NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cmentarz żydowski w Czerniowcach

Cmentarz żydowski w Czerniowcach (ukr. Єврейське кладовище у Чернівцях) – cmentarz społeczności żydowskiej położony przy ul. Zielonej w Czerniowcach. Został założony w 1866 roku, zajmuje 14 ha, a na jego obszarze powstało ok. 50 tys. mogił. Przy głównym wejściu zachował się murowany dom przedpogrzebowy. Na terenie nekropolii znajdują się cztery groby masowe: żydowskich żołnierzy poległych w trakcie I wojny światowej, żołnierzy muzułmańskich z armii austriackiej, rumuńskich mieszkańców miasta zabitych w latach 1941–1942 oraz 900 Żydów zamordowanych w 1941 roku. Zobacz też Muzeum Historii i Kultury Żydów Bukowiny w Czerniowcach Żydowski Dom Ludowy w Czerniowcach Synagoga Tempel w Czerniowcach Przypisy
Église du Sauveur de Berestove

L'église du Sauveur de Berestove (en ukrainien : Церква Спаса на Берестові) est une église située au nord de la laure des Grottes de Kiev, à Berestove (en), en Ukraine. Bien que située à l'extérieur des fortifications de la laure des Grottes de Kiev, l'église du Sauveur fait partie du complexe de Lavra et du site du patrimoine mondial associé. Notes et références Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Ukraine Portail du patrimoine mondial
Mănăstirea Bănceni

Mănăstirea Bănceni (în ucraineană Свято-Вознесенський Банченський монастир) este o mănăstire de călugări aparținând Bisericii Ortodoxe Ucrainene, situată în satul Bănceni, raionul Cernăuți, regiunea Cernăuți, Ucraina. Mănăstirea a fost întemeiată în octombrie 1994 și deschisă oficial în decembrie 1996. Construcția ansamblului monastic a fost coordonată de episcopul Longhin Jar, care a devenit starețul așezământului. Mănăstirea deservește, în principal, comunitatea românească, slujbele ținându-se, în principal, în limba română (dar și în slavona bisericească). Istoric În perioada 1994–1998 a fost construită Biserica „Înălțarea Domnului”. În anul 1995 a început edificarea Bisericii „Acoperământul Maicii Domnului”, care cuprinde un paraclis inferior închinat Sfântului Cuvios Serafim de Sarov (sfințit în 2003) și un paraclis subteran dedicat Sfântului Cuvios Serghie de Radonej. De-a lungul anilor, complexul monastic s-a dezvoltat prin ridicarea mai multor clădiri și lăcașuri de cult. Pe 13 noiembrie 2023, militari din Serviciul de Securitate al Ucrainei au descins la mănăstire, pentru a verifica documentele și oamenii. Longhin Jar a afirmat că e vorba de hărțuiri motivate politic. Ansamblul monastic Ansamblul Mănăstirii Bănceni include: două corpuri de chilii pentru obște; două case de oaspeți; casa starețului cu chilii pentru călugări; un schit al economiei, cu Biserica „Schimbarea la Față”; Capela „Nașterea Domnului”; Biserica „Sfântul Lazăr cel înviat a patra zi”, situată în cimitir; o clopotniță cu corp administrativ; Catedrala „Sfânta Treime”. În anul 2011, mănăstirea a fost vizitată de Patriarhul Chiril I al Moscovei, care a sfințit Catedrala „Sfânta Treime”. Aceasta este considerată în prezent unul dintre cele mai mari lăcașuri ortodoxe din Ucraina. Mănăstirea mai include și un orfelinat, unde sunt trăiesc aproximativ 400 de copii. În urma invaziei rusești a Ucrainei, mănăstirea a adăpostat și ajutat mii de refugiați ucraineni. Galerie Note
Вознесенский Банченский монастырь

