NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Славутич (готель, Київ)

Готель «Славутич» — 16-поверховий тризірковий готель у Києві. Характеристики Готель на 400 номерів. Крім того, є конференц-зали, які вміщають до 150 відвідувачів та кімната переговорів для проведення семінарів і конференцій. На 1-му поверсі ресторан. Основний зал розрахований на 100 посадочних місць. Також для гостям діє VIP-кімната та окремий зал з караоке. У готелі також розташовані лобі-бар, бізнес-центр, пральня, хімчистка, перукарня. Номери Кожен з номерів, зокрема 118 номерів поліпшеної бази, має ванну кімнату з ванною або душовою кабіною, супутникове телебачення, прямий вихід на міжнародний телефонний зв'язок, холодильник. Поліпшені номери «люкс» та «напівлюкс» обладнані кондиціонерами. У номерах економ-класу (одно- і двомісні) можливе проживання з тваринами. Сніданок не входить у вартість номера. Станом на 2016 рік готель не працював через майновий конфлікт власників. З 2017 року проводиться капітальний ремонт із заміною склопакетів. Примітки Джерела і література Готель «Славутич» Смолій В. А., Федорченко В. К., Цибух В. І. Енциклопедичний словник-довідник з туризму. — Київ : Видавничий Дім «Слово», 2006. — 372 с.
Слов'янська гімназія (Київ)

Слов'я́нська гімна́зія — середній навчальний заклад у Києві. Віхи становлення Слов'янська гімназія відкрилася 1 вересня 2001 року. В гімназії навчається близько двох тисяч учнів та викладає близько сотні кваліфікованих вчителів, більшість з яких відзначені нагородами та здобутками у сфері освіти. Гімназія пропонує гімназистам різноманітні курси, факультативи, гуртки та спортивні секції. Навчальний заклад має все необхідне для ефективного навчально-виховного процесу обладнання, включно з комп'ютерними класами, спортивними залами та ігровим центром. Гімназія підтримує творчі зв'язки з більшістю найкращих вищих навчальних закладів України та партнерські зв'язки, з відповідними закладами Польщі, Чехії, Чорногорії, Хорватії та Болгарії. Посилання http://slovyanka.kiev.ua
Смілянський краєзнавчий музей

Смілянський краєзнавчий музей — краєзнавчий музей у райцентрі Черкаської області місті Смілі, найбільше зібрання матеріалів, предметів і матеріалів з історичного розвитку, культури, економіки, персоналій міста і Смілянщини. Загальні дані Смілянський краєзнавчий музей міститься в історичній будівлі в центрі міста, зведеній 1909 року в стилі провінційного модерну для філії Санкт-Петербузького позичкового банку, і розташований за адресою: вул. Соборна буд. 98, м. Сміла—20700 (Черкаська область, Україна). Директором закладу є Віленко Надія Анатоліївна. З історії музею Краєзнавчий музей у Смілі створений 25 грудня 1967 року як музей на громадських засадах. Від 1970 року заклад отримав звання народного історико-краєзнавчого. За активну роботу в 1976 році музей відзначено медаллю Українського товариства охорони пам'яток історії та культури. День 22 квітня 1991 року став «поворотним» в історії музею — закладу присвоєно статус державного. За роки існування музей відвідало більше 200 тисяч смілян і гостей міста. Фонди і діяльність Основні фонди музею налічують понад 3,5 тисяч одиниць зберігання. Експозицію розміщено в трьох залах, де представлено: картографічну спадщину Смілянщини кінця XIX — початку XX століття; матеріали, пов'язані з родиною колишніх власників містечка графів Бобринських та іменами відомих громадян міста; старожитності Наддніпрянщини. Серед унікальних експонатів — скринька зі скла і металу роботи італійських ювелірів XVIII століття, навісний замо́к середини XIX століття, цеглини з будівель графів Бобринських та інші предмети. Щорічно проводиться понад 200 екскурсій. Музей здійснює проводить науково-пошукову та краєзнавчо-дослідницьку роботу, надає консультації з питань краєзнавства місцевим засобам масової інформації, закладам освіти і культури. Міський музей у Смілі став методичним центром створення і становлення музеїв-супутників на цілому ряді підприємств і організацій, музейних кімнат у навчальних закладах — зараз їх у місті понад 2 десятки, в тому числі музей гімназії ім. В. Т. Сенатора, музей рафінадного і машинобудівного заводів, пожежної частини тощо. Виноски Джерела і посилання Смілянський краєзнавчий музей на Центр нових інформаційних технологій ЧОІПОПП Смілянський краєзнавчий музей на www.prostir.museum («Музейний простір України») [Архівовано 29 липня 2009 у Wayback Machine.]
Собор Рождества Богородицы (Прилуки)

