NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stabilimento Malyšev

Lo Stabilimento Malyšev (in ucraino Завод імені В. О. Малишева?, Zavod imeni B. O. Malyševa, acronimo ZIM), precedentemente Fabbrica di Locomotive di Char'kov (in russo Харьковский паровозостроительный завод?, Char'kovskij parovozostroitel'nyj zavod, acronimo ChPZ), è un'azienda statale ucraina di industria pesante, in particolare attiva nella produzione di veicoli corazzati per le forze armate ucraine. Prende il nome dal politico sovietico Vjačeslav Malyšev, figura di spicco dell'industria dell'URSS durante gli anni 40 e 50. Storia L'azienda venne fondata nel 1895 presso la stazione di Charkiv come impianto per la costruzione di locomotive, delle quali divenne uno dei principali produttori dell'Impero Russo e dell'Unione Sovietica. Successivamente iniziò a produrre anche motori, macchinari agricoli e minerari, trattori e infine carri armati. Nel 1928 iniziò infatti la produzione del T-24, poi della serie BT (oltre 8000 esemplari) e del T-35. Poco prima dell'inizio dell'Operazione Barbarossa venne iniziata la fabbricazione del celebre T-34, che continuò quando l'intero impianto venne trasferito a est degli Urali e fuso con l'Uralvagonzavod. Dopo la fine della seconda guerra mondiale la fabbrica tornò a operare a Charkiv, dove nei decenni successivi produsse T-44, T-54/55, T-64 e T-80. Nel 1958 costruì anche il Kharkovchanka, un mezzo cingolato utilizzato per le esplorazioni antartiche che raggiunse il polo sud l'anno successivo. In seguito all'indipendenza dell'Ucraina lo Stabilimento Malyšev si trovò in crisi, passando da produrre 800 carri nel 1991 a meno di 50 fino al 1996, quando riuscì a siglare un contratto con il Pakistan per la fornitura di 320 T-80UD. Attualmente la fabbrica, assieme alle sue aziende partner come la Kharkiv Morozov, progetta e produce i veicoli corazzati in servizio nell'esercito ucraino: il carro armato T-84 Oplot e i veicoli corazzati BTR-3, BTR-4, BTR-60 e BTR-70. Si occupa inoltre dell'ammodernamento dei mezzi di epoca sovietica, come i T-64 (convertiti in T-64BM Bulat), i T-72 e i T-80 (convertiti in T-84 Oplot). Onorificenze Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Stabilimento Malyšev Collegamenti esterni Sito ufficiale, su malyshevplant.com.
Памятник воинам-интернационалистам (Николаев)

Па́мятник во́инам-интернационали́стам — монумент в украинском городе Николаеве. Посвящён воинам, погибшим на Афганской войне 1979—1989 годов. Расположен на аллее боевой Славы в мемориальном парке «Победа». История Монумент воинам-интернационалистам был создан на пожертвования организаций ветеранов афганской войны, на личные вклады воинов-интернационалистов при поддержке городской администрации Николаева. Автором памятника выступил украинский архитектор и скульптор Юрий Стешин. Памятник выполнен в виде гранитной скалы с рваными краями, другая интерпретация памятника утверждает, что это земля, взметнувшаяся ввысь от взрыва мины. Оба варианта были положены в сюжет создателем монумента, ведь значительную часть Афганистана составляют горы, хотя и в пустынях этой страны, подорвавшись на минах, погибло немало советских, в том числе и николаевских, солдат. В разрыве «скал» вставлен орден Красной Звезды — им чаще всего награждали воинов-афганцев. На гранитных плитах у подножья памятника выгравировано 64 фамилии жителей Николаева и Николаевской области, погибших на войне. Открытие памятника состоялось 9 мая 1992 года. В церемонии открытия приняли участие ветераны-афганцы, спецназовцы, штурмовавшие дворец Амина, представители ветеранских организаций, жители города и почётные гости. Ежегодно 15 февраля, в день вывода советских войск из Афганистана, возле памятника собираются воины-интернационалисты, ветераны Великой Отечественной войны, чтобы поклониться павшим и обнять живых. Всего в Николаевской области проживает около 4 тысяч воинов-интернационалистов, из них около 3600 — ветераны Афганской войны. Строительство Памятник воинам-интернационалистам в Николаеве строили три года. 15 февраля 1989 года был установлен закладной камень, началось строительство. Сроки сдачи часто отодвигались: то не хватало денег, то стройматериалов. Наконец, 9 мая 1992 года памятник всё же был открыт. «Несмотря на резкое удорожание и дефицит стройматериалов, в городе все же был достроен и 9 мая открыт памятный знак погибшим в Афганистане. На него было собрано 110 тысяч рублей - личных и коллективных» — писали городские газеты. Контролировал ход строительных работ представитель Президента Украины в Николаевской области Анатолий Кинах, активное участие в строительстве принял участник боевых действий на Кубе Анатолий Шаблистый, поддержку оказали: председатель Украинского союза ветеранов Афганистана Сергей Червонопиский, председатель Николаевского областного совета народных депутатов Иван Грицай, городской голова Николаева Юрий Сандюк. 12 лет памятник простоял в одиночестве на малолюдной аллее в парке Победы. В 2004 году по проекту архитектора Анатолия Григоренко, руками работников НСУ-139 и под патронатом городского головы Николаева Владимира Чайки рядом с памятником была построена колокольня в честь великого князя, знаменитого полководца Александра Невского. В 2017 году рядом с аллеей боевой Славы интернационалистов планируется строительство аллеи Славы Героев АТО с соответствующим памятным знаком. Данное решение инициативной группы участников АТО было неоднозначно воспринято представителями обоих сообществ. Примечания
Пам'ятник воїнам-інтернаціоналістам (Миколаїв)