Вознесенский Банченский монастырь (укр. Свято-Вознесенський Банченський монастир) — мужской монастырь Украинской православной церкви в селе Банчены Черновицкого района Черновицкой области. История и описание Основан в октябре 1994 года, открыт в декабре 1996 года. Его строительством руководил епископ Лонгин (Жар), ставший его настоятелем. В 1994—1998 годах был построен Вознесенский храм, в 1995 году начата постройка Покровской церкви с нижним приделом преподобного Серафима Саровского (освящён в 2003 году) и подземным — преподобного Сергия Радонежского. К ансамблю монастыря относятся два братских корпуса, две гостиницы, дом настоятеля с кельями братии, скит экономии с Преображенским храмом, часовня Рождества Христова, храм святого Лазаря Четверодневного на кладбище, колокольня с корпусом и Свято-Троицкий собор. В 2011 году обитель посетил патриарх Московский и всея Руси Кирилл, освятив Свято-Троицкий собор, который ныне является одним из крупнейших православных храмов Украины. Богослужение в монастыре совершается на церковнославянском и румынском языках. Галерея Ссылки Официальный сайт монастыря Информация о монастыре на сайте Palomnik.Ucoz.Net Фотоальбом
Вознесенський Банченський чоловічий монастир

Вознесенський Банченський чоловічий монастир — чоловічий монастир УПЦ (МП) у селі Молниця Герцаївського району Чернівецької області. Історія Заснування Монастир був заснований у 1994 році і відкритий у грудні 1996 року. Його будівництвом керував єпископ Лонгин (Жар), який згодом став його настоятелем. Легенда Місцеві жителі вважають це місце святям, зокрема, там знаходиться джерело, яке вважають чудодійним. Воно й стало причиною побудови монастиря. За легендою, у селі жив хлопчик із численними вадами. Він із іншими дітьми бував біля того джерела і пив з нього воду. І враз люди стали помічати, що він зцілюється. Як про це дізналися священики, то вирішили одразу заснувати на тому місці монастир. Розбудова У 1994—1998 роках був побудований Вознесенський храм, а в 1995 році почали будувати церкву Покрови, освячену у 2003 році. До ансамблю монастиря відносяться два братських корпуси, два готелі, будинок настоятеля з келіями братії, скит економії з Преображенським храмом, церква святого Лазаря на цвинтарі, дзвіниця і Свято-Троїцький собор. У 2011 році монастир відвідав патріарх Московський Кирило і освятив Свято-Троїцький собор. Під опікою монастиря діє дитячий будинок. Частина його вихованців — діти-інваліди. Вихованці звинувачували вихователів у побиттях та психологічних знущаннях. Поліція відкрила кримінальну справу про експлуатацію дітей. Архітектура й оздоблення 60-метрова дзвіниця комплексу дещо нагадує дзвіницю Софійського собору. У самому монастирі зберігається багато християнських реліквій: частина Животворящого Хреста, мощі свяченомучениці Варвари та Серафима Саровського. Свято-Вознесенський монастир на сьогодні складається із церкви Вознесіння Господнього, церкви Покрови Пресвятої Богородиці, підземної церкви преподобного Сергія Радонезького, Свято-Троїцького собору, готелів для прочан, двох корпусів для монахів та скиту. На території знаходиться фонтан та вольєри із птахами, які є частиною розбитого тут ландшафтного парку. Примітки Посилання Православна Церква. СИНОДАЛЬНИЙ ІНФОРМАЦІЙНО-ПРОСВІТНИЦЬКИЙ ВІДДІЛ УПЦ[недоступне посилання з червня 2019] Молниця. Свято-Вознесенський монастир «Банчень»
Старая дубовая роща

«Ста́рая дубо́вая ро́ща» (укр. «Старий дубовий гай») — ботанический памятник природы местного значения, расположенный на территории Соломенского района Киевского горсовета (Украина). Создан 2 декабря 1999 года. Площадь — 0,3 га. Землепользователь — коммунальное предприятие по содержанию зелёных насаждений в Соломенском районе. История Эта территория с вековыми дубами является остатком прежних больших дубрав, которые в конце XIX в. ещё существовали вдоль старого русла Лыбеди. Вырубка их была начата в 80-х годах XIX века в связи со строительством железной дороги Киев — Одесса (Киево-Балтская железная дорога). Рядом с железной дорогой дубовые леса просуществовали еще довольно долго. На правом берегу до 20-х годов XX века существовал так называемый Шулявский (Кадетский) гай (см. uk:Парк «Супутник»), на левом — до наших времен остался этот старый гай. Ботанический памятник природы местного значения был создан решением Киевского горсовета № 147/649 от 2 декабря 1999 года с целью сохранения, охраны и использования в эстетических, воспитательных, природоохранных, научных и оздоровительных целях наиболее ценных экземпляров паркового строительства. На территории памятника природы запрещена любая хозяйственная деятельность, в том числе ведущая к повреждению природных комплексов. Описание Памятник природы расположен в исторической местности Шулявка (Кадетская роща) на участке между улицами Борщаговская (дома № 139-141 и 143А) и Дашавская (дом № 20). Рядом расположены остановки Алексы Тихого и Индустриальная маршрутов скоростного трамвая № 1, 3 (от станций метро «Вокзальная» и «Политехнический институт»). Близлежащая станция метро «Шулявская». Природа Памятник природы представлен группой деревьев дуба обыкновенного, которая является остатками природного древостоя. Примечания Ссылки Про памятник природы на сайте pryroda.in.ua См. также Выдающиеся деревья Киева (Дуб-долгожитель — ул. В. Гетьмана, 2, и Шулявский дуб — ул. В. Гетьмана, 10/37)
Старий дубовий гай