Собор Рождества Богородицы — православный храм и памятник архитектуры национального значения в городе Прилуки Черниговской области. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 24.08.1963 № 970 «Про упорядочение дела учёта и охраны памятников архитектуры на территории Украинской ССР» («Про впорядкування справи обліку та охорони пам’ятників архітектури на території Української РСР») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 836 под названием Церковь Рождества. Установлена информационная доска. Описание Собор построен в период 1806—1815 годы между современным площадями Соборная и Иоасафа Белгородского на территории бывшей Прилукской крепости в формах зрелого классицизма. Является одним из интересных примеров зрелого классицизма в Украине. Каменный, оштукатуренный и побеленный, однокупольный, крестообразный в плане собор на высоком цоколе, за счёт выступающих ризалитов по осям фасада кубического объёма. Кубический объём венчает полусферический купол на круглом барабане с 8 оконными проёмами. В интерьере подпружные арки, несущие подбарабанное кольцо, опираются на четыре пилона. Также 4 пилона вместе с 8 колонами (по две с каждой стороны) несут архитравное перекрытие. Западный (главный) фасад с ризалитом по центральной оси и акцентирован 4-колонным портиком с треугольным фронтоном, к которому ведёт лестница. Другие фасады центрированы ризалитами, которые украшены сложными портиками с треугольными фронтонами. Рядом с храмом стояла двухъярусная колокольня, не сохранилась. В интерьере храма сохранилась масляная роспись, предположительно, 1815 года. В 2005 году собор был передан религиозной общине, возобновилось богослужение. В период 2011—2018 годы проведены ремонтно-реставрационные работы. Фасад и барабан храма с белого цвета перекрашен в желтый, скаты крыш и купол — синий. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 703—704 РІЗДВА БОГОРОДИЦІ СОБОР Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР, т.4, с.315
Собор Різдва Богородиці (Прилуки)

Собо́р Різдва́ Богоро́диці у Прилуках з окремою дзвіницею (знищена) — пам'ятка архітектури національного значення 18 століття, православний собор у місті Прилуки. Розташований в історичній частині міста, на межі Соборної площі та площі Іоасафа Бєлгородського. Архітектура Собор збудований із цегли у формах зрілого класицизму. Це однобанна симетрична за композицією споруда. Хрещатість у плані утворюється за рахунок ризалітів, які виступають по осях фасаду кубічного об'єму споруди. Ризаліти завершуються трикутними фронтонами. Західний ризаліт акцентований чотирьохколонним портиком. Споруда піднята на високому цоколі. У соборі було три престоли: посередині — Різдва Пресвятої Богородиці, праворуч Олександра Невського, ліворуч Великомучениці Варвари. Будував собор купецький син Федір Тимофійович Заболоцький — майстер церковних справ із посаду Літковського-Новосільського повіту Чернігівської губернії. Історія Першою з відомих церков у Прилуках була збудована в 1618 дерев'яна соборна церква Різдва Пресвятої Богородиці. У 1697 році на її місці спорудили нову, теж дерев'яну церкву, яка була знищена під час пожежі 14 вересня 1781 року. Після цього соборною церквою на декілька років стала Спасо-Преображенська церква. Мурований собор Різдва Богородиці будували з 1806–1815 роках. Освячений 1817 р. Після закриття на початку 1920 років у ньому розмістився архів. Собор є одним із оригінальних зразків зрілого класицизму в Україні. У 2005 році, у занедбаному стані повернуто прихожанам Української Православної церкви Київського патріархату. Джерела Прилуччина: Енциклопедичний довідник
Собор Різдва Пресвятої Богородиці (Хмельницький)