Пам'ятник воїнам-інтернаціоналістам — монумент, присвячений воїнам, які загинули під час війни в Афганістані 1979—1989 років. Розташований на Алеї бойової слави у парку Перемоги в місті Миколаїв. Історія Війна в Афганістані забрала життя 64 мешканців Миколаєва та Миколаївської області. Щоб увічнити пам'ять своїх товаришів, учасники Миколаївської обласної спілки воїнів-інтернаціоналістів та запасу під керівництвом полковника Олександра Дем'яненка, 15 лютого 1989 року встановили закладний камінь, що символізував початок будівництва в Миколаєві Алеї бойової слави. Незабаром на місці каменю звели пам'ятник. За ним через 12 років з'явилася дзвіниця, по обидва боки якої встановили техніку, яка брала участь у війні. Строки здачі проєкту постійно відсувалися: то не вистачало грошей, то будматеріалів. Нарешті, 9 травня 1992 року пам'ятник все ж таки був відкритий. Активну участь у будівництві брав учасник бойових дій на Кубі Анатолій Шаблистий, контролював процес робіт представник Президента України у Миколаївській області Анатолій Кінах. На відкритті монументу були присутні голова Української спілки ветеранів Афганістану Сергій Червонописький, голова Миколаївської обласної ради народних депутатів Іван Грицай та міський голова Миколаєва Юрій Сандюк. У 2004 році за проектом архітектора Анатолія Григоренка, руками працівників НСУ-139 (керівник — Микола Кухмай) та під патронатом міського голови Миколаєва Володимира Чайки було збудовано дзвіницю на честь великого князя, знаменитого полководця Олександра Невського. Опис Пам'ятний монумент виконаний у вигляді гранітної скелі з рваними краями, а в розриві — орден Червоної Зірки, яким найчастіше нагороджували афганців. За іншими версіями це «земля, що піднялася вгору від вибуху міні» або «розірване серце». Біля підніжжя пам'ятника з обох боків розташовуються гранітні плити з вигравіруваними іменами миколаївців, які загинули під час війни. Примітки
Rejon charkowski (1923–2020)

Rejon charkowski (ukr. Харківський район) – dawny rejon położony w północnej części obwodu charkowskiego Ukrainy. Utworzony w 1923, miał powierzchnię 1403 km² i liczył 187 tysięcy mieszkańców. Siedzibą władz rejonowych był Charków. Na terenie rejonu znajdowały się 2 miejskie rady, 14 osiedlowych rad i 14 silskich rad, liczących w sumie 68 wsi i 22 osady. Zlikwidowany 19 lipca 2020 roku w ramach reformy administracyjnej. Jego ziemie weszły w skład nowego, większego rejonu charkowskiego. Przypisy
Rejon łozowski (1923–2020)

Rejon łozowski (ukr. Лозівський район) – dawna jednostka administracyjna obwodu charkowskiego Ukrainy. Rejon utworzono 7 marca 1923. Powierzchnia rejonu wynosiła 1403,5 km², a ludność liczyła 32 500 osób. Siedzibą władz rejonu była Łozowa. Zlikwidowany 19 lipca 2020 roku w ramach reformy administracyjnej. Jego ziemie weszły w skład nowego rejonu łozowskiego. Przypisy
Rejon krzyworoski (1923–2020)

