NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сокальська ратуша

Сока́льська ра́туша — приміщення магістрату (міської ради) міста Сокаля (Львівська область). За свідченнями архівних документів, уже на початку XVI ст. в Сокалі існувала ратуша. Проте давня ратуша не збереглась і нині невідомо, як вона виглядала. Теперішня ратуша побудована на початку XX ст. Вона розташована у центрі міста, на колишньому Ринку (тепер — площа Січових Стрільців). Будівля одноповерхова, у плані прямокутна, видовжена. Вхід до ратуші прикрашає портик з чотирма квадратними у плані колонами, на які опирається оригінальшої форми фронтон. Одноманітні лінії даху дещо зм'якшуються слуховими вікнами, типу люкарна (з тильного боку будівлі таких вікон немає). Посередині будівлі здіймається порівняно невисока оригінальна ратушна вежа з годинником-курантами на чотири циферблати (діаметром понад 1 м). Завершує ратушну вежу ажурна сиґнатурка. Вежа, як і дах ратуші, покрита брунатною металочерепицею, тому вся споруда виглядає радше сучасною, ніж такою, яка має вже 100 років. Як видно з міжвоєнних світлин (1924 р.), сучасна ратуша має приблизно такий же вигляд як і після Першої світової війни. Нині ратуша використовується за своїм прямим призначенням: тут розташована міська рада Сокаля. Джерела http://andy-babubudu.livejournal.com/188375.html
Solotîne, Ovruci

Solotîne (în ucraineană Солотине) este un sat în comuna Rudnea din raionul Ovruci, regiunea Jîtomîr, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Solotîne era vorbitoare de ucraineană (50%), existând în minoritate și vorbitori de belarusă (50%). Note
Солотино

Солотино (укр. Солотине) — упразднённое село в Овручском районе Житомирской области Украины. Относилось к Руднянскому сельсовету. География Бывшее село расположено в 35 км северо-восточнее райцентра, в 15 км (по прямой) к северо-востоку от центра сельсовета. История Основано как хутор Солотин в составе Гладковичской волости Овручского уезда Волынской губернии На 1981 год население села составляло 20 человек. Население стало сокращаться после аварии на Чернобыльской АЭС в 1986 году. 12 января 1993 года согласно распоряжению Кабинета министров Украины территория, на которой расположено село, была отнесена ко второй зоне радиационного загрязнения, предусматривающей обязательное безусловное отселение, в этой зоне также запрещена любая хозяйственная деятельность: капитальное строительство, аренда земли, рубка леса и т. д. Как минимум на 2005 год населённый пункт уже фактически не существовал. 13 января 2009 года по решению Житомирской областной рады село Солотино было снято с учёта в связи с отсутствием постоянного населения. Население 1981 — 20 жителей 2005 — постоянное население отсутствует Примечания Ссылки
Солотине

Солотине (також згадується як — Солотин та Солотино) — колишнє село в Україні, розташоване в Овруцькому районі Житомирської області. Зняте з обліку 13 січня 2009 року. Село належало до Руднянської сільської ради. Внаслідок Чорнобильської катастрофи 1986 року село входить до зони безумовного (обов'язкового) відселення. Історія Засновано як хутір Солотин у складі Гладковицької волості Овруцького повіту Волинської губернії. На 1981 рік населення села становило 20 осіб (у 1989 році — 11 осіб, у 2001 році — 2 особи). Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. 12 січня 1993 року згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України територію, на якій розташоване село, було віднесено до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, у цій зоні також заборонено будь-яку господарську діяльність: капітальне будівництво, оренда землі, рубання лісу тощо. Село було майже повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Більшість мешканців села було переселено до села Королівка (Житомирський район). До 1997 року село підпорядковувалося Виступовицькій сільській раді. 28 червня 1997 року, відповідно до рішення Житомирської обласної ради «Про внесення змін в адміністративно-територіальний устрій окремих районів», Виступовицьку сільську раду ліквідовано, село включене до складу Руднянської сільської ради Овруцького району. Щонайменше на 2005 рік населений пункт уже фактично не існував. 13 січня 2009 року за рішенням Житомирської обласної ради село Солотине було знято з обліку у зв'язку з відсутністю постійного населення. Населення 1981 — 20 жителів 1989 — 11 жителів 2001 — 2 жителі 2005 — постійне населення відсутнє Примітки
Сорокошицький чапельник