Собор Різдва Пресвятої Богородиці — собор у Хмельницькому, що належить Українській православні церкві (МП). Історія Історія церкви починається із XVII століття. Перша згадка датується 1671 роком. У цей час (1670—1672 рр.) територією Польщі, до якої входило й Поділля, здійснював «мандрівку» дипломат Жан де Куртон, абат де Пальм'єр, який насправді був представником партії, що намагалась поставити на польський престол Вишневецького. Його супроводжував Ульріх фон Вердум, молодший син барона фон Вердума, дворянина із Західної Німеччини, який вів нотатки «Щоденник подорожі, яку я здійснив у 1670—1672 роках через королівство Польське». В ньому читаємо, що на озері «є чотирикутний острів, на якому, оточений валами й частоколами стоїть місцевий замок…». За свідченням Вердума, поселення тягнулося по обидва боки озера й колись було досить великим, а нині на його території стоїть близько 30 будинків і православна Церква. У 1797 році — друга згадка — під назвою Святителя Миколая. У XVIII столітті вона була декілька разів перебудована, але продовжувала залишатись дерев'яною. Такою маленькою вона залишалася аж до початку XIX століття. Після пожежі 1822 року було вирішено Проскурівську церкву Різдва Богородиці в її колишньому вигляді не відновлювати, а побудувати на її місці кам'яний собор. Спорудження собору почалося 1835 року, а вже 15 травня 1837 року він був освячений. Майдан біля храму оточував цегляний паркан довжиною 196 м. Перед ним була розташована Церковна площа. За радянських часів храм зазнав переслідувань — 1923 року арештували і вислали в табори владику Валеріана, в 1932 році зняли із собору дзвони для потреб індустріалізації, а в 1937 році храм закрили. З приходом німців 1941 року храм відновив роботу, однак з поверненням радянської влади перепрофільований на склад, пізніше — архів. У 1988 році храм було повернуто вірянам, у 1989 році — відреставровано. Рішенням Хмельницької міської Ради народних депутатів від 20 квітня 1995 року № 8 собор отримав статус «Пам'ятка архітектури». Сьогодні собор є найстарішою зі збережених споруд Хмельницького. Особливою гордістю храму була стародавня, в нашій місцевості шановна, чудотворна ікона Божої Матері — подоби Озерянської ікони. Вже і на ті часи образ цей був старовинним. За переказами, він зберігся під час пожежі старої церкви. Ікона мала срібний вінець, замовлений місцевим справником Григорієм Лисенком. Також на ній було вісім срібних підвісок-платівок різної форми. Це жертви прочан за зцілення від хвороби. Нині церква зберегла свій первісний вигляд, і є найстаршою з існуючих споруд Хмельницького. Відновлена копія Озерянської ікони Матері Божої. Повернулася до храму, чудотворна ікона святої рівноапостольної Марії Магдалини. Див. також Храми Хмельницького Примітки Джерела Собор Різдва Пресвятої Богородиці 1837 р. (вул. Соборна, 14) Хмельницький портал Храми Хмельницького
Sobór Zstąpienia Ducha Świętego w Czerniowcach

Sobór Zstąpienia Ducha Świętego – prawosławny sobór w Czerniowcach, katedra eparchii czerniowiecko-bukowińskiej Prawosławnego Kościoła Ukraińskiego Historia Sobór został wzniesiony w latach 1844–1864 dzięki staraniom prawosławnego biskupa (od 1873 — metropolity Bukowiny) Eugeniusza (Hakmanna). Zbudowany w oparciu o jeden z niezrealizowanych, odrzuconych w konkursie projektów soboru św. Izaaka w Petersburgu, podarowany bp. Eugeniuszowi przez metropolitę petersburskiego Serafina. Projekt został zmodyfikowany przez Ferdinanda Rolla. Gotowy budynek wyświęcił bp. Eugeniusz 16 lipca 1864. Pięć lat po zakończeniu budowy obiektu fasada świątyni została przebudowana według koncepcji czeskiego akademika architektury, Josefa Hlavki, który zaprojektował również rezydencję metropolitów Bukowiny i Dalmacji w Czerniowcach. W 1873 w soborze pochowano zmarłego metropolitę Eugeniusza. Ikonostas w cerkwi został wykonany już po ukończeniu prac nad budynkiem, zaś w latach 1892–1896 Karl Jobst i jego uczniowie wykonali we wnętrzu kompleks fresków. Cerkiew pozostawała czynna do 1961, gdy zamknięto ją na polecenie władz radzieckich. Funkcje soboru katedralnego eparchii czerniowieckiej przejął wówczas sobór św. Mikołaja w Czerniowcach. Początkowo budowla stała pusta, następnie zaadaptowano ją na magazyn papieru; część pierwotnej dekoracji malarskiej obiektu uległa zniszczeniu. Następnie obiekt przekształcono w siedzibę wystawy towarów przemysłowych. Ostatecznie budowlę zaadaptowano na muzeum sztuki, zostało ono otwarte w 1988. Podczas prac wywieziono z soboru szczątki metropolity Eugeniusza i pochowano je w nieznanym miejscu. W 1989 sobór został oddany Rosyjskiej Cerkwi Prawosławnej. W 1997 ukończono restaurację fresków i odnowę ikonostasu w świątyni, w 2000 zawieszono na dzwonnicach soboru nowe dzwony. W 2006 przed soborem odsłonięto pomnik metropolity Eugeniusza autorstwa architekta Wiktora Kilczyckiego i rzeźbiarza Mykoły Mirosznyczenki, ufundowany przez lokalny oddział Partii Regionów. Przypisy
Catedrala Pogorârea Sfântului Duh din Cernăuți