Старий дубовий гай — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення. Розташований у Солом'янському районі м. Києва по вулиці Борщагівській, 141. Заповіданий у грудні 1999 року (рішення Київради від 02.12.99р. №147 / 649). Опис Старий дубовий гай - це 30 дерев дубу віком понад 200 років кожне, які займають площу 0,3 га. Галерея Примітки
Верхнее озеро-пруд Китаевского каскада озёр

«Ве́рхнее о́зеро-пруд Кита́евского каска́да озёр» (укр. «Верхнє озеро-ставок з Китаївського каскаду озер») — гидрологический и ботанический памятник природы местного значения, расположенный на территории Голосеевского района Киевского горсовета (Украина). Создан 2 декабря 1999 года. Площадь — 2,6 га. Землепользователь — Киевский государственный научно-производственный комбинат. История Ботанический памятник природы местного значения был создан решением Киевского горсовета № 147/649 от 2 декабря 1999 года с целью сохранения, охраны и использования в эстетических, воспитательных, природоохранных, научных и оздоровительных целях наиболее ценных экземпляров паркового строительства. На территории памятника природы запрещена любая хозяйственная деятельность, в том числе ведущая к повреждению природных комплексов. Описание Памятник природы расположен в исторической местности Китаево и занимает верхний пруд группы Китаевские пруды, что южнее улицы Китаевская на территории Голосеевского леса (часть Голосеевского НПП). Севернее в непосредственной близости расположен Свято-Троицкий монастырь. Природа Отдалённость от поселений человека способствовали наименьшему антропогенному воздействию на природный комплекс. У берегов в воде и на суше присутствует влаголюбивая растительность. Водное зеркало прудов частично зарастают водной растительностью (макрофиты). Здесь встречаются водоплавающие птицы и краснокнижные виды отряда рукокрылые и чешуекрылые (бабочки). Литература Подобайло А. В., Кучеренко М., Борейко В. Є. Наукове обґрунтування до створення ботанічної пам’ятки природи місцевого значення «Верхнє озеро-ставок з Китаївського каскаду озер» Ссылки Про памятник природы на сайте pryroda.in.ua (укр.). pryroda.in.ua. Дата обращения: 4 мая 2019.
Парк Славы (Херсон)

