NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Константино-Еленинский монастырь (Измаил)

Измаильский Константино-Еленинский монастырь — мужской монастырь Одесской и Измаильской епархии Украинской православной церкви в городе Измаиле. Основан в 2001 году. Наместник — епископ Болградский Сергий (Михайленко) (с 2002 года). История На месте нынешнего монастыря ещё во второй половине XIX века существовал деревянный храм во имя святого равноапостольного князя Владимира, бывший архиерейским подворьем Нижнедунайской епархии. Эта церковь сгорела. В 1930 году принято решение о строительстве нового каменного храма. Проект новой церкви разработан архитектором Улиничем в румынском стиле. Строительство велось на средства прихожан и епископии, был также открыт заём в румынском банке. В 1935 году строительство было завершено, а в 1936 году храм освятили в честь святых равноапостольных царей Константина и Елены. Как при храме равноапостольного Владимира, так и при храме Константина и Елены в своё время существовали монашеские общины. В 1962 году храм закрыт советскими властями. Церковная утварь была передана в другие храмы, а чтимая икона Божией Матери «Благоуханный цвет» передана в Спасо-Преображенский собор города Болграда, где она хранилась до 2004 года. В здании открыли музей атеизма. Кресты с алтаря и купола были сняты, но крест с колокольни не удалось демонтировать даже с помощью трактора. 9 февраля 1992 года храм был вновь открыт. В 2001 году по благословению митрополита Одесского и Измаильского Агафангела была возрождена монашеская община. Решением Священного Синода УПЦ от 24 декабря 2001 года основан Измаильский во имя святых равноапостольных Константина и Елены мужской монастырь. В 2004 году в монастырь возвращена икона Божией Матери «Благоуханный цвет». С 2007 года ежемесячно издаётся монастырский листок «Голос обители». В 2009 году в монастыре проживало 15 насельников. В 2010 году написан акафист Божией Матери в честь Её измаильского образа «Благоуханный цвет». В 2011 году открыт официальный сайт обители. В 2014 году завершена роспись трапезной. В сентябре 2014 года установлено общеепархиальное почитание иконы Божией Матери «Благоуханный цвет». 15 ноября 2015 года состоялась хиротония архимандрита Сергия (Михайленко) во епископа Болградского, викария Одесской епархии, с сохранением должности наместника монастыря. Наместники Наместниками монастыря являются: архимандрит Виссарион (Буток) — с сентября 2001 по май 2002 года; скоропостижно скончался в 2011 году. епископ Сергий Михайленко — с 12 июня 2002 года, с 15 ноября 2015 года — епископ. Примечания
Церква Констянтина та Олени (Ізмаїл)

