NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vyshkovo

Vyshkovo (Ukrainian: Вишково; Hungarian: Visk) is a rural settlement in Khust Raion, Zakarpattia Oblast, western Ukraine. It is first mentioned in the year 1281. The town's population was 8,142 as of the 2001 Ukrainian Census. Current population: 8,193 (2022 estimate). In 2001 45% of the population was of ethnic Hungarian origin. Vyshkovo is located in the historic region of Northern Maramureș, along the banks of the Tysa River near modern-day Romania. In the past, its location was suited for a castle, although almost nothing remains of it today except for some fortification remnants. History Until 26 January 2024, Vyshkovo was designated urban-type settlement. On this day, a new law entered into force which abolished this status, and Vyshkovo became a rural settlement. Gallery References
Vychkovo

Vychkovo (ukrainien : Вишково ; Вишкове jusqu’en 1992) est une commune urbaine de l'oblast de Transcarpatie, en Ukraine. Elle compte 8 243 habitants en 2021. La ville frontalière a été défendue par le château de Visk qui début XVe siècle a été abandonné. Références Liens externes Site officiel Portail de l’Ukraine
Vysjkovo

Vysjkovo (Oekraïens: Вишково, Hongaars: Visk) is een stedelijke nederzetting en gemeente in de Oekraïense oblast Transkarpatië en is gelegen aan de rivier de Tisza. Geschiedenis Vysjkovo lag tot 1920 in het comitaat Máramaros, dat onderdeel was van Hongarije. De stad was een van de vijf koninklijke steden van het comitaat. In 1920 werd het comitaat verdeeld onder Tsjecho-Slowakije en Roemenië. Vysjkovo kwam in Tsjecho-Slowakije terecht. In 1940 werd het comitaat weer veroverd door de Hongaren. In 1944 veroverde het Russische leger de stad en werd deze onderdeel van de Sovjet-Unie. In 1990 riep Oekraïne de onafhankelijkheid uit en werd de stad onderdeel van dit land. In 1992 werd de naam van de stad veranderd van Vysjkove in Vysjkovo. Bevolking In 2001 had de stad 8.142 inwoners, de meerderheid waren Oekraïners en 3.699 hiervan zijn etnische Hongaren (45,4%). (Zie Hongaarse minderheid in Oekraïne.) De Hongaarse gemeenschap heeft de beschikking over een eigen middelbare school (Kölcsey Ferenc Középiskola).
Wyszkowo (osiedle)

Wyszkowo (ukr. Вишково, ros. Вышково, niem. Wyschkowo, słow. Výškovo nad Tisou, węg. Visk) – osiedle typu miejskiego na Ukrainie w rejonie chustskim obwodu zakarpackiego. Przypisy Linki zewnętrzne Wyszkowo na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Vășcova

Vășcova sau Visc (în ucraineană Вишково, transliterat: Vîșkovo, în maghiară Visk, în rusă Вышково) este o așezare de tip urban din raionul Hust, regiunea Transcarpatia, Ucraina. A făcut parte dintre cele cinci târguri regale maramureșene (alături de Hust, Teceul Mare, Câmpulung la Tisa și Sighetu Marmației), fiind atestat documentar în anul 1281. În afara localității principale, mai cuprinde și satele Iablunivka, Modoroș, Racoș și Șaian. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației așezării de tip urban Vășcova era vorbitoare de ucraineană (53,14%), existând în minoritate și vorbitori de maghiară (45,26%) și rusă (1,39%). Note
Каплиця Святого Йосипа (Мукачево)

