Одеса

Одеса (на украински: Одеса) е град в Украйна, Одеска област, Одески район. Административен център на областта и района. Третият по брой жители град в страната след Киев и Харков. Разположен е на брега на Черно море. Най-голямото морско търговско пристанище на държавата. Културно-образователен, туристически, търговски и транспортен център. Част от Одеската градска териториална община. Основата на икономиката са транспортните превози, машиностроенето, химическата, нефтопреработвателната, хранително-вкусовата и леката промишленост. В града функционират 37 висши учебни заведения, шест театъра, осем киносалона, филхармония, цирк, музеи, галерии и други културни институции. Първите селища на територията на Одеса са основани приблизително през VII век пр.н.е. — III век сл.н.е. от древногръцки колонисти. Населението на града е 1 010 537 души (2022), а в рамките на одеската агломерация живеят 1 378 490 души към 2022 г. География Климат Времето е меко и сухо, като средната януарска температура е −2 °C, а средната юлска – 22 °C. Валежите са само 350 мм годишно. История В района на съвременния Приморски булевард е съществувало древно селище, известно като Пристанище Истриян. То се намирало в съперничество с Пристанище Исиякон, разположено на другия бряг на Одеския залив. Общо на територията на днешна Одеса е имало около дванадесет гръцки колонии. Развитието им обаче било прекъснато след нашествието на хуните през 375 г., а тези земи за дълго време останали почти безлюдни, като влезли в състава на т.нар. Диво поле. През 14 век кримските татари търгуват в района на Одеса. По време на Руско-турската война (1787 – 1792 г.) г. украинските причерноморски казаци завладяват татарското селище Хаджибей (на турски: Hacıbey) и турската крепост Ени Дуния близо до днешния град. Като име Одеса официално е основана през 1795 г. като руска военноморска крепост в земите, присъединени от Османската империя в резултат на Яшкия мирен договор от 1792 г. Градът е наречен на древната гръцка колония Одесос, която по онова време неправилно е локализирана в района на новия град. През първите години след основаването на града в него има значителна гръцка общност, както и много българи. Французинът Арман-Еманюел дю Плеси дьо Ришельо е управител на Одеса през 1803 – 1814 г. Избягал от Френската революция, той служи във войската на императрица Екатерина II срещу турците. На него градът дължи своето първо градоустройство, нареждан е сред бащите на Одеса. По време на Кримската война (1853 – 1856 г.) Одеса е атакувана от британските и френските военноморски сили. На 2 февруари 1854 г. в Одеса е създадена българската имигрантска организация Одеско настоятелство. Градът става най-важното пристанище, изнасящо зърнени храни. През 1866 г. е изградена железопътна линия до Киев, Харков и Яш. През XVIII и XIX век голяма еврейска общност от западните краища на страната се заселва в Одеса, като така градът застава на 1-во място по брой на евреите сред големите градове в Руската империя. По време на пребиваването си през 1886 – 1889 г. в Одеса Иван Вазов пише първия български роман „Под игото“, издаден през 1894 г. През 1905 г. в Одеса избухва работническо въстание, подкрепено от екипажа на руския броненосец „Потьомкин“ и Лениновата „Искра“. След болшевишката революция от 1917 г. градът е окупиран от няколко военни сили, включително украинската Централна рада, френските, руските червени и бели войски. Накрая през 1920 г. Червената армия овладява Одеса и я обединява с Украинската ССР, която по-късно става учредителка на СССР. През 1921 – 1922 г. градът преживява масов глад, породен от Гражданската война. През Втората световна война от 1941 до 1944 г. Одеса е окупирана от румънски и германски войски. Градът пада през октомври 1941 г. след на Обсадата на Одеса. Около 280 хил. одесити са убити или депортирани. На 22 и 23 октомври 1941 г. румънската армия разстрелва 5000 и изгаря 19 000 евреи по разпореждане на диктатора Йон Антонеску. Градът е освободен от Съветската армия през април 1944 г. Той е сред първите 4 града, наградени със