Rejon krzyworoski – jednostka administracyjna wchodząca w skład obwodu dniepropetrowskiego Ukrainy. Rejon utworzony w 1925, ma powierzchnię 1347 km² i liczy około 44 tysięcy mieszkańców. Siedzibą władz rejonu jest Krzywy Róg. Na terenie rejonu znajdują się 2 osiedlowe rady i 17 silskich rad, obejmujących w sumie 81 wsi i 6 osad.
Raionul Krîvîi Rih, Dnipropetrovsk

Krîvîi Rih (în ucraineană Криворізький район, transliterat: Krîvorizkîi raion) este un raion în regiunea Dnipropetrovsk, Ucraina. Reședința sa este orașul regional Krîvîi Rih, care nu aparține raionului. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației raionului Krîvîi Rih era vorbitoare de ucraineană (91,35%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (7,73%). Note
Chantier naval de la mer Noire

Le chantier naval de la mer Noire (russe : Черноморский судостроительный завод, ukrainien : Чорноморський суднобудівний завод) est un important chantier naval de la ville de Mykolaïv en Ukraine. Histoire Sa création se fit en 1895 sur la base de capitaux belges et en 1901 sortait son premier navire. Avec la prise de contrôle par le pouvoir soviétique, il est rebaptisé chantier naval de la mer Noire puis, dans les années trente du nom de André Marty, communiste français. Navires construits Liste non exhaustive : sous-marin Crab, 1912 ; Evstafii, 1908 ; Impératrice Catherine la Grande, 1914 ; Révolutionnaire, Jacobin, Décabriste, Classe Dekabrist, 1929 ; Bodry, Gnevnyy, Boyky, Classe Gnevny, 1936 ; Vorochilov de la Classe Kirov (1936) ; Ukraine soviétique de la Classe Sovetski Soyouz, 1938 ; Coubichev de la Classe Tchapaïev, 1950 ; Stalingrad de la Classe Stalingrad ; Classe Kiev , le Kiev en 1972, le Minsk en 1975, le Novorossiïsk en 1978 et le Amiral Gorchkov en 1982 ; Classe Amiral Kouznetsov, l'Amiral Kouznetsov en 1985 et le Variag en 1988 (non achevé, achevé par les chantiers navals de Dalian et mis en service par la marine chinoise sous le nom de Liaoning en 2017) ; Oulianovsk (non achevé, démantelé). Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des chantiers navals de l'Union soviétique. Liens externes Portail du monde maritime Portail de l'industrie Portail de l'Union soviétique Portail de l’Ukraine
Czornomorśkyj Sudobudiwnyj Zawod

Czornomorśkyj Sudobudiwnyj Zawod (ukr. Чорноморський суднобудівний завод, ros. Черноморский судостроительный завод Czernomorskij sudostroitielnyj zawod) – największa ukraińska stocznia, założona w 1897 roku w Mikołajowie w południowej Ukrainie. Stocznia powstała na bazie otwartego w 1897 zakładu "Nawal" (Наваль), z którym połączono w 1908 Zakład Czarnomorski (Czernomorskij Zawod, Черноморский завод), otwarty w 1896. W 1919 została znacjonalizowana i w listopadzie 1922 zmieniła nazwę na Nikołajewskie Połączone Zakłady Państwowe im. André Marty (Николаевские объединенные государственные заводы им. Андре Марти). Nosiła wówczas numer zakładu 198. Następnie stocznia zmieniła nazwę na Czernomorskij Sudostroitielnyj Zawod (Черноморский судостроительный завод). W oznaczonej w czasach ZSRR numerem 444 stoczni, powstała znaczna część radzieckich jednostek wojennych, w tym niemal wszystkie największe okręty nawodne tego państwa, w tym krążowniki lotnicze projektu 1143 (Kijew). Po 1991 nosi ukraińsku nazwę Czornomorśkyj Sudnobudiwnyj Zawod (ukr. Чорноморський суднобудівний завод). Bibliografia Norman Polmar: Cold War Submarines, The Design and Construction of U.S. and Soviet Submarines. K. J. More. Potomac Books, Inc, 2003. ISBN 1-57488-530-8. Witryna stoczni (ang.)
Рошен