Каплиця Святого Йосипа — готична римо-католицька каплиця в м. Мукачево Закарпатської області, пам'ятка архітектури національного значення (№ 170). Історія Каплиця Святого Йосипа розташовується в центрі міста поруч з Костелом святого Мартина, датується XIV століттям. Це апсида готичного костелу, розташованого на цьому місці, де містився його вівтар. Костел був споруджений орієнтовно в XIII–XIV ст. В 1551 році він належав кальвіністам, а в 1660 році — католикам. В 1682 році Імре Текелі поділив використання між католикам і реформаторам. В 1705 році костел знову став католицьким. Костел зазнав руйнувань від пожеж під час військових дій у 1567 році (відновлений місцевим землевласником Мігай Бюді, герб родини досі зберігся на вершині одного з вікон споруди), 1657 та 1686 роках та у 1725 році його було відремонтовано. Костел за дозволом Національного комітету охорони пам’яток старовини і культури було зруйнованого в 1904 році через аварійний стан, так як в 1880 році почала обвалюватись нава храму. Ця частина храму, яка наразі є основою каплиці також підлягала знесенню, але вже під час знесення нави та дзвінниці її вирішено було залишити та перебудувати у каплицю. Архітектура Каплиця побудована з тесаного, ламаного та розсипного каменю в готичному стилі, укріплена контрафорсами. Контрафорси зведені з розсипного та ламаного каменю, зміцнені цеглою, передусім зміцнені їх верх та фасад. Фасад каплиці оформлений аркою з трояндою та декорований хрестами. Вікна будівлі вузькі та стрілчасті з різьбленими наличниками та вітражами. До однієї зі стін прибудована кругла вежа, яку з високим чотирикутним дахом зі шпилем. В інтер'єрі каплиці збереглися розписи XIV ст. Каплиця освячена на честь Святого Йосипа 23 березня 1930 року, відреставрована в 1967 році, а її розписи оновленІ у 1978 році. Див також Костел святого Мартина (Мукачево); Реформатська церква (Мукачево) Миколаївський Мукачівський жіночий монастир; Успенський собор (Мукачево); Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Мукачево). Примітки
Костел Воздвиження (Берегове)

Костел Воздвиження (Берегово) — церква в м. Берегове, Закарпатської області, пам'ятка архітектури національного значення (№ 1109), розташована в районі Чопівка. Історія Церква датована XIII - XIV століттями. Спочатку католицький храм під час розвитку реформації в 1610 році переданий кальвіністам. Церква була реконструйована в 1779 році. В 1924 році перебудована вежа храму, яка складалась з чотирьох ярусів, перший з яких залишився в готичному стилі. Реставраційні роботи також проводились у 1975-1978 роках. В 1973 році, в храмі був музей атеїзму. Архітектура Церква є кам'яною однонавною базилікою, побудованою в готичному стилі з прямокутними хорами і чотириярусною баштою, в якій розташована дзвіниця, перекритою шатровим дахом. Яруси вежі відокремлені в екстер'єрі карнизами. На першому з них залишились двері в формі стрілчастої арки. Вікна в церкві вузькі і високі з широкими відкосами. Склепіння в церкві хрестоподібне. Церква відштукатурена, проте частина кам’яної кладки стіни після останнього ремонту залишилась нештукатурена, щоб можна було уявити собі первинний вигляд храму. Див також Костел Воздвиження Святого Хреста (Берегове); Реформатська церква (Мукачево); Реформатська церква (Тячів); Реформатська церква (Ужгород). Примітки
Рудькова (Чортків)

Рудькова (пол. Rudkowa) — хутір, розташований за 2,5 км від міста Чорткова. Історія Хутір відомий з XIX століття. Нині від хутора залишилася лише назва вулиці. 1901 року австрійські майстри на території хутора збудували водозабір «Рудькова балка» (за бургомістра Чорткова Людвіга Носса, проєкт виготовлений львівським інженером Марцелієм Маслянкою). Унікальність цієї споруди полягає й в тому, що вода самопливом, без будь-яких механізмів, подавалася в центральну частину міста дерев'яними жолобками. Населення У 1949 році на хуторі 10 дворів, 41 житель. Примітки Посилання
Монастир Чину святого Василія Великого (Чортків)

Монастир Чину святого Василія Великого в Чорткові — монастир отців Василіян Української греко-католицької церкви в м. Чортків Тернопільської области. Історія Зі створенням Бучацької єпархії та обранням Чорткова її осідком виникла потреба в будівництві нових храмів. Влітку 2006 року було прийнято рішення про будівництво, зокрема, храму Преображення Господнього. Восени того ж року на місці майбутньої церкви встановили хрест і відправили першу Службу Божу. Навесні 2007 року збудували підвальний поверх, який 22 травня освятив владика Бучацької єпархії Іриней Білик. 19 серпня 2007 року владика освятив і верхню частину храму. 22 червня 2011 року церква отримала статус монастиря. У 2014 році розпочалося будівництво нової будівлі для монастиря. Настоятелі Джерела Парафія м. Чортків. Монастир Чину святого Василія Великого // Бучацька єпархія УГКЦ. Парафії, монастирі, храми. Шематизм / Автор концепції Куневич Б.; керівник проєкту, науковий редактор Стоцький Я. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2014. — С. 368. : іл. — ISBN 978-966-2061-30-7. Література Присяжний, Б. Що світло сонця для тіла, то молитва для душі // Чортківський Вісник. — 2018. — № 15 (4 травня). — С. 3. — (Духовність).
Реформатська церква (Шаланки)