званието „град герой“ през 1945 г. През 1960-те и 1970-те години градът се разраства значително. През 1970-те и 1990-те години голяма част от одеските евреи емигрират в Израел, САЩ и в други западни държави, изоставяйки цели жилищни комплекси. Вътрешната миграция към Москва и Ленинград също е голяма, като там се образуват одески общности. Население Одеса е 5-ият по население град в Украйна и най-важният търговски център за страната; в Руската империя през 19 век е 4-ти по население (след Москва, Санкт Петербург и Киев), достигайки до 3-то място през 1910 г. Брой на населението: Етнически състав Според преброяването на населението през 2001 г. по-голяма част от населението на града са украинци – 61,65%, значителен дял от населението му са руснаци – 28,89%, останалите етнически групи по отделно съставляват не повече от два процента от населението: българи – 1,31%, евреи – 1,22%, молдовци – 0,75%, беларуси – 0,63%, арменци – 0,43% и др. В сравнение с предходните преброявания на населението делът на евреите намалява значително, от 36,7% през 1926 г. на 16,2% през 1959 г., съответно при украинците от 17,6% на 41,5%, и от 39,0% на 37,1% при руснаците. Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2001 г.: Управление Управлението на града се осъществява от Одеския градски съвет (градски парламент) и кмета. Изпълнителен орган е Изпълнителният комитет (изпълком) на градския съвет. Градът се дели на 4 административни района: Киевски, Малиновски, Приморски, Суворовски. Икономика Днес пристанището в Одеса е важен елемент от икономиката на града. Основна статия: Пристанище Одеса. В Одеска област се намират 3-те най-големи пристанища на Украйна, образуващи транспортен възел, свързан и по железен път: в самата Одеса, в гр. Черноморск – на югозапад, в гр. Южне на североизток. Нефтопреработващите и химическите заводи в Одеса са свързани със съответните мрежи в Русия и Европейския съюз чрез стратегически нефтопроводи. След рухването на комунизма през 1991 г. градът остава в получилата независимост Украйна. В града са развити корабостроенето, преработката на нефт, химическата промишленост, металообработването и хранително-вкусовата промишленост. В града има военноморска база. В Одеса има трамваен, тролейбусен, автобусен транспорт, таксита, катери, фуникульор, планира се изграждане на метро. Култура Старата му архитектура наподобява повече средиземноморската, отколкото руската, тъй като ѝ има френско и италианско влияние. Семейството на Лев Толстой притежава дворец в града, който съществува и днес. По-голямата част от къщите са направени от варовик, добиван от разположеното наблизо находище. Изоставените мини са по-късно използвани и разширени от местни контрабандисти. Създаден е сложен лабиринт от подземни тунели под Одеса, известни като „катакомби“. Днес те са туристическа атракция, но разходките в тях са опасни, защото не съществуват точни карти на мрежата. През 1823 – 1824 г. руският поет Александър Пушкин живее в изгнание в Одеса. В своите писма пише, че Одеса е град, в който „можеш да помиришеш Европа. Говори се френски и има европейски вестници и списания за четене.“ Сред най-известните съветски фигури от шоубизнеса са Михаил Жванецки (хуморист) и Роман Карцев (комик). Успехът им през 1970-те години става повод Одеса да бъде наричана „столица на съветския хумор“. По-късно са основани няколко хумористични фестивала. Известният филм Броненосецът „Потьомкин“ увековечава въстанието в Одеса през 1905 г. и включва сцена, в която стотици руски граждани са убити на огромното каменно стълбище (днес известно като „Стълбите на Потьомкин“). Това е една от най-запомнящите се сцени за тази филмова епоха. В горния край на стъпалата, които водят надолу към пристанището, стои статуя на Ришельо. Истинското клане обаче се извършва на улиците, а не на самите стълби. Филмът кара мнозина да посетят Одеса, за да видят мястото, където е извършено кръвопролитието. Стъпалата продължават да са туристическа атракция в Одеса. Филмът на Сергей Айзенщайн е направен в „Одеската филмова фабрика“ – една от най-старите