Сороко́шицький ча́пельник — зоологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Козелецького району Чернігівської області, на північний схід від села Сорокошичі. Площа 0,5 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконкому від 27.04.1964 року № 236; від 10.06.1972 року № 303; від 27.12.1984 року № 454; від 28.08.1989 року № 164. Перебуває у віданні ДП «Остерське лісове господарство» (Сорокошицьке л-во, кв. 72). Статус присвоєно для збереження ділянки соснового лісу віком понад 100 років як місця гніздування сірих чапель. Територія входить до складу Міжрічинського регіонального ландшафтного парку. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (522. Сорокошицький чапельник) Сорокошицьке лісництво (карта)
Соснова алея (Майорщина)

Сосно́ва але́я — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення, що розташована на території допоміжної школи-інтернату села Майорщина Гребінківського району Полтавської області. Площа - 0,5 га. Пам'ятка природи створена згідно з рішенням Полтавської обласної ради від 27 жовтня 1994 року. Охороняється алея із близько 100 вікових дерев сосни звичайної віком біля 200 років. Посилання На сайті міста Гребінка Заповідна краса Полтавщини. Т.Л. Андрієнко, О.М. Байрак, М.І. Залудяк та інші - Полтава.: ІВА «Астрея», 1996. - 188 стор.: іл. 88. Екологічний паспорт Полтавської області за 2017 рік Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України Вікові та меморіальні дерева Полтавщини. Туристичний довідник / ГО "ВЕЛОПОЛТАВА"; упоряд. Ю.М. Репало. - Київ: Видавництво ТОВ "Основа" - 2021. - 32 с. ISBN 978-966-984-064-6
Соснівка (Овруцький район)

Сосні́вка (МФА: [soˈsɲiu̯kɐ] ( прослухати)) (стара назва — Шишалівка) — колишнє село в Україні. Знаходиться в Овруцькому районі Житомирської області. Підпорядковувалося Переїздівській сільській раді. Відселене через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Населення Населення в 1981 році — 70 осіб (у 1989 році — 44 особи). Історія Стара назва села Шишалівка. Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. 12 січня 1993 року згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України територію, на якій розташоване село, було віднесено до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, у цій зоні також заборонено будь-яку господарську діяльність: капітальне будівництво, оренда землі, рубання лісу тощо. Село було повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Більшість мешканців села було переселено до села Білилівка. Зняте з обліку 15 квітня 1995 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Посилання Соснівка-нежил Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з травня 2019] Примітки
Sosnivskyi District

The Sosnivskyi District (Ukrainian: Соснівський район, Sosnivsʹkyi raion) is one of two administrative urban districts (raions) of the city of Cherkasy, located in southern Ukraine. Population According to the 2001 Ukrainian Census, the population of the district was 149,732. Language Distribution of the population by native language according to the 2001 census: References
Соснівський район