„Рошен“ (латинизирано име на бранда: Roshen) е украинска корпорация за сладкарски изделия, сред най-големите в света. През 2012 г. заема 18-о място в рейтинга Candy Industry Top 100 („100-те най-големи в сладкарския бизнес“). Според други източници е на 15-о място по значимост сред фирмите за захарни изделия в света. Централният офис на компанията се намира в Киев. Освен украински в състава на корпорацията влизат руски, литовски, унгарски, казахстански и китайски подразделения. Названието „Рошен“ е образувано чрез отпадане на първата и последната сричка от фамилията на основателя на корпорацията – Петро Порошенко. Дейност Корпорацията „Рошен“ произвежда над 200 наименования от следните видове захарни изделия: шоколади; шоколадови, карамелени и желирани бонбони; печива (кексове, торти); бисквити; вафлени изделия. Общият обем на производството през 2013 г. е 450 000 тона. Източници
Roshen

Roshen (ukrainisch Рошен, Roschen) ist ein 1996 in Kiew gegründeter international tätiger ukrainischer Süßwarenhersteller. Der Name ist eine Herleitung des ehemaligen ukrainischen Staatspräsidenten und Roshen-Eigentümers, Petro Poroschenko. Geschichte Roshen wurde 1996 von Petro Poroschenko gegründet und bestand am Anfang aus mehreren Fabriken, die zuvor von der ebenfalls zu Petro Poroschenko gehörenden Gruppe UkrPromInvest aufgekauft wurden. Weiterhin betreibt Roshen zwei Fabriken in Winnyzja und jeweils eine Fabrik in Kiew, Klaipėda, Mariupol und Berschad sowie zwei seit 2017 nicht mehr produzierende Fabriken in Russland. 2012 übernahm Roshen zudem die Bonbonetti Choco Confectionery in Ungarn, welche jedoch im April 2023 die Produktion einstellte und im Januar 2025 geschlossen wurde. Im Juli 2013 stoppte Russland alle Roshen-Importe, da die Produkte russische Sicherheits-, sowie Qualitätsstandards verletzt haben sollen. Untersuchungen aus anderen Ländern wie Belarus oder Kasachstan befanden jedoch, dass keine gesundheitlichen Bedenken bei Roshen-Produkten bestanden. Vor dem Importverbot hatte Roshen in Russland einen Marktanteil von etwa 40 %. Die Jahresproduktion von Roshen betrug 2012 circa 410.000 Tonnen an Süßwaren. Damit rangierte Roshen in der Top-100-Liste der Süßwarenindustrie auf Platz 18. Hauptabnehmerstaaten neben Russland für die Roshen-Produkte sind Aserbaidschan, Armenien, Kanada, Deutschland, Estland, Lettland, Litauen, Moldau, Israel, Kirgisistan, Usbekistan und die Vereinigten Staaten. In der Fabrik in Kiew arbeiteten 2019 etwa 800 Mitarbeiter und es konnten pro Tag insgesamt rund 100 Tonnen Mozartkugeln und Kuchen hergestellt werden. Der Globale Umsatz des Unternehmens wurde 2021 auf etwa 800 Millionen Dollar geschätzt. 2014 umfasste das Sortiment von Roshen als Dachmarke laut eigenen Angaben mehr als 320 Produkte. Das Unternehmen beschäftigte 2015 rund 10.000 Angestellte weltweit. Standort in Lipezk Die 1960 gegründete Fabrik in Lipezk (Russland) wurde 2001 von Poroshenko aufgekauft und produzierte seitdem für Roshen. 2015, ein Jahr nach dem russischen Importverbot für Roshen-Produkte, wurde im April das Werk wegen des Vorwurfs der Steuerhinterziehung durchsucht, kurz darauf wurden dann Vermögenswerte im Wert von 49 Millionen US-Dollar beschlagnahmt. Im Zuge der Durchsuchungen und Beschlagnahmungen wurden auch die Konten des Standortes gesperrt, was einen Verkauf der Fabrik verhinderte. Als 2017 die Produktion gestoppt wurde, war die Mitarbeiteranzahl bereits von ehemals 1900 Personen auf 700 Personen gesunken. Auch die nahegelegene Fabrik in Sentsovo stellte 2017 die Produktion ein. Im Februar 2024 ordnete ein russisches Gericht die Verstaatlichung des Werkes in Lipezk an. Weblinks Offizielle Website von Roshen (ukrainisch, englisch, polnisch, georgisch und rumänisch) Einzelnachweise
Roshen