Церква Констянтина та Олени — православна церква міста Ізмаїл, зведена у 1935 році. Пам'ятка архітектури місцевого значення; адреса: вул. Володимира Великого, 42. На території церкви діє Ізмаї́льський Костянти́но-Оле́нинський чоловічий монастир Одеської та Ізмаїльської єпархії Української православної церкви заснований у 2001 році. Намісником є єпископ Болградський Сергій (Михайленко) (з 2002 року). Історія На місці нинішнього монастиря ще в другій половині XIX століття існував дерев'яний храм в ім'я святого рівноапостольного князя Володимира, який був архієрейським подвір'ям Нижньодунайської єпархії. Ця церква згоріла. У 1930 році ухвалено рішення про будівництво нового кам'яного храму. Проєкт нової церкви розробив архітектор Улініч у румунському стилі. Будівництво велося коштом парафіян і єпископії, також відкрили позику в румунському банку. В 1935 будівництво завершили, а в 1936 храм освятили на честь святих рівноапостольних царів Костянтина та Олени. Як при храмі рівноапостольного Володимира, так і при храмі Костянтина та Олени свого часу існували чернечі громади. 1962 року храм закритий радянською владою. Церковне начиння передали в інші храми, а шановану ікону Божої Матері «Запашний колір» передали до Спасо-Преображенського собору міста Болграда, де вона зберігалася до 2004 року. У будівлі відкрили музей атеїзму. Хрести з вівтаря та купола зняли, але хрест із дзвіниці не вдалося демонтувати навіть за допомогою трактора. 9 лютого 1992 року храм знову відкрили. 2001 року з благословення митрополита Одеського та Ізмаїльського Агафангела відродили чернечу громаду. Рішенням Священного Синоду УПЦ від 24 грудня 2001 року засновано Ізмаїльський в ім'я святих рівноапостольних Костянтина та Олени чоловічий монастир. У 2004 році до монастиря повернуто ікону Божої Матері «Запашний колір». З 2007 року щомісяця видається монастирський листок «Голос обителі». У 2009 році в монастирі проживало 15 насельників. У 2010 році написаний акафіст Божої Матері на честь Її ізмаїльського образу «Запашний колір». У 2011 році відкрито офіційний сайт обителі. У 2014 році завершено розпис трапезної. У вересні 2014 року встановлено загальноєпархіальне вшанування ікони Божої Матері «Запашний колір». 15 листопада 2015 року відбулася хіротонія архімандрита Сергія (Михайленка) на єпископа Болградського, вікарія Одеської єпархії, зі збереженням посади намісника монастиря. Намісники Намісниками монастиря є: архімандрит Віссаріон (Буток) — з вересня 2001 по травень 2002; раптово помер у 2011 році. єпископ Сергій Михайленко — з 12 червня 2002 року, з 15 листопада 2015 року — єпископ. Примітки
Церковь Иоанна Богослова (Старая Некрасовка)

Церковь Иоанна Богослова —храм Киевской и всея Украины епархии (Украинской архиепископии) Русской православной старообрядческой церкви в селе Старая Некрасовка Измаильского района Одесской области. Колокольня храма является памятником архитектуры национального значения. История Село Старая Некрасовка было основано старообрядцами-некрасовцами в 1811—1812 годах. Уже с 1812 года возле села действовал Измаильский Свято-Никольский старообрядческий монастырь, закрытый в 1829 году. В 1838 году жителям Старой Некрасовки удалось получить разрешение властей на постройку новой церкви. При ней имелось пять колоколов общим весом не более 30 пудов. В 1860 году, после присоединения Южной Бессарабии к Молдавскому княжеству, была построена колокольня. В 1931 году проведены работы по расширению храма. Для того чтобы не прерывать богослужений, фундамент и стены новой церкви выстроили по периметру старой, а после старые стены были разобраны и вынесены изнутри. В 1938 году был установлен новый купол. В 2006 году из церкви было украдено 16 икон. В 2018 году был установлен новый купол, изготовленный на средства прихожан и Благотворительного фонда Александра Урбанского «Придунавье». Галерея Примечания
Церква Іоанна Богослова (Стара Некрасівка)

Церква Іоанна Богослова (Іванівська церква) — храм Київської і всієї України єпархії (Української архієпископії) Російської православної старообрядницької церкви в селі Стара Некрасівка Ізмаїльського району Одеської області. Дзвіниця храму є пам'яткою архітектури національного значення. Історія Село Стара Некрасівка було засноване старообрядцями-некрасівцями в 1811—1812 роках. Уже з 1812 року біля села діяв Ізмаїльський Свято-Нікольський старообрядницький монастир, закритий владою в 1829 році. У 1838 році жителям Старої Некрасівки вдалося отримати дозвіл влади на будівництво нової церкви. У ній було п'ять дзвонів загальною вагою, що не перевищувала 30 пудів. У 1860 році, після приєднання Південної Бессарабії до Молдавського князівства, була побудована дзвіниця. У 1931 році проведено роботи з розширення храму. Для того, щоб не переривати богослужінь, фундамент і стіни нової церкви збудували по периметру старої, а після старі стіни були розібрані і винесені зсередини. У 1938 році була встановлена нова баня. У 2006 році з церкви було викрадено 16 ікон. У 2018 році була встановлена нова баня, виготовлена на кошти Благодійного фонду Олександра Урбанського «Придунавье» . Примітки
Centrale électrique de Kiev