Сосні́вський райо́н — міський район міста Черкаси, утворений Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2314-VIII від 22 грудня 1973 року. До складу району входить також селище Оршанець. Район розташований в придніпровській зоні Кременчуцького водосховища, збудованого на Дніпрі. Район поділяється на 7 мікрорайонів: Центр, Соснівка, Південно-Західний, Луначарський, Дахнівка, Хімселище, Поляна. До його складу входять: 137 вулиць, 95 провулків, 1 бульвар, 1 проспект, 9 дніпровських спусків (узвозів), 1 алея, 1 проїзд та 1 тупик, а також близько 10 тисяч будинків. Економічний потенціал зосереджений на 4 730 підприємствах різних форм власності. Переважна більшість обласних культурних об'єктів та державних установ, вищих навчальних та медичних закладів знаходиться саме на території Соснівського району. Населення Населення становить 147 917 осіб (2007; 151 534 в 2005)[джерело?]. Мовний склад Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Інфраструктура На території району діють Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького, а також ще 11 закладів вищої освіти. Крім того, функціонують 4 середніх спеціальних навчальних заклади, 5 профтехучилищ, 19 загальноосвітніх шкіл, 28 дошкільних дитячих закладів, 20 поліклінік, 7 лікарень, 3 санаторії, шпиталь ветеранів війни. Серед культурних об'єктів — Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка, Черкаська обласна філармонія, Черкаський обласний краєзнавчий музей, Музей «Кобзаря» Т. Г. Шевченка, Черкаська обласна наукова бібліотека імені Т. Г. Шевченка, Будинок офіцерів, кінопалац «Салют», Черкаський міський парк «Сосновий Бір», Черкаський міський парк Перемоги, Черкаський міський зоопарк. Спортивні арени району: Центральний стадіон, СК «Будівельник», СК «Сокіл», спортивно — технічний клуб ТСОУ. На території району розташовані державні установи: Черкаська обласна державна адміністрація, міська рада, обласна податкова адміністрація, Головне управління Національної поліції в Черкаській області, обласне управління статистики, обласний центр зайнятості, Черкаська митниця тощо. Голови ради з 1974 по 1977 рік — Телевний Петро Лаврентійович; з 1977 по 1985 рік — Некора Валерій Григорович; з 1985 по 1988 рік — Беспалов Анатолій Семенович; з 1988 по 2006 рік — Івашкевич Валентина Василівна; з 2006 по 2011 рік — Душок Юрій Іванович. Примітки Посилання Офіційний портал Соснівської районної ради Соснівський район на сайті ВРУ[недоступне посилання з липня 2019] Інформація про район на сайті Черкаської обласної ради
Спасо-Преображенская церковь (Глухов)

Спасо-Преображенская церковь — православный храм и памятник архитектуры национального значения в городе Глухове, построен в 1765 году, расположен неподалёку от Трех-Анастасиевской церкви. Описание Церковь выполнена из кирпича, в пандативах частично сохранились изображение Евангелистов в медальонах. Старый иконостас почти не сохранился. Щипцовые и вальмовые крыши, а также барабан и купол по деревянным стропилам и кружалах покрыты кровельной сталью и окрашены в зелёный цвет. Истории В начале XIX века в северо-западном углу церковного двора соорудили каменную многоярусную колокольню в стиле классицизма, которая была разрушена в 1930 году. 1855 году архитектор А. Ассинг разработал проект пристройки с западной стороны теплой церкви, которая была осуществлена в 1867 года. В 1961 году церковь была закрыта. Здание использовали как склад до 1979 года, после чего сооружению присвоен статус памятника архитектуры национального значения. С 1989 года Спасо-Преображенская церковь возвращена религиозной общине. Постепенно храм реставрировали: первый этап реставрационных работ был завершен 1992 году. В июле 2008 года реставраторы обнаружили ранее неизвестный фрагмент живописи XVIII века. Примечания Ссылка Фото Преображенской церкви на сайте Жемчужины Украины
Спасо-Преображенська церква (Глухів)