Catedrala „Pogorârea Sfântului Duh” din Cernăuți (în ucraineană Свято-Духівський кафедральний собор, transliterat: Sveato-Duhivskîi kafedralnîi sobor) este un lăcaș de cult construit în perioada 1844–1864 din Fondul Bisericesc al Bucovinei drept catedrală a Episcopiei Bucovinei (ridicată în 1873 de împăratul Franz Joseph al Austriei la rangul de Mitropolie a Bucovinei). Istoric Lăcașul a fost sfințit la 4 iulie 1864 de episcopul Eugenie Hacman (mitropolit din 1873). Pe frontispiciul clădirii a fost așezată inscripția în limba română: „Unul în trei ipostasuri Dumnezeu”. Din 1924 până în 1935 arhiepiscop de Cernăuți și mitropolit al Bucovinei a fost Nectarie Cotlarciuc, care a avut ca episcopie sufragană (subordonată) Episcopia Hotinului. După Ocuparea Bucovinei de Nord de Uniunea Sovietică în 1940, Catedrala din Cernăuți a fost profanată și închisă. În timpul URSS-ului edificiul a fost folosit ca sală a casei de cultură. Pe 17 iunie 2025 circa 20 de persoane au intrat intrat în biserică și au desfășurat o acțiune violentă, scoțând afară preoții și enoriașii Bisericii Ortodoxe Ucrainene. Poliția a înconjurat zona și nu a mai permis credincioșilor acestei biserici să mai intre în lăcaș. Concomitent mitropolitul Bisericii Ortodoxe a Ucrainei, Feognost Bodoriak, a făcut o declarație prin care a comunicat că în catedrală a fost săvârșită prima slujbă în limba ucraineană, iar primarul orașului Cernăuți a spus că este o zi istorică pentru Ucraina. Comunitatea românească din regiunea Cernăuți a deplâns acțiunea de evacuare a preoților și credincioșilor din biserică, precum și intervenția poliției. A doua zi credincioșii de limba română au reintrat în posesia lăcașului. La 21 ianuarie 2026 Tribunalul din Cernăuți a decis trecerea Catedralei Pogorârea Sfântului Duh (catedrală, hotel, centrală termică și alte dependințe) de la Eparhia Cernăuților și Bucovinei din cadrul Bisericii Ortodoxe Ucrainene (UPȚ) la Biserica Ortodoxă a Ucrainei (PȚU), care este sprijinită de statul ucrainean. Reprezentanții românilor din Ucraina au trimis memorii către autoritățile din România și Ucraina, solicitând respectarea drepturilor minorității românești. În memorii se arată că decizia judecătorească încalcă acordurile internaționale privind protecția minorităților și libertatea religioasă. Galerie Note Legături externe Materiale media legate de Catedrala Pogorârea Sfântului Duh din Cernăuți la Wikimedia Commons Vezi și Biserica Sfântul Nicolae din Cernăuți
Свято-Духов собор (Черновцы)