Roshen est une entreprise ukrainienne de confiserie et de fabrique de chocolat fondée en 1996 et dirigée par l'homme d'affaires et ancien président d'Ukraine Petro Porochenko. Elle a des magasins et des fabriques à Kiev, Vinnytsia, Marioupol, Kremenchuk ainsi qu'à Klaipėda en Lituanie et à Lipetsk en Russie. Le nom de l'entreprise dérivé du nom de son fondateur, Poroshenko. Roshen est le plus gros producteur ukrainien de confiseries et de chocolat, et en 2011 Roshen figurait à la 15e place des plus grosses confiseries mondiales. La production atteint 450 000 tonnes par an. Les principaux pays clients de la société sont le Kazakhstan, l'Ouzbékistan, le Kirghizstan, l'Azerbaïdjan, l'Arménie, la Moldavie, l'Estonie, la Pologne, la Lettonie, la Lituanie, les États-Unis, le Canada, l'Allemagne et Israël. Roshen emploie 10 000 salariés. Histoire Peu de temps après, les produits Roshen ont également été contrôlés au Kazakhstan, en Biélorussie, au Kirghizistan et en Moldavie, mais cela n’a donné lieu à aucune plainte. L'entreprise participe au rayonnement du zoo Roshen de Tcherkassy. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Roshen » (voir la liste des auteurs). Liens externes (uk) Site officiel Portail de l’Ukraine Portail des entreprises
Roshen

Korporacja Cukiernicza „Roshen” (ukr. Кондитерська корпорація «Рошен») – największe ukraińskie przedsiębiorstwo zajmujące się produkcją wyrobów cukierniczych, założone w 1996 roku przez Petra Poroszenkę, od którego nazwiska pochodzi nazwa przedsiębiorstwa. W asortymencie przedsiębiorstwa znajduje się ponad 200 rodzajów słodyczy, w tym cukierki, czekolady, karmelki, ciastka, wafle, marmolady oraz torty. Znanymi produktami są tort Kijowski, czekolada Czajka, cukierki Kijów wieczorowy, Biłoczka, Liszczyna, batoniki Tidbit i inne. Roshen eksportuje swe wyroby do krajów europejskich, amerykańskich i azjatyckich. W 2015 firma weszła na rynek polski. Przypisy Linki zewnętrzne Witryna internetowa Korporacji Cukierniczej „Roshen” (pol. • ang. • ukr. • ros.)
Рошен

Рошен (укр. Рошен) украјински је произвођач кондиторских производа са седиштем у Кијеву. Рошенови производи углавном се продају на тржишту источне Европе. Име Компанија је добила назив по презимену оснивача - Порошенко. Производи Рошен се бави производњом кондиторских производа: бомбоњера, чоколада, торти, галета и сл. Промене производне мреже Рошен је затворио своју кондиторску фабрику у Мариупољу 2015. године, а уведена је и забрана извоза у Русију. Референце
Roshen

Roshen Confectionery Corporation (ukrainska: Кондитерська корпорація "Рошен":Kondyterska korporatsija "Rosjen") är ett ukrainskt företag i chokladbranschen grundat 1996. Företaget ägs och kontrolleras av affärsmannen och politikern Petro Porosjenko. Företagets latiniserade namn bygger på grundarens efternamn — Poroshenko, genom att de första och sista lagren avlägsnades. Med translitterering från kyrilliska blir det "Rosjen" enligt svensk standard. På en presskonferens i Kiev 2015 försäkrade Petro Porosjenko att han tänkte lämna sin andel i företaget till den brittiska investeringsbanken RIT Capital Partners. Referenser Ukraine TV stokes election battle. BBC News 2004-10-20 Noter
Raionul Henicesk (pre-2020), Herson

Henicesk (în ucraineană Генічеський район, transliterat: Heniceskîi raion) este un raion în regiunea Herson, Ucraina. Reședința sa este orașul Henicesk. Demografie Conform recensământului din 2001, nu exista o limbă vorbită de majoritatea populației, aceasta fiind compusă din vorbitori de ucraineană (46,02%), rusă (45%) și tătară crimeeană (1,14%). Note
Kamjanycja (okres Užhorod)