Парк Славы (Херсон) — мемориальный комплекс, посвящённый освобождению Херсона в годы Второй мировой войны, основан в 1967 году. Находится к югу от парка «Херсонская крепость», к юго-востоку от Екатерининского собора. В годы основания города территория принадлежала Черноморскому адмиралтейству. История В 1966 году была найдена могила неизвестного солдата, погибшего при освобождении Херсона от нацистских захватчиков. 13 марта 1967 года останки торжественно перезахоронили. 9 мая того же года был зажжён Вечный огонь, а над захоронением был установлен памятный знак со словами: «Ти Вітчизнi життя віддав i безсмертним навіки став, Невідомий герой-солдат». Первоначальный план мемориала включал в себя фигуру бандуриста, сидящего на кургане, что символизировало преемственность героизма со времен казачества, однако, Министерство культуры УССР не одобрило проект. Архитекторы мемориала — В. Громыхин, С. Захаров, Ю. Платонов и скульптор С. Зноба — придали комплексу уникальные ноты классицизма, не характерные для построений такого типа. Ионическую колонну, возведенную на могиле Неизвестного солдата, венчает скульптура Славы. Мемориальные списки включают в себя части 49-й гвардейской стрелковой дивизии полковника В. Ф. Маргелова и 295-й стрелковой дивизии под командованием полковника А. П. Дорофеева, танкистов генерал-лейтенанта К. В. Свиридова. 13 марта 1969 года в северной части парка установлен памятник «Воинам освободителям от благодарных херсонцев» в виде танка «Т-34-85». В 2013 году в парке был установлен мемориал «Воинам-интернационалистам», созданный в память о бойцах, погибших в Афганистане. Примечания Ссылки http://www.mycity.kherson.ua/pamyat/krepost_h.html Архивная копия от 1 февраля 2016 на Wayback Machine http://www.mycity.kherson.ua/pamyatniki/memor_vov.html Архивная копия от 23 января 2016 на Wayback Machine
Парк Слави (Херсон)

Парк Слави — це меморіальний комплекс у Херсоні, заснований у 1967 році. Знаходиться на південь від парку Херсонська фортеця, на південний схід від Катерининського собору. У роки заснування міста територія належала Чорноморському адміралтейству. У 1966 році була знайдена могила невідомого солдата, загиблого при звільненні Херсона від нацистських загарбників. 13 березня 1967 року останки урочисто перепоховали. 9 травня того ж року було запалено Вічний вогонь, а над похованням був встановлений пам'ятний знак зі словами: «Ти Вітчизні життя віддав i Безсмертний навіки ставши, Невідомий герой-солдат». Початковий план меморіалу включав фігуру бандуриста, що сидить на кургані. Це символізувало спадкоємність героїзму з часів козацтва, однак Міністерство культури УРСР не схвалило проект. Архітектори меморіалу — В. Громихін, С. Захаров, Ю. Платонов і скульптор С. Зноба — додали комплексу унікальні ноти класицизму, не характерні для побудов такого типу. Іонічну колону, зведену на могилі Невідомого солдата, вінчає скульптура Слави. Меморіальні списки включають частини 49-ї гвардійської стрілецької дивізії полковника В. Ф. Маргелова і 295-ї стрілецької дивізії під командуванням полковника А. П. Дорофеева, танкістів генерал-лейтенанта К. В. Свірідова. 13 березня 1969 року в північній частині парку встановлений пам'ятник «Воїнам визволителям від вдячних херсонців» у вигляді танка «Т-34». У 2013 році у парку було встановлено меморіал «Воїнам-інтернаціоналістам», який було створено на згадку про бійців, загиблих в Афганістані.
Пляховая (заказник)

«Пляховая» (укр. «Пляхова») — ландшафтный заказник местного значения, расположенный на территории Днепровского района Киевского горсовета (Украина). Создан 24 октября 2002 года. Площадь — 100 га. Землепользователь — Дарницкое лесопарковое хозяйство. История Заказник был создан решением Киевского горсовета № 96/256 от 24 октября 2002 года и решением Киевского горсовета от 12.02.2004 года №22/1231. Заказник создан с целью сохранения ценных природных сообществ. На территории заказника запрещены любая хозяйственная деятельность и в том числе ведущая к повреждению природных комплексов. Согласно обследованию заказника ДОП «Зелене майбутнє» (Зелёное будущее; 19 августа 2015 года), на территории заказника были обнаружены незаконные сооружения, ограждения, повреждения земельного покрова и гидрологического режима территории. Часть заказника занята незаконными садово-дачными участками. Описание Заказник занимает квадраты 20 (участки 25-41), 21 (уч. 13-22), 22 (уч. 10-26), 23 (уч. 10-18), 24 (уч. 22, 25-27), 25 (уч. 52-55), 28 (уч. 4, 7-9, 24) Днепровского лесничестваː часть мелиорированного русла реки Пляховая (ручей Пляховой реки Дарница) и прилегающий участок лесного массива с несколькими озёрами, что между Броварским проспектом и посёлком Рыбное на севере, ж/д линией и жилым массивом ДВРЗ на юге. Западнее и восточнее (по руслу реки) примыкают участки заказника Рыбное, юго-западнее (между заказником и ДВРЗ) планируется (согласно Генплану Киева до 2025 года) парк на базе лесопарка возле ДВРЗ. Как добратьсяː 1) ост. ДВРЗ (на ул. Алма-Атинская) марш. такси № 211 (от ст. м. Демиевская), 555 (от ст. м. Черниговская), затем пешком около 1,7 км; 2) до посёлка Рыбное автобус № 154 (от ст. м. Лесная; трижды в день), затем пешком около 0,8 км; 3) от ост. Быковня-3 (на Броварском проспекте; все автобусы с ст. м. Лесная в сторону Броваров) пешком около 1,3 км. Близлежащее метроː Лесная. Природа Ландшафт заказника представлен мелиорированным руслом реки, водоемами и заболоченными участками, комплексом прибрежно-водной растительности и лесными насаждениями. Лесные насаждения представлены сосновыми и смешанными лесами. Ранее экосистема заказника также была представлена болотно-сфагновыми участками. Здесь встречаются околоводные и водоплавающие птицы. Примечания Ссылки Текст Решения Киевского горсовета № 96/256 . Архивировано из оригинала 13 мая 2016 года. Про заказник на сайте pryroda.in.ua Архивная копия от 7 апреля 2016 на Wayback Machine
Пляхова (заказник)