Кафедральный собор Святого Духа (Свято-Духовский кафедральний собор, укр. Свято-Духівський кафедральний собор) — кафедральный собор Черновицкой епархии Украинской Православной Церкви в Черновцах. История Первый камень в фундамент храма был заложен в июле 1844 года. Строительство велось под наблюдением местного инженера А. Марина и венского архитектора А. Рёлля. В 1860 году по проекту Йозефа Главки был перестроен фасад храма. Через 20 лет после начала работ в июле 1864 года епископ Евгений (Гакман) освятил собор, однако внутренние отделочные работы продолжались вплоть до конца века, поскольку ещё в 1892—1896 годах группа художников из Вены расписывала стены. Собор построен в стиле позднего классицизма с элементами итальянского Возрождения, причём за основу был взят один из проектов петербургского Исаакиевского собора, подаренный епископу Гакману во время его паломничества в Троице-Сергиеву лавру. Доминантой архитектурной композиции собора является монументальный купол высотой 46 м. Кроме него церковь венчают два купола, а также две башни-колокольни вверху по бокам фасада. На колокольнях в досоветское время находились часы. В марте 2006 года возле храма был установлен памятник первому митрополиту Буковинской православной митрополии Евгению (Гакману). Решением собрания 16 февраля 2025 Свято-духовский собор перешёл в юрисдикцию Православной церкви Украины. Это является частым спором, так как прихожане считают что они не выходили из Украинской Православной Церкви. Примечания Ссылки Свято-Духовский кафедральный собор на сайте Православие.ua
Свято-Духівський кафедральний собор (Чернівці)

Кафедра́льний собо́р Свято́го Ду́ха — кафедральний собор ПЦУ в Чернівцях. Знаходиться на Соборній площі — між вулицями Кобилянської та Головною. Цей собор називають головним храмом Буковини — вміщує до 4 тисяч парафіян. Історія Перший камінь у його фундамент був закладений у липні 1844 року. Будівництво велося під наглядом крайового інженера А. Маріна та віденського архітектора А. Рьолля, а у 1860 році за проектом Йосефа Главки було перебудовано фасад храму. Через 20 років після початку робіт, будівництво храму нарешті завершилось, а у липні 1864 р. владика Євген Гакман освятив Кафедральний собор. Проте внутрішні оздоблювальні роботи продовжувались аж до кінця століття. Так, ще у 1892—1896 роках група віденських художників розписувала стіни. В 1961 році комуністи закрили собор, а цінності передали музеям, настінні розписи на нижній частині — змивали водою. Після цього тут розмістили склад, а в 1970 році — художній музей. Рішенням зборів 16 лютого 2025 року Свято-духівський собор разом із Свято-Миколаївським та Петро-Павлівським храмами перейшли до ПЦУ. Опис Собор побудований у стилі італійського Ренесансу, причому за основу був узятий один з проектів петербурзького Ісаакіївського собору, подарований єпископу Є. Гакману під час його паломництва до Троїце-Сергієвої Лаври. Домінантою архітектурної композиції собору є монументальний купол заввишки 46 м. Крім нього церкву увінчують ще два куполи, а також дві вежі-дзвіниці з боків фасаду. На дзвіницях в дорадянські часи були годинники. На фасаді над дверми є напис «А. Д. 1844», а нагорі, нижче корони був напис «1864 ТРЕІ ІПОСТАСАРІ ДУМЗЕУ» (знищений в 1990-х роках). У березні 2006 року біля храму було встановлено пам'ятник першому митрополиту Буковинської православної митрополії Євгену Гакману. Над центральним входом, на стіні є рельєфне зображення Мітри, Жезл і Хреста — знаків Архиєрейської влади. Вражаючий розпис на стінах — виконаний австрійським художником Карлом Йобсоном. Нижній ярус ікон не зберігся, проте верхні залишились оригінальними. Володіння храму У Кафедральному соборі зберігається виносний дубовий хрест із часткою Животворного Древа, освячений у храмі Воскресіння Господнього в Єрусалимі, головними святинями Храму є — мощі святої великомучениці Варвари та чудотворна ікона Божої Матері Троодіса — привезена з Кіпру. Світлини Див. також Храми Чернівців Посилання Собор Святого Духа в Черновцах. Сферическая панорама 3D [Архівовано 5 березня 2012 у Wayback Machine.] Старі фото Собору Святого Духа[недоступне посилання з липня 2019] Джерела Туристичний путівник по Чернівцях [Архівовано 24 березня 2022 у Wayback Machine.] Примітки
Сретенский собор (Херсон)