Спасо-Преображенська церква — тетраконховий храм у місті Глухів. Церква стояла за межами колишніх загальноміських укріплень і тому називалася «Заградською», зараз розташована в самому центрі Глухова на площі Рудченка, неподалік Трьох-Анастасіївської церкви, і є однією з головних архітектурних окрас міста. Опис Церква мурована з місцевої цегли, потинькована з побіленим інтер'єром. Фасади мають двобарвне пофарбування: жовте тло з білими деталями. У пандативах частково збереглися олійні зображення Св. Євангелістів у медальйонах. Старий іконостас майже не зберігся. Підлога дощана. Щипцевий та вальмові дахи, а також баня на дерев'яних кроквах і кружалах укриті покрівельною сталлю й пофарбовані зеленим кольором. Історія будівництва На початку XIX століття у північно-західному куті церковного подвір'я спорудили муровану багатоярусну дзвіницю в стилі класицизму, яка була зруйнована в 1930 році. 1855 року архітектор А. Ассінг розробив проєкт прибудови з заходу теплої церкви, яку реалізували 1867 року. У 1961 році святиню закрили з ризиком можливого знесення. Церкву використовували як склад до 1979 року, коли її оголосили пам'яткою архітектури національного значення. З 1989 року Спасо-Преображенську церкву повернули релігійній громаді. Поступово храм реставрували: перший етап реставраційних робіт було завершено 1992 року (автор проєкту реставрації — архітектор інституту «Укрпроектреставрація» С. Халепа), другий — у 2004. У липні 2008 р. реставратори відкрили в глухівській Спасо-Преображенській церкві раніше невідомий унікальний живопис XVIII століття. Смисловий та композиційний центр — зображення Ісуса в червоній багряниці. Цей живопис зберігся на первинному тиньку, тому його можна датувати 70-ми роками XVIII ст. Припускають, що він виконаний художником з Петербурзької академії мистецтв. Наприкінці 2010 року реставратори надали церкві нового вигляду[джерело?]. Примітки Джерела Спасо-Преображенська церква в Глухові. ВУЕ (укр.). Процитовано 26 жовтня 2025. Спасо-Преображенська церква в Глухові: 260 років історії одного з символів міста. Глухів.City (укр.). Процитовано 26 жовтня 2025. "Сім чудес Сумщини": Спасо-Преображенська церква. Суспільне Медіатека (укр.). Процитовано 21 березня 2026. Посилання Фото Преображенської церкви [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] на сайті Перлини України [Архівовано 14 вересня 2010 у Wayback Machine.]
Спасо-Преображенська церква (Солом'янка)

Спасо-Преображенська церква — діюча церква Української православної церкви Московського патріархату в Солом'янському районі Києва, на території парку імені Миколи Зерова за адресою: Повітрофлотський проспект, 29. Історія Перше богослужіння у парку ім. Зерова відбулося 26 квітня 1998 року, а вже у червні 1998 року розпочалося будівництво каплиці. Перше богослужіння в побудованій каплиці відбулося вже 4 грудня 1998 року, хоча освячення церкви Митрополитом Володимиром відбулося у жовтні 1999 року. Однак було зрозуміло, що невеличка капличка замала для всіх вірян, тому у березні 2003 року розпочалося будівництво великого мурованого Преображенської церкви. Водночас із будівництвом проводилися службі у нижньому та верхньому храмах, що будувалися. 30 квітня 2005 року було освячено храмові хрести, а 10 листопада 2007 року Митрополит Володимир освятив новозбудовану церкву. Настоятелем церкви від початку є протоієрей Сергій Дегтярьов. Святині церкви ковчежець з частками мощей багатьох святих, зокрема прпп. Антонія Великого, Антонія Радонезького та Германа Соловецького; ікони з частками мощей прп. Феодора Санаксарського та прав. Феодора Ушакова. Джерела Сайт Спасо-Преображенської церкви [Архівовано 17 грудня 2021 у Wayback Machine.] (рос.) Спасо-Преображенська церква [Архівовано 20 жовтня 2012 у Wayback Machine.] Фотографії Преображенської церкви [Архівовано 24 лютого 2017 у Wayback Machine.] (рос.)
Sobór Przemienienia Pańskiego w Kropywnyckim

Sobór Przemienienia Pańskiego – prawosławny sobór w Kropywnyckim, w jurysdykcji eparchii kirowohradzkiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Pierwsza cerkiew na miejscu współcześnie istniejącego soboru została wzniesiona na polecenie Grigorija Potiomkina w 1788. Budynek przetrwał dziesięć lat, po czym uległ całkowitemu zniszczeniu w pożarze. W 1806 rozpoczęto budowę kolejnej cerkwi, jednak niedokończony obiekt sakralny zawalił się. Po tym wydarzeniu przystąpiono do wznoszenia nowej świątyni, która została uroczyście poświęcona 9 lutego 1813. Cerkiew była czynna do lat 30. XX wieku, gdy została zamknięta przez władze radzieckie. Ponownie otwarta, została powtórnie odebrana wiernym w latach 60. XX wieku i zwrócona Cerkwi w 1992. Przystąpiono wówczas do odnawiania świątyni po latach zniszczeń. W 2013 świątynia otrzymała status drugiego soboru eparchii kirowohradzkiej. Szczególną czcią w soborze otaczana jest ikona Matki Bożej „Jelizawietgradzka”, uważana przez prawosławnych za opiekunkę miasta. Przypisy
Catedral de la Transfiguración (Priluki)

La catedral de la Transfiguración (en ucraniano: Спасо-Преображенський собор) es una catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en Priluki, en el óblast de Chernígov de Ucrania. El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Historia La iglesia del Salvador se construyó alrededor de 1653-55 en madera. Entre finales del siglo XVII y principios del XVIII, esta iglesia se incendió. En el lugar de la iglesia anterior, entre 1710 y 1720, se construyó una nueva iglesia de ladrillo con cinco cúpulas, a expensas del coronel del regimiento de Priluki, Gnat Galagan. Durante el incendio de Priluki del 14 de septiembre de 1781, la iglesia de la Transfiguración aparentemente también sufrió daños, aunque no de gravedad. Tras las reparaciones necesarias, la iglesia de la Transfiguración fue consagrada como catedral, permaneciendo así hasta 1817, cuando se consagró la recién construida catedral de la Natividad de la Virgen, cuando volvió a funcionar como iglesia parroquial. En sus instalaciones funcionaban una escuela y un hospital. A finales del siglo XIX, la iglesia fue rodeada por una valla de ladrillo y se construyó una puerta de entrada. Durante la era soviética, la iglesia fue clausurada en 1930. Después de la Segunda Guerra Mundial, tras varias etapas de restauración iniciadas en la década de 1960, la iglesia fue consagrada de nuevo como catedral en 1991 y recibió a los primeros fieles. El templo es sede del decanato de Priluki de la eparquía de Nizhyn. Arquitectura La catedral está construida de ladrillo en estilo barroco ucraniano, sobre una base de ladrillo enlucida y encalada. En planta, el templo tiene la forma de una cruz equilátera, con ábsides entre los cinturones. La catedral mide 24 x 25 m, con una altura hasta la última cornisa de 13,5 m. Los muros exteriores de la iglesia tienen un grosor de entre 1,9 y 2,2 m. El campanario de la catedral se construyó por separado, junto con la iglesia de San Nicolás, y tenía siete campanas. ​ Galería Referencias Enlaces externos
Спасо-Преображенский собор (Прилуки)

Спасо-Преображенский собор — кафедральный собор Нежинской и Прилукской епархии Украинской православной церкви и памятник архитектуры национального значения в Прилуках. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 24.08.1963 № 970 «Про упорядочение дела учёта и охраны памятников архитектуры на территории Украинской ССР» («Про впорядкування справи обліку та охорони пам’ятників архітектури на території Української РСР») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 833. Установлена информационная доска. Описание Собор построен в период 1710—1720 годы (по другим данным, 1705—1720 годы) на территории Прилукской крепости в стиле украинского барокко. При соборе действовали приходская школа и госпиталь. Каменный, бесстолпный, пятикупольный собор. Между пятигранными раменами (прямоугольными объёмами) пространственного креста располагаются криволинейные в плане камеры, которые ниже от основного объёма. Рядом располагались каменная колокольня с Николаевской церковью, не сохранились. Пострадал во время пожаром 1781 и 1834 годов, после последнего была изменена форма куполов храма. В конце XIX века возведено каменное ограждение и сторожка, не сохранились. В период 1967—1982 годы был проведён 1-й этап реставрационных работ архитектором М. М. Говденко и инженером Б. М. Левандовской. В советский период храм был закрыт. В 1991 году храм был вновь освящён соборным, возобновилось богослужение. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 769 СПАСО-ПРЕОБРАЖЕНСЬКИЙ СОБОР
Спасо-Преображенський собор (Прилуки)

Прилуцький Спасо-Преображенський собор — православний (УПЦ МП: Прилуцьке благочиння Ніжинської єпархії) собор у районному центрі Чернігівської області місті Прилуках; історико-архітектурна пам'ятка українського бароко XVIII століття. Храм розташований у історичному осередді Прилук на розі вулиць Галаганівської та Шевченка. Опис Спасо-Преображенський собор у Прилуках — мурована культова споруда у стилі українського бароко, цегляна, на цегляному ж фундаменті, оштукатурена й побілена. У плані храм має форму рівнокінцевого хреста. Між ременами прибудовано криволінійні приміщення. Розміру собору — 24 х 25 м, висота до останнього карнизу — 13,5 м. Зовнішні стіни храму — завтовшки 1,9—2,2 м. Дзвіниця Спасо-Преображенського собору збудована окремо, разом з Миколаївською церквою. Мала 7 дзвонів. З історії храму Дерев'яна Спаська церква була побудована приблизно у 1653—55 роках (у 1653 і 1654 роках вона мала ще недобудовані бані). Наприкінці XVII — на початку XVIII століття ця церква згоріла. На місці попереднього храму у 1710—20 роках коштом прилуцького полковника Гната Галагана спорудили нову муровану п'ятибанну церкву. Під час прилуцької пожежі 14 вересня 1781 року, коли згорів дерев'яний собор Різдва Богородиці, Спасо-Преображенська церква, вочевидь, теж постраждала, але не дуже, бо в документі «О сгоревшем в городе Прилуке в бывшей пожар разном строении» вона не згадується. Після здійснення необхідного ремонту Спасо-Преображенська церква була освячена соборною, якою вона лишалася до 1817 року, коли освятили новозбудований собор Різдва Богородиці. Спасо-Преображенська церква діяла як парафіяльна. При храмі діяли школа й шпиталь. Наприкінці XIX століття храм обнесли цегляною огорожею, поставили сторожку (дотепер не збереглися). За совєтів у 1930 році церкву закрили. По війні після декількох етапів реставраційних робіт, які розпочалися у 1960-х роках, у 1991 році церква знову була освячена соборною і прийняла перших віруючих. Нині це собор (другий кафедральний) УПЦ МП (Прилуцьке благочиння Ніжинської єпархії). Джерело Спасо-Преображенський собор // Прилуччина: Енциклопедичний довідник. — Ніжин : Аспект-Поліграф, 2007. — С. 446.
Спаська трапезна (Видубицький монастир)

Трапезна палата при Видубицькому монастирі — пам'ятка архітектури початку XVIII ст. Це витягнута в плані споруда з невеликою Спасо-Преображенською церквою на східному кінці будівлі. Стоїть поруч із Георгіївським собором, збудована із ним в один час. Трапезна повністю зберегла свій первісний вигляд — її не надбудовували і не перебудовували. Історія Мурована трапезна збудована протягом 1696-1701 років коштом стародубського полковника Михайла Миклашевського. Архітектура та інтер'єри Трапезну звели на схилі і тому вона має різну поверховість: з північного боку — двоповерхова, з південного, що виходить на головний монастирський двір — одноповерхова. Зі сходу до трапезної прилягає одноапсидна невелика церква Спаса Преображення з грушоподібною банею. Фасади розчленовані пілястрами з капітелями, декор головного фасаду представлений низько розташованими спареними вікнами. Фриз і портал прикрашено витонченим ліпним рослинним орнаментом, за характером близьким до народної різьби по дереву. У церкві біля входу з ліва та з права розташовані стасидії. Розписи інтер'єру XVII-XVIII ст. майже повністю втрачені або записані пізнішими розписами XIX ст. Джерела Кілессо Т. С. Видубицький монастир. — К.: Техніка, 1999. — 127 с.: іл. ISBN 966-575-171-9 Вечерський В. В. Українські монастирі. — К.: Наш час, 2008. — 400 с.: — іл.