Реформатська церква (Шаланки) — готична церква в селі Шаланки, Закарпатської області, пам'ятка архітектури національного значення (№ 1117). Історія Церква датується XIV століттям з реставраціями та добудовами пізніших періодів. Первинно церква була католицькою та присвячена Всім Святим, як свідчать записи в папському реєстрі податків за 1332 рік. На початку XVI століттям (орієнтовно в 1540 році) громада перейшла до протестантства, тож внутрішнє убранство церкви також набрало відповідного вигляду, зокрема були винесені статуї та ікони. Є дані про те, що церква була реформатською в 1595 році. Церква горіла кілька разів, після одного з яких (1793 рік) зруйнувалася її вежа. Насьогодні після пожеж і ремонтів від середньовічної будівля залишились вежа та частина південної стіни. Зокрема, після ремонту, проведеного в 1821 році церква втратила низку готичних елементів, було зруйноване святилище і добудована її східна частина. Всередині храму зберігається камінь з гербом родини Баторі, та надгробний камінь Гашпара Кун Рожальї (датований 24 грудня 1608 року). В церкві під час її реконструкції було виявлено герб села. В храмі служили пастори: Бігорі Лойош (1898-1932), Горкої Лойош (1933-1959), Лойош Мігай ( 1959-1999), Ловрінцней Фабіян Єва (1999-2003), Тегзе Лорант (2003-2009), Отілло Болог (з 2009 року). В цьому храмі князь Ференц Ракоці II, який очолив національно-визвольну війну угорців проти Габсбургів 1703-1711 рр., у 1711 році провів завершальний сейм куруців, про що свідчить напис на хорах храму: В храмі зберігається старовинний церковний посуд : позолочені та срібні кубки (1711 р.), срібний глечик (1726 р.). Архітектура Будівля церкви прямокутна в плані з прямокутною прибудовою у її північній частині, доповненою під час реконструкції в 1873 році. Про її середньовічне походення свідчать стрілчасті вікна та кутові контрафорси. Притвор був прибудований в 1936 році, а кількаярусна кам'яна башта-дзвіниця з невеличкими вікнами шпилевидним завершенням та чотирма кутовими вежами з шпилями по периметру завершення була прибудована в 1789 році (до цього башта була дерев'яна). Див також Костел Серця Ісуса (Бене); Церква Івана Хрестителя (Кідьош); Готичний реформатський храм (Четфалва); Костел святої Єлизавети (Хуст); Костел Воздвиження Святого Хреста (Берегове). Примітки
Marinka urban hromada

Marinka urban hromada (Ukrainian: Мар'їнська міська громада) is a hromada of Ukraine, located in Pokrovsk Raion, Donetsk Oblast. Its administrative center is the city Marinka. It has an area of 485.3 square kilometres (187.4 mi2) and a population of 33,643, as of 2020. The hromada contains 17 settlements: 2 cities (Marinka and Krasnohorivka) and 15 villages: See also List of hromadas of Ukraine References
Мар'їнська міська громада

Мар'їнська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Покровському районі Донецької області з адміністративним центром у місті Мар'їнка. Загальна інформація Площа території — 485,3 км², населення громади — 33 643 особи (2020 р.). Населені пункти До складу громади увійшли міста Красногорівка, Мар'їнка, села Антонівка, Бажане Друге, Бажане Перше, Георгіївка, Єлизаветівка, Зоряне, Іллінка, Катеринівка, Костянтинівка, Максимільянівка, Новомихайлівка, Олександропіль, Парасковіївка, Перемога, Романівка та Славне. Історія Створена у 2020 році, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області», шляхом об'єднання територій та населених пунктів Красногорівської, Мар'їнської міських, Єлизаветівської, Зорянської, Катеринівської, Костянтинівської, Максимільянівської та Новомихайлівської сільських рад Мар'їнського району Донецької області. Примітки
Toretsk urban hromada

Toretsk urban hromada (Ukrainian: Торецька міська громада) is a hromada of Ukraine, located in Bakhmut Raion, Donetsk Oblast. Its administrative center is the city Toretsk. It has an area of 67.5 square kilometres (26.1 mi2) and a population of 66,369, as of 2020. The hromada contains 19 settlements: 2 cities (Toretsk and Zalizne), 2 villages (Leonidivka and Yuriivka), and 15 rural settlements: See also List of hromadas of Ukraine References
Торецкая городская община