La centrale thermique de Kiev, en ukrainien :Київська районна електростанція est une centrale thermique dans l'oblast de Kiev en Ukraine. Localisation Elle se situe à Kiev au 15-17 de la rue de la centrale électrique. Historique Elle a ouvert en 1930. Bâtie en style constructiviste sur un remblais, elle fournit, en plus de l'électricité un réseau de chaleur pour la ville. Elle est aussi connue sous la dénomination Kyiv TEC 2. Installations Les installations fonctionnent depuis 1930, en 1935, elle recevait la troisième turbine de 25 000 kW pour atteindre 81 Mw en 1961. Production Articles connexes La centrale thermique Kyiv TEC 5. Centrale thermique Kyiv TEC 6. Notes et références Portail de l'industrie Portail des énergies fossiles Portail de l’Ukraine
Киевская районная электростанция

Киевская районная электростанция (ранее ТЭЦ-2 или КРЭС) — расположена в Киеве по адресу улица Электриков, 11 на Рыбачьем полуострове. Первоначально работала на пылеугольном топливе, затем была переоборудована на газ и мазут. Одно из первых крупных промышленных сооружений Киева в XX веке. Памятник архитектуры. Важный источник теплоснабжения города. История Электростанция была заложена 26 августа 1926 года. Главным инженером строительства стал Б. Даманский, его помощником — М. Оберучев; архитектурная часть первой очереди была выполнена М. Парусниковым. Пуск первого турбогенератора состоялся 1 мая 1930 года, второго — в апреле 1933 года. Первоначально в составе электростанции было два турбогенератора (11300 кВт и 10000 кВт), один из них был изготовлен немецкой компанией Броун-Бовери, второй — петербургской Электросилой. Было установлено 4 французских котла (на давление 30 атмосфер). В 1935 году была запущена третья турбина, на 25000 кВт. В 1941 году электростанция была эвакуирована, после освобождения Киева станция была восстановлена. В 1949 году мощность электростанции достигла величины 81000 кВт. В 1960—1961 годах на станции было установлено теплофикационное оборудование. Архитектурные особенности Электростанция возведена на насыпной основе, укреплённой палями. Композиция — асимметричная. Пятиэтажное кирпичное строение технических служб ориентировано с востока на запад, к нему примыкают удлинённый турбинный зал и короткий административный корпус. Стилистика выдержана с стиле конструктивизма (функционализма). Первоначальный вид ансамбля существенно изменился из-за реконструкций и достроек. Лучше всего сохранился главный фасад первой очереди (единственное изменение — замена витражей эркеров турбинного зала). В котельной от первоначального вида сохранились только детали на западном фасаде. Ссылки Звід пам’яток історії та культури України: Енциклопедичне видання: У 28 т. — Кн. 1: Київ. — Ч. 1: А — Л / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. — К.: Голов. ред. Зводу пам’яток історії та культури при вид-ві «Українська Енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1999. — 608 с. — стр.43
Станція теплопостачання № 2