Kamjanycja (ukrajinsky Kам'яниця, maďarsky Ókemence, dříve Kemencze, česky Stará Kamenice nebo Kamenica nad Uhom) je obec v Onokivecké vesnické územní hromadě v okrese Užhorod v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Částí obce Kamjanycja je Huta. Kamjanycja leží na řece Uh. Je zde železniční stanice na trati Lvov – Užok – Čop. Historie První písemná zmínka o obci pochází z roku 1451. V písemných pramenech z 15. až 17. století byla obec uváděna pod názvem Kemencze; obec byla v té době součástí nevického panství Drugethů. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska. Za první republiky zde byla četnická stanice. V roce 1939 byla obec okupována Maďarskem. Od roku 1945 byla součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Pamětihodnosti Nevický hrad – zřícenina hradu z 13. století Přírodní památky Tepla Jama – přírodní památka (93 ha) na jihovýchodních výběžcích Vihorlatských vrchů Ostra – přírodní rezervace (20 ha) Sloup ze sopečného tufu (vysoký 10 m) Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kamjanycja na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Кам'яниця (Ужгородський район) na ukrajinské Wikipedii.
Ókemence

Ókemence (ukránul: Кам'яниця [Kamjanicja]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, az Ungvári járásban. Fekvése Ungvártól északkeletre, az Ung-folyó partján, Nevicke és Kapuszög közt fekvő település. Ókemencénél található az Ung folyón 1941-ben átadott Ung-völgyi Vízerőmű duzzasztó- és vízkivételi műve. Története Ókemence nevét 1451-ben említette először oklevél „Kemencze” néven. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „KEMENCZE. Ó, és Új Kemencze. Két orosz falu Ungvár Várm. földes Urok a’ K. Kamara, lakosai katolikusok, és ó hitűek, fekszenek nem meszsze Ung vizétől, Új Kemenczének vidékje soványos, vagyonnyai selejtesek, amá pedig a’ természetnek szép javaival megáldatott.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Kemencze (Ó), Ungh vmegyében, orosz falu, Ungvárhoz északra 1 1/4 órányira: 25 római, 306 g. kath., 6 zsidó lak. Kallómalom. F. u. a kamara.” A trianoni béke előtt Ung vármegye Ungvári járásához tartozott. Az első világháborút követően a községet a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938-tól ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. Ennek következtében 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége 1910-ben 630 lakosából 59 magyar, 34 német, 512 ruszin volt; ebből 49 római katolikus, 522 görögkatolikus, 43 izraelita volt. Közlekedés A települést érinti a Csap–Ungvár–Szambir–Lviv-vasútvonal. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X Jegyzetek
Kamjanycia (obwód zakarpacki)

Kamjanycia (ukr. Кам'яниця) – wieś na Ukrainie. Należy do rejonu użhorodzkiego w obwodzie zakarpackim i liczy 1 886 mieszkańców. Znajdują tu się stacja kolejowa Kamjanycia oraz przystanek kolejowy Kamjanycia-Pidzamok, położone na linii Sambor – Czop. Zabytki zamek położony w pobliżu wsi Kamjanycia, 12 km na północ od Użhorodu. Wybudowany został w XIII wieku na szczycie wzgórza pochodzenia wulkanicznego nad doliną rzeki Użok w miejscu wcześniejszej drewnianej fortyfikacji. W 1241 roku zniszczony przez hordy Mongołów-Tatarów, ale w drugiej połowie XIII wieku został odbudowany Na przełomie XIII-XIV wieku wybudowano czworokątną trójpoziomową basztę z lochem. Wraz z rozwojem broni palnej zamek ciągle był doskonalony i przebudowywano jego kształt, który ostatecznie uzyskał na początku XVI wieku. Na początku XVII wieku, podczas panowania rodu Drugetho, wyniku wojen domowych zamek wielokrotnie przechodziło z rąk do rąk. W 1644 roku zamek został zdobyty i zniszczony przez gubernatora Transylwanii Jerzego I Rakoczego. Od tego czasu zamek nie został odrestaurowany i dotrwały do naszych czasów w postaci ruiny. Przypisy
Kameanîțea, Ujhorod

Kameanîțea (în ucraineană Кам`яниця) este localitatea de reședință a comunei Kameanîțea din raionul Ujhorod, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kameanîțea era vorbitoare de ucraineană (94,91%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (2,97%). Note
Каменица (Закарпатская область)

Каменица (укр. Кам'яниця) — село в Оноковской сельской общине Ужгородского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 1886 человек. Почтовый индекс — 89411. Телефонный код — 731 . Занимает площадь 0,12 км². См. также Невицкий замок Ссылки Каменица на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)