Торецкая городская общи́на (укр. Торецька міська громада) — территориальная община в Бахмутском районе Донецкой области Украины. Местное самоуправление в общине отсутствует, так как по соображениям безопасности невозможно провести выборы в городской совет. Община управляется военно-гражданской администрацией. Административный центр — город Торецк. Население составляет 75 153 человека. Площадь — 67,8 км². В общине есть 10 шахт(Пивничная, Пивденная, Центральная, Новая, имени Артёма, Торецкая, Валюга, Фомиха, N10, N12). Населённые пункты В состав общины входит 2 города Зализное Торецк 7 пгт Курдюмовка Нелеповка Нью-Йорк Петровка Пивденное Пивничное Щербиновка 2 села Леонидовка Юрьевка и 8 посёлков Валентиновка Дачное Дылеевка Дружба Крымское Озаряновка Сухая Балка Шумы Примечания Ссылки Официальный сайт общины Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 57. — 441 с. (укр.)
Торецька міська громада

Торецька міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Бахмутському районі Донецької області, з адміністративним центром у місті Торецьк. Загальна інформація Площа території — 67,9 км², населення громади — 67 394 осіб, з них: міське населення — 64 202 особи, сільське — 3 192 особи (2020 р.). Населені пункти До складу громади увійшли міста Залізне, Торецьк, селища Валентинівка, Дачне, Диліївка, Дружба, Курдюмівка, Кримське, Неліпівка, Нью-Йорк, Новоспаське, Озарянівка, Південне, Північне, Суха Балка, Шуми, Щербинівка та села Леонідівка, Юріївка. Історія Створена у 2020 році, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області», шляхом об'єднання територій та населених пунктів Торецької міської ради Донецької області, Залізної міської та Новгородської, Північної й Щербинівської селищних рад Торецької міської ради Донецької області. Примітки
Басейна, 17

Житловий будинок № 17 (будинок управління капітального будівництва Київського міськвиконкому) — будинок архітекторки Ольги Лозинської, розташований у Києві, на Басейній вулиці. Будівля — один із помітних зразків архітектури 1950-х років, виразний акцент, який замикає перспективу Еспланадної вулиці. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 305 від 19 лютого 2002 року поставлений на облік пам'яток архітектури місцевого значення (охоронний номер 381). Історія будівлі У 1950-х роках ділянку між чотириповерховою (№ 15) і двоповерховою (№ 19-а) будівлями відвели для управління капітального будівництва Київського міського виконкому. Упродовж 1954—1955 років тут звели будинок за проєктом архітектори Ольги Лозинської. У добу боротьби з надмірностями в будівництві у фаховому журналі «Архітектура і будівництво» за 1955 рік робота Лозинської зазнала критики. Зокрема відзначалось, що двоповерховий цоколь з аркою-проїздом зіпсували архітектуру будівлі. Після 2000 року добудували восьмий поверх. Архітектура Первісно семиповерхова, згодом восьмиповерхова, цегляна, прямокутна у плані будівля має бутові та залізобетонні фундаменти й залізобетонні перекриття. Симетричний фасад оформлений у стилі радянського неокласицизму. Центральну вісь на рівні третього—п'ятого поверхів акцентує декоративний портик, фланкований тричвертєвими корінфськими колонами й пілястрами. Під портиком — велика в'їзна арка з кесонованим склепінням. Над антаблементом портика розміщено вікно, ліпне обрамлення якого перегукується з аттиком будинку № 15, що стоїть поруч. Площину фасаду формує цегляна кладка. Нижні два поверхи обличковані рустованими бетонними плитами. Балконі та віконні прорізи декоровані ліпленням. Примітки Джерела Михайло Кальницький. Житловий будинок Управління капітального будівництв Київського міськвиконкому // Звід пам'яток історії та культури України: Київ: А—Л. — К. : "Українська енциклопедія" імені Миколи Бажана, 1999. — Т. 1, ч. 1. — С. 188. Басейна вулиця, 17 // Пам'ятки історії та культури України: Каталог-довідник. Зошит 2: Каталог-довідник пам'яток історії та культури України: м. Київ / В. О. Горбик (кер. автор. колект.) та ін. — К., 2007. — С. 14. — ISBN 978-966-8999-05-5. Покінчити з архітектурними надмірностями в Україні // Архітектура і будівництво. — 1955. — № 6. — С. 7—12.
Великочорнокінецька загальноосвітня школа

Великочорнокінецька загальноосвітня школа I—ІІІ ступенів — навчальний заклад у селі Великі