Станція теплопостачання № 2 (СТ-2, раніше Київська ТЕЦ-2, Київська районна електростанція (КРЕС)) — найстаріша електростанція Києва, одна з перших теплоелектроцентралей в Україні, введена в експлуатацію 1 травня 1930 року. Обслуговує Подільський та Оболонський райони в управлінні муніципального комунального підприємства Київтеплоенерго. Станом на січень 2016 року станція обслуговувала 1262 споживача, зокрема 62 житлові будинки, 18 лікувальних закладів, 33 дитячі садки, 27 шкіл і 557 відомчих будівель. Станція є однією з найперших значних промислових споруд Києва в ХХ столітті у стилі конструктивізму. Важливе джерело теплопостачання міста. Рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів № 49 від 21 січня 1986 року станція внесена до обліку пам'яток містобудування й архітектури місцевого значення. Історія Електростанція була закладена 26 серпня 1926 року на Рибальському півострові. Будівництво велось під керівництвом головного інженера Б. Доманського, його помічника М. Оберучева та архітектора М. Паруснікова. Перший турбогенератор запустили 1 травня 1930 року, другий — у квітні 1933 року. Перший турбогенератор, виготовлений німецькою компанією Броун-Бовері, мав потужність 11 300 кВт. Другий, потужністю 10 000 кВт, виготовив ленінградський завод «Електросила». Було встановлено чотири французьких котли (на тиск 30 атмосфер). 1935 року здали в експлуатацію третю турбіну на 25 000 кВт. З початком німецько-радянської війни устаткування електростанції евакуювали. Після відновлення в Києві радянської влади станція відновила свою роботу. 1949 року потужність електростанції досягла 81 000 кВт. У 1960—1961 роках на станції було встановлено теплофікаційне обладнання. КРЕС спочатку працювала на пиловугільному паливі. Згодом її переобладнали на використання газу і мазуту. Архітектура КРЕС зведена на насипній основі, укріпленій палями. Композиція — асиметрична. П'ятиповерхова цегляна будівля технічних служб обладнана розподільчим устаткуванням, щитом керування, ліфтом і тримаршовими сходами. До неї примикають турбінна зала й короткий адміністративний корпус. Робочі сходи турбінної зали акцентовані еркерами на головному фасаді. Архітектура вирішена в стилі конструктивізму (функціоналізму). Фасад котельні розчленований великими вітражами. Первісний вигляд ансамблю істотно змінився через реконструкції та добудови. Найкраще зберігся головний фасад першої черги, однак і тут замінені вітражі еркерів турбінної зали. У котельні від первісного вигляду збереглися лише деталі на західному фасаді. Примітки Джерела Федір Ернст. Київ: провідник. — К. : НКО-УСРР — ВУАН, 1930. — С. 632—635. Ладан Т. та інші. Київ: авангардні маршрути. — К., 2012. — С. 32. Проценко Борис. Київська районна електростанція // Звід пам'яток історії та культури України: Київ А — Л / П. Тронько та ін. — К., 1999. — Т. 1. Ч. 1. — С. 43.
Гордонова Гора (пам'ятка природи)

Гордонова гора — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована у межах Ніжинського району Чернігівської області, поблизу села Ядути. Площа 10 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконкому від 27.04.1964 року № 236; від 10.06.1972 року № 303; від 27.12.1984 року № 454; від 28.08.1989 року № 164. Перебуває віданні Ядутинської сільської ради. Охороняється підвищення у вигляді «гори» з пісковикових і суглинкових порід, яке піднімається над навколишньою місцевістю, на її схилах зростає низка псамофітних видів. Галерея Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; Природно-заповідний фонд Чернігівської області. Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації — Чернігів, 2018. — 130 с.
ЦУМ Луцьк

Центральний універмаг Луцька — торговий центр у центрі Луцька. Нині ЦУМ вміщує майже 80 магазинів та бутиків. Найбільшу площу займають магазин турецького бренду LC Waikiki, ресторан швидкого харчування та української кухні Пузата хата, а також супермаркет Сільпо. Також в універмазі є квітковий павільйон, арт-галерея, туристична агенція, салон краси, книгарня, банкомати, термінали, обмінний пункт тощо. Оновлений універмаг після реконструкції відкрили 30 листопада 2012 [Архівовано 17 червня 2019 у Wayback Machine.] (реконструкція тривала менше року. Архітектор Богдан Гой). Попередня будівля універмагу «Луцьк» була запроєктована групою архітекторів на чолі з Євгеном Ходаковським і відкрилася наприкінці 1960-х років. У грудні 2011 споруда зруйнована через пожежу. Приміщення універмагу обладнані ескалаторами та двома заскленими ліфтами. Архітектурно будівля зберігає строгу симетричність фасаду, а кольоровою гамою доповнює ансамбль Театрального майдану, адже виконана у жовтуватих відтінках. У серпні 2019 року на п'ятому поверсі ЦУМу відкрили кімнату матері і дитини. Кімната обладнана сповивальним столиком, кріслом для годування, мікрохвильовою піччю, раковиною і необхідними засобами гігієни. Також в кімнаті є окремий санвузол та місце для коляски. Примітки
Церква святого Пантелеймона (Тернопіль)