Кафедральный собор Сретения Господня — храм Православной церкви Украины в городе Херсон в районе Сухарка. История Проект храма составил губернский архитектор К. И. Квинто. 2 февраля 1889 года состоялось торжественное освящение храма. В 1893 году при храме основана церковно-приходская школа, где обучали базовым знаниям детей из малообеспеченных семей. После Октябрьского переворота, во время первой оккупации Херсона большевиками, приходскую школу закрыли. В 1922 году храм был разграблен большевиками. В 1930 году храм был закрыт советской властью «по просьбе рабочих». В 1938 году разрушили верхнюю часть храма — купол и колокольню. Богослужебную литературу и иконы сожгли на костре, который разожгли у входа в храм. Нижнюю часть храма большевики оборудовали под склад. В 1941 году, в период немецкой оккупации Херсона, когда в городской администрации Херсона работали члены ОУН (б), храм был вновь открыт. Состоялось повторное освящение культового сооружения. После вытеснения немецких оккупантов подразделениями РККА храм продолжал свою работу. Однако уже в 1962 году было решено вновь закрыть храм. Лишь благодаря нежеланию жителей и по настоянию прихожан, а также личной борьбе протоиерея Алексея Алексеенко и приходского старосты Алексея Филипповича Замараева, храм остался нетронутым. В 1988 году начат вечерний цикл библейских разговоров. В 1989 года открыта духовная школа для взрослых, в 1992 — Воскресная школа для детей. В 1997 году вокруг храма разгорелся скандал, причиной которого послужило использование современных методов в богослужебной практике: перевод литургических текстов на современный русский язык, использование музыкальных звукозаписей и т. п.. Община была объявлена вне лона УПЦ МП. 10 сентября 1997 проходит визит духовенства храма к Патриарху Киевскому и всея Руси-Украины, Филарету, в Киев. 19 октября 1997 храм становится кафедральным собором Херсонской епархии УПЦ КП. Ссылки официальный сайт собора (рус.)
Собор Стрітення Господнього (Херсон)

Катедральний собор Стрітення Господнього — чинний собор у місті Херсоні, парафія належить до ПЦУ. Історія собору Собор збудований у 1889 році у неокласичному стилі. 2 лютого 1889 року відбулось урочисте освячення собору. 1893 року при соборі засновано церковно-парафіяльну школу, де навчали основам знань дітей з малозабезпечених сімей. Після Жовтневого заколоту, під час першої окупації Херсона більшовиками, парафіяльну школу було закрито. У 1922 році собор пограбовано більшовиками. У 1930 році собор закрито радянською владою «за проханнями робітників». 1938 року зруйновано верхню частину собору — баню та дзвіницю. Богослужбову літературу та ікони спалено більшовиками на вогнищі, яке розклали біля входу до собору. Нижню частину собору більшовики облаштували під господарський склад. 1941 року, в період німецької окупації Херсона, коли в міській адміністрації Херсона працювали члени ОУН (р), собор було знову відкрито. Відбулось повторне освячення культової споруди. Після витіснення німецьких окупантів підрозділами РСЧА собор продовжував свою роботу. Однак вже у 1962 році собор призначили до повторного закриття, і лише завдяки стійкості громади та наполяганням парафіян у різних інстанціях, завдяки особистій поставі протоієрея Олексія Олексієнка та парафіяльного старости Олексія Пилиповича Замараєва, собор вистояв. У 1987 Олексій Замараєв став настоятелем собору. Наступного, 1988 року, започатковано вечірній цикл біблійних розмов. 1989-го відкрито Духовну школу для дорослих. 1992-го відкрито Недільну школу для дітей. 1994 року при соборі починається практика осучаснення богослужіння: переклад богослужбових текстів зі старослов'янської на сучасну зрозумілу мову, редакторська робота, початок використання органу за богослужінням, введення літургії для молоді і новонавернених. Це надало популярності церкві серед вірян міста. Але ці зміни були погано сприйняті єпископом. 1997-го довкола собору розгорівся скандал, причина якого полягала у використанні сучасних методів у богослужбовій практиці: переклад літургічних текстів на сучасну російську мову, використання музичних звукозаписів тощо. Громаду оголошено поза лоном УПЦ МП. 10 вересня 1997 року відбувається візит духівництва собору до Святішого Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета у Київ. 19 жовтня 1997 року храм стає кафедральним собором Херсонської єпархії УПЦ КП. А у кінці 2018 році, після надання Томосу про незалежність, стає кафедральним собором единої Української Православної Церкви на території України в Херсоні. Світлини Джерела офіційний сайт собору [Архівовано 23 січня 2013 у Wayback Machine.]