кино-студии в Русия. Образование Одеска национална академия „Александър Попов“ [1] Архив на оригинала от 2008-05-02 в Wayback Machine., [2] Архив на оригинала от 2008-05-02 в Wayback Machine. Одеска национална академия по хранителни технологии Одеска национална морска академия Одеска национална юридическа академия Одески държавен екологичен университет Одески държавен икономически университет Одески национален морски университет Архив на оригинала от 2008-05-01 в Wayback Machine. Одески национален политехнически университет [3], [4] Одески национален университет „Иля Мечников“ Аграрна академия – Одеса Известни личности Родени в Одеса Исак Бабел (1894 – 1940), писател, драматург и сценарист Едуард Багрицки (1895 – 1934) – руски поет, преводач и драматург Игор Беланов (р. 1960), футболист Ален Боске (1919 – 1998), френски писател Игор Ганкевич (1962 – 1990), рокмузикант, основател на групата «Бастион» и съосновател на Одеския рок клуб; Ефим Гелер (1925 – 1998), шахматист Марк Донской (1901 – 1981), режисьор Иля Илф (1897 – 1937), писател Валентин Катаев (1897 – 1986), руски и съветски писател, драматург и поет, брат на писателя Евгений Петров Спиридон Палаузов (1818 – 1872), историк Евгений Петров (1902 – 1942) е псевдонимът на Евгений Петрович Катаев, руски писател-сатирик. Брат на Валентин Катаев Леонид Трауберг (1902 – 1990), режисьор Леонид Утьосов (1895 – 1982), поп певец, диригент, актьор Георгий Флоровски (1893 – 1979), богослов Олга Фрайденберг (1890 – 1955), филоложка класичка, сред пионерите на културологията в Русия Починали в Одеса Иван Инзов (1768 – 1845), офицер Кириак Костанди, художник Иван Мавроди (1911 – 1981), писател Менделе Мойхер-Сфорим (1836 – 1917), писател Елена Наришкина (1785 – 1855), княгиня Българи, свързани с Одеса Петър Абрашев (1866 – 1930), политик, следва право през 1887 – 1890 Васил Априлов (1789 – 1847), просветен деец, живее в града от 1811 Христо Ботев (1848 – 1876), писател, учи в града през 1863 – 1865 Георги Вазов (1860 – 1934), офицер, завършва военно училище през 1880 Иван Вазов (1850 – 1921), писател, живее в града през 1886 – 1889 Найден Геров (1823 – 1900), просветен деец, учи в града през 1839 – 1845 Иван Гюзелев (1844 – 1916), просветен деец, завършва математика през 1871 Васил Друмев (1840 – 1901), духовник, политик и писател, учи в семинарията през 1858 – 1865 Алеко Константинов (1863 – 1897), писател, завършва право през 1885 Михаил Маджаров (1854 – 1944), политик, живее в града през 1886 – 1889 Сава Муткуров (1852 – 1891), офицер и политик, завършва военно училище през 1872 Данаил Николаев (1852 – 1942), офицер, завършва военно училище през 1875 Георги Обретенов (1849 – 1876), революционер, учи във военно училище през 1870 – 1875 Петър Пармаков (1850 – 1876), революционер, завършва военно училище през 1875 Порфирий Стаматов (1840 – 1925), юрист, завършва право през 1868, дълги години е съдия в града Стефан Стамболов (1854 – 1895), политик, учи в семинарията през 1870 – 1872 Христо Стоянов (1842 – 1895), юрист и политик, учи в гимназията през 1860 – 1863 Димитър Тончев (1859 – 1937), политик, завършва право през 1883 Киро Тушлеков (1846 – 1904), просветен деец, учи в града през 1864 – 1867 и 1869 – 1871 Добри Чинтулов (1822 – 1886), писател, учи в семинарията през 1840-те Димитър Филов (1846 – 1887), офицер, завършва военно училище през 1871; учи в семинарията през 1864 – 1866 Аврам Аврамов (1859 – 1927), офицер, завършва военно училище през 1880 Атанас Тинтеров (1856 – 1927), просветен деец, завършва математика през 1881 Други личности, свързани с Одеса Иван Бунин (1870 – 1953), писател, живее в града през 1917 – 1919 Юрий Олеша (1899 – 1960), руски и съветски писател, живее в града през 1902 – 1921 Международни отношения Побратимени градове Одеса е побратимен град с: Партньорски градове Консулства Други На Одеса е наречена улица в квартал „Орландовци“ в София (Карта). Вижте също Битка за Одеса Одеска съветска република Източници Външни препратки Официален сайт Архив на оригинала от 2014-10-30 в Wayback Machine. (на английски и руски)