Església de Sant Andreu de Kíiv

L'església de Sant Andreu (en ucraïnés: Андріївська церква), anomenada a vegades incorrectament Catedral de Sant Andreu, és un important temple barroc situat a Kíiv, Ucraïna, de l'Església Ortodoxa autocèfala ucraïnesa. La construïren entre els anys 1744 i 1754 per iniciativa de l'emperadriu Elisabet I de Rússia, seguint dissenys de l'arquitecte italià Francesco Bartolomeo Rastrelli. Situada sobre un turó, els problemes de fonamentació han estat freqüents. Antecedents L'església es va dedicar a l'apòstol Andreu, que és reconegut com l'"apòstol de la Rus". Segons la Crònica de Nèstor o Relat dels anys passats, sant Andreu va arribar a la ribera del riu Dniéper en el segle I i va erigir una creu on ara és l'església. L'apòstol va profetitzar que aquella zona arribaria a ser una gran ciutat, i allí es va fundar la ciutat de Kíiv, centre de la fe ortodoxa durant la Rus de Kíev. El 1086, el Gran príncep de la Rus de Kíev, Vsèvolod I, va construir una petita església dedicada a l'alçament de la creu per sant Andreu. El 1215, el príncep Mstyslav de Hálych va edificar l'església de l'Exaltació de la Creu a la rodalia. L'església, però, no va sobreviure pas després de la invasió mongola de la Rus de Kíev el 1240. Més tard es van construir algunes petites esglésies a la mateixa zona, però totes van ser demolides i reemplaçades. El 1690, una església de fusta dedicada a sant Andreu va ser traslladada des del claustre de Brethren al barri de Podil fins al turó d'Andriyivsky. Va sobreviure fins al 1726, quan va ser demolida. Història Construcció L'emperadriu Elisabet I de Rússia (r. 1741-1762) va decidir construir-se una residència d'estiu a Kíiv que inclogués una església. El palau estaria situat al barri de Pechersk (ara el Palau Mariyinski), mentre que l'església se situaria al turó d'Andriyivska. La construcció en començà el 9 de setembre del 1744, i l'emperadriu va col·locar les tres primeres pedres fundacionals. La Cancelleria de Petersburg primer va contractar l'arquitecte alemany Gottfried Johann Schädel i l'enginyer Daniel de Bosquet per a dissenyar els plànols de l'església. Quan Schädel va presentar el seu projecte el 1745, però, la Cancelleria el va rebutjar i fou reemplaçat per l'arquitecte de la cort imperial, Bartolomeo Rastrelli, que treballà en un disseny semblant a un institut de Sant Petersburg. La construcció en si va ser conduïda per un equip de mestres russos i estrangers sota la direcció de l'arquitecte Ivan Michurin, que havia tingut èxit amb el trasllat de l'antiga església de la Resurrecció, a la plaça del Mercat de les Dones (Babiy torzhok) de Moscou. Michurin fou responsable dels preparatius geològics de la zona i va descobrir un substrat dur a una profunditat de 13-14 metres. I. Vlasiev i el governador de Kíiv, el general Mijaíl Leontyev, contractaren paletes, fusters i escultors de Belarús, Lituània i Ucraïna, i alguns regiments d'infanteria de Kíiv; Txerníhiv, Starodub i Poltava també van participar en la construcció. Es van fabricar rajoles roges i blanques per a l'església en els claustres de la catedral de Santa Sofia, el Monestir de les Coves, i el de Sant Ciril. La pedra fundacional, la col·locaren soldats de Kíiv de les ciutats confrontants de Rzhyshchiv i Bucha. La fusta provenia dels boscos propers de Pushcha-Vodytsia. Les lloses de ferro forjat, les lliuraren des de Moscou, així com finestrals, portes, murs i per a espais sota la cúpula. També s'hi va afegir l'iconòstasi dissenyat per Rastrelli. Per a la decoració daurada s'usaren més de 1.028 plaques d'or a l'interior. Les obres de l'exterior s'acabaren el 1754, i els treballs interiors i la decoració el 1767. Alekséi Antropov i Ivan Vishniakov van pintar les icones de l'església, i els frescs els van realitzar els mestres ucraïnesos I. Romenski i I. Txaikovski. Pel fet que l'emperadriu va morir abans de la finalització de les obres i els seus successors no van tenir gens d'interés en l'església, el temple no va rebre cap subvenció. Durant un temps, l'església es va mantenir gràcies a donacions voluntàries, com la de persones com Andrey Muravyov, que en vivia a la vora. Restauracions i protecció El 1815, una gran tempesta arrancà les cúpules de l'església i en va caldre una restauració. A l'any següent, l'arquitecte Andrey Melensky en feu un projecte per a la façana i el va enviar a Sant Petersburg. Entre els 1825 i 1828, l'església es restaurà segons els plans de Melensky. Les rajoles roges se substituïren per altres de metàl·liques. Entre els 1917 i 1953 es feren reformes en els fonaments de l'església, a més de la façana i l'interior. L'església estigué oberta al culte fins al 1932. El 1935, l'església de Sant Andreu s'inclogué en la Conservació Històrica i Cultural "Àrea Museística de tota Ucraïna". Després del 1939, el Museu antireligiós de Santa Sofia es va situar en les dependències de Sant Andreu. Durant la Segona Guerra Mundial s'hi reprengueren els actes religiosos, i els prohibiren de nou fins al 1961. Des de llavors, l'estilòbata de l'església es llogà a algunes organitzacions fins al 1992, quan va ser ocupat pel Seminari de l'Església Ortodoxa ucraïnesa del Patriarcat de Kíiv. El 10 de gener del 1968, l'església s'inclogué en l'àrea de Conservació Nacional "Santa Sofia de Kíiv", mentre que el 10 de setembre del mateix any l'església s'obrí al públic com a museu d'història i arquitectura. El 2008, la titularitat de l'església passà a l'Església autocèfala ortodoxa d'Ucraïna. A l'octubre del 2018, l'església fou cedida per llei al Patriarcat Ecumènic de Constantinoble com a stauropegion. El 21 d'agost del 2021, el patriarca ecumènic Bartomeu I va presidir les Vespres al stauropegion com a part de la seua visita a Ucraïna per invitació del president Volodímir Zelenski. Referències