Пляхова — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Розташований в Деснянському районі Києва. Історія Заказник був створений рішенням Київської міської ради № 96/256 від 24.10.2002 Опис Розташований на території Дніпровського лісництва (Квартали 20 (літ. 25 - 41), 21 (літ. 13 - 22), 22 (літ. 10 - 26), 23 (літ. 10 - 18), 24 (літ. 22, 25 - 27), 25 (літ. 52 - 55), кв. 28 (літ. 4, 7 - 9, 24)). Перебуває у віданні комунального підприємства «Дарницьке лісопаркове господарство». Площа заказника 100 га. Природний комплекс заплавних лісів у поєднанні з низинними болотами та озерами. Багатий тваринний світ комплексу. Примітки Посилання Ландшафтний заказник місцевого значення «Пляхова»
Белая дубрава (заказник)

«Бе́лая дубра́ва» (укр. «Біла діброва») — лесной заказник местного значения, расположенный на территории Деснянского района Киевского горсовета (Украина). Создан 10 апреля 1978 года. Площадь — 3 га. Землепользователь — Дарницкое лесопарковое хозяйство. История Заказник был создан совместным решением Киевского облсовета и Киевского горсовета № 522/173 от 10 апреля 1978 года с целью сохранения ценных природных сообществ. На территории заказника запрещена любая хозяйственная деятельность, в том числе ведущая к повреждению природных комплексов. Описание Заказник занимает квадраты 40 и 41 Белодубравского лесничества в составе Дарницкого лесопаркового хозяйства, что восточнее озера Алмазное и жилого массива Троещина. Территория заказника представлена двумя участками (площадями 1,4 и 1,6 га). Западнее примыкает Быковнянский лес. Заказник оборудован информационными знаками и щитом-указателем. Пеший маршрут к нему пролегает от остановки Старый дуб (на дороге Киев—Бровары), затем пешком около 1,5—2 км по лесной дороге с Броварской трассы в направлении села Зазимье. Ближайшая станция метро «Лесная». Природа Лесные насаждения представлены дубом и сосной различного возраста. Здесь распространены ландыши. Ссылки Заказники Києва Про заказник на сайте pryroda.in.ua Заказник на карте wikimapia.org
Біла діброва (заказник)

Біла діброва — лісовий (ботанічний) заказник місцевого значення в Україні. Розташований в Деснянському районі Києва. Історія Заказник був створений спільним рішенням виконкомів міської і обласної Рад народних депутатів № 522/173 від 10.04.1978. Опис Розташований на території Білодібровного лісництва (кв. 40, 41). Перебуває у віданні комунального підприємства «Дарницьке лісопаркове господарство». Площа заказника — 3 га (дві ділянки: 1,4 та 1,6 га). Він являє собою ділянку соснових насаджень різного віку із заростями конвалії. Галерея Див. також Біла Діброва Примітки
Pałac w Raju