Церква Святого Пантелеймона — церква УГКЦ на вул. Бережанській 3 в Тернополі. Священники о. Василь Чамарник, о. Михайло Агрес. Діють Церковний хор (регент Шевчук Галина), УМХ, вівтарна дружина, громада «Матері в молитві» (щонеділі о 17:00), катехизація для дітей (жовтень — травень; субота 15:30 — молодша група). Посилання Церква Св.Пантелеймона Бережанська
Березина (заповідне урочище, Ярмолинецький район)

Бере́зина — заповідне урочище місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Хмельницької області. Розташоване в межах Ярмолинецького району Хмельницької області, між смт Ярмолинці та селом Сутківці. Площа 407 га. Статус присвоєно згідно з рішенням облвиконкому від 14.07.1977 року № 213, рішенням виконкому Хмельницької облради народних депутатів від 21.11.1984 року № 242 переведено з категорії парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва в категорію заповідне урочище. Перебуває у віданні ДП «Ярмолинецький лісгосп» (Ярмолинецьке л-во, кв. 34-41). Статус присвоєно для збереження лісового масиву з цінними насадженнями дуба і граба, у домішку — ялина, береза. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (20. Березина) Ярмолинецьке лісництво [Архівовано 12 травня 2019 у Wayback Machine.]
Куявський парк

Куя́вський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований у межах Ярмолинецької селищної громади Хмельницького району Хмельницької області, на північний схід від села Соснівка. Площа 27,7 га. Статус присвоєно згідно з розпорядженням виконкому обласної ради депутатів трудящих від 30.01.1969 року № 72-р. Перебуває у віданні: Протитуберкульозний дитячий санаторій. Природоохоронний статус присвоєно для збереження парку, закладеного при маєтку Товкачів. У XIX ст село Куяви (нині Соснівка) належало панові польського походження Юлію Товкачу. У 1875—1877 рр почато будівництво палацу і закладався парк. Маєток складався з двох, майже однакових частин: одно- і двоповерхової. З боку паркового фасаду будівлю прикрашала статуя Матері Божої, розташована у спеціальній ніші. З одного боку палац, який стояв в обрамлені парку, оточували сади, а з іншого — озера. Нині на території колишнього маєтку розташований протитуберкульозний дитячий санаторій. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (18. Куявський)
Воронковецький гідрологічний заказник

Воронковецький зака́зник — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Хмельницької області. Розташований у межах Старокостянтинівського району Хмельницької області, між селами Воронківці та Григорівка. Площа 80,4 га. Статус присвоєно згідно з рішенням обласної ради народних депутатів від 17.12.1993 року № 3. Перебуває у віданні: Григорівська сільська рада. Статус присвоєно для збереження водно-болотного природного комплексу на заплаві річки Случ. Див. також Воронковецький ботанічний заказник. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (25. Воронковецький)
Лезнівецьке урочище

Лезніве́цьке — лісове заповідне урочище в Україні. Розташоване в межах Хмельницького району Хмельницької області, біля північно-східної околиці міста Хмельницький. Площа 114 га. Створено, як парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва рішенням облвиконкому від 17.07.1977 року, перезаповідано зі зміною категорії рішенням 11 сесії облради від 30.03.2004 року № 22-11/2004. Перебуває у віданні ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство» (Хмельницьке л-во, кв. 37). Статус присвоєно для збереження лісового масиву з цінними насадженнями граба і в'яза. На території Лезнівецького урочища зростають дуб звичайний і ясен, клен польовий, клен гостролистий, вишня пташина, бруслина бородавчаста, ліщина, глід одно маточковий, бузина чорна, черемха чорна, свидина кров’яна, жостір, зеленчук жовтий, яглиця звичайна, зірочник ланцетовидний, ряст ущільнений, пшінка весняна, анемона дібровна, анемона жовтецева, бруслина європейська, зірочки жовті, медунка темна, купина широколиста, купина багатоквіткова, фіалка Рейхенбаха. Є на території урочища лілія лісова, гніздівка звичайна, грястиця збірна, підмаренник чіпкий, глуха кропива плямиста. Примітки Джерела ЕНЦИКЛОПЕДІЯ ЛІСОВОГО ГОСПОДАРСТВА ХМЕЛЬНИЧЧИНИ. — Хмельницький : ТОВ «Поліграфіст-3», 2020. — 248 с. — ISBN 978-617-7732-12-8. Державний кадастр територій та об’єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (18. Лезнівецьке) Хмельницьке лісництво [Архівовано 4 жовтня 2019 у Wayback Machine.]
Великохутірська сільська громада

Великохутірська сільська об'єднана територіальна громада — територіальна громада в Україні, на території Золотоніського району Черкаської області. Адміністративний центр — село Великий Хутір. Площа громади — км², населення — 2402 мешканці (2018). Утворена 5 жовтня 2018 року шляхом об'єднання Великохутірської, Рецюківщинської та Рождественської сільських рад Драбівського району. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 728-р до складу громади була включена Безбородьківська сільська рада Драбівського району. Склад До складу громади входять: Примітки
Підліснівський заказник

Підліснівський — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Опис Площа 20 га. Статус отримано 14.12.1995. Охороняється добре збережена ділянка лучно-степової рослинності на крутому схилі глибокої балки, що розташована на південь від с. Олександрівка. Трапляються види рослин, занесені до Червоної книги України (астрагал шерстистоквітковий, ковила пірчаста, ковила волосиста, брандушка різнобарвна); обласного червоного списку (анемона лісова, волошка сумська, гіацинтик блідий, горицвіт весняний, льон багаторічний, юринея павутинолиста). Зротають також лікарські рослини (звіробій звичайний, фіалка триколірна, буквиця лікарська, полини гіркий та звичайний). Галерея Джерела Список природоохоронних територій (Сумська обл.) Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.
Верхньосульський-2

Верхньосу́льський-2 — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у межах Сумського району Сумської області між селами Печище і Сула. Опис Площа 230,6 га. Статус надано 28.12.1992 з метою збереження в природному стані місця витоку та верхів'я річки Сула. Перебуває у віданні Сульської сільської ради і ДП «Сумський агролісгосп» (кв. 95, вид. 6-7, 15-16, кв. 96, вид. 8-12, кв. 97, вид. 22, 28). Представлені лучно-болотні ділянки і лісовий масив на заплаві Сули, є регулятором водного режиму річки і рівня ґрунтових вод прилеглих територій. Місце мешкання тварин, занесених до Червоної книги України (горностай, дозорець-імператор, видра річкова, лунь польовий, красуня діва, подалірій, бражник прозерпіна), занесених до Європейського Червоного списку (деркач, сліпак звичайний, п'явка медична, чернівець непарний), Бернської конвенції (луні польовий, лучний та болотяний, зимняк, курочка мала, погонич, чорноволик, дупель, сова вухата, одуд, синьошийка, сорокопуд-жулан, соловейко східний, вівсянки очеретяна та звичайна, черепаха болотяна, тритон гребінчастий, джерлянка червоночерева, квакша звичайна та ін.). Див. також Верхньосульський заказник. Джерела Список природоохоронних територій (Сумська обл.) Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.
Новогребельський заказник

Новогре́бельський зака́зник — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Роменського району Сумської області, на південь від села Чеберяки та на схід від села Нова Гребля та села Голінка. Площа 447 га. Як об'єкт ПЗФ створений 15.10.2010 року. Перебуває у віданні: Новогребельська сільська рада, Ярошівська сільська рада, Роменський агролісгосп. Зберігається масив евтрофних високотравних, осокових та лісових боліт, що забезпечують підтримання гідрологічного режиму річки Сула. Представлені рослинні угруповання, занесені до Зеленої книги (глечиків жовтих, латаття білого). Є місцем зростання видів, занесених до ЧКУ (пальчатокорінники м'ясо-червоний і травневий, зозулинець болотний); місцем мешкання тварин, занесених до Червоної книги України(видра, горностай, журавель сірий, лелека чорний); занесених до Європейського Червоного списку (деркач, видра, сліпак) та Бернської конвенції (бобер, черепаха болотяна, бугайчик, крячок світлокрилий, сіра, біла і руда чаплі, грицик великий, лебідь-шипун та ін.). Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.