthodox cathedral in Transcarpathia. It dominates the Cyril and Methodius Square in the city of Uzhhorod. The 60-metre-tall (200 ft) five-domed church was built in the 1990s after the cathedral of the Holy Cross was restituted to the Greek Catholic Eparchy of Mukachevo. The modern building can hold up to 5,000 worshippers. Its ground floor contains a chapel dedicated to the Exaltation of the Holy Cross. The arch-priest is Dmytro Sydor. The cathedral belongs to Eparchy of Mukachevo and Uzhhorod of the Ukrainian Orthodox Church. In 2008 the building was raided by the national security agency on suspicion of separatist activities. See also Eparchy of Mukačevo and Prešov List of largest Eastern Orthodox church buildings References External links Media related to Cathedral of Christ the Saviour, Uzhhorod at Wikimedia Commons