Pałac w Raju – piętrowy pałac wybudował w 1830 r. Aleksander Potocki z wykorzystaniem murów dawnego zameczku. Historia Za czasów Sieniawskich, Czartoryskich, Dönhoffów i Lubomirskich był to zameczek myśliwski zbudowany na planie kwadratu. W jego czterech rogach znajdowały się baszty. W późniejszym okresie zabudowano wewnętrzny dziedziniec. Pałac stał w środku wspaniałego parku, przez który przepływał potok. Mostki nad sadzawkami powstałymi z potoku łączyły ogród z dzikim parkiem. W pałacu z pięknego westybulu prowadziły schody na piętro, na którym znajdowały się sala bilardowa i kaplica. W sali bilardowej wisiały cztery obrazy przedstawiające wjazd Jerzego Ossolińskiego do Rzymu, interesujące weneckie szkła oraz biblioteczka licząca 4032 tomy, broszury oraz rękopisy. Natomiast do kaplicy prowadziły piękne renesansowe alabastrowe drzwi, za którymi w sklepieniu umieszczony był alabastrowy ołtarz wykonany przez Leonarda Marconiego. Nad biblioteką był duży salon, który posiadał sufit pomalowany przez Henryka Contiego a na ścianach obrazy i zabytkowy gobelin. W pałacu mieszkała Izabela Lubomirska, wł. Elżbieta Czartoryska, wdowa po Stanisławie Lubomirskim. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Raj, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 492 .
Pałac w Zaleszczykach

Pałac w Zaleszczykach – wybudowany przez Poniatowskich w końcu XVIII wieku, przebudowany przez barona Leona Antoniego Brunickiego (1811–1866) w 1831. Opis W pałacu mieszkał książę Józef Poniatowski. W XIX wieku własność Brunickich i do 1939 r. rodziny Turnau. Ostatnią właścicielką pałacu była baronowa Stella Turnau (1867-1938), żona Augusta Turnaua (1865–1924). Po 1945 r. usunięto kartusz herbowy i przerobiono budynek na szpital. Piętrowy pałac z wysuniętymi do przodu skrzydłami (ryzalitami), w środkowej części pod balkonem znajduje się główne wejście. Skrzydła dzielone pilastrami na modłę jońską. Ściany zwieńczone gzymsem. Obiekt przed II wojną światową otaczał park angielski, który sięgał plaży nad Dniestrem. W parku znajdowały się okazy drzew, z których warto wymienić: kłęk kanadyjski, miłorząb japoński, tulipanowiec amerykański. Przypisy Linki zewnętrzne Zaleszczyki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 345 . Archiwalne widoki pałacu w bibliotece Polona
Палац Бруницьких (Заліщики)

Палац Бруницьких — історична будівля, пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний номер 42) у місті Заліщиках Тернопільської области. Історія та відомості Збудований у XVIII столітті родиною Понятовських. У 1808 році маєток купив єврей-вихрест Ігнацій Бруницький, котрий перебудував палац у 1831 році в ампірному стилі. У 1839 року Леон Антон Бруницький, онук Ігнація надав палацу класицистичного вигляду. Навколо палацу лежав невеликий парк — з теплицями, оранжереями й літнім театром князя Юзефа Понятовського. Раніше від міста парк і палац відділяв білий паркан, а за ним біля Дністра стояла альтанка. У середині ХІХ століття над парком недовго працював ландшафтний дизайнер Северин Лусаковський. З іншого боку парку починався фільварок, що простягався аж до Бедриківців. На початку ХХ століття резиденцію успадкувала Стелла фон Турнау. У роки Першої світової війни, коли росіяни підійшли до Заліщиків, вона не втекла, а наказала челяді й міським жителям оборонятися. Сама згодом вирушила до чоловіка, який зі своїм підрозділом перебував у Карпатах поблизу Татарова. Поки Стелла билася в Карпатах, заліщицький палац зайняли російські війська. Повернувшись додому, була шокована, але з’ясувавши, хто пограбував її маєток, змогла повернула певну кількість картин і меблів. Але у 1939 році його знову пограбували, тепер більшовики. У радянський період історична будівля слугувала для дитячого ревматологічного санаторію та лікарні. Перебуває в аварійному стані. Від 2011 року в приватній власности Дмитра Фірташа. Примітки Джерела Заліщики // Андрій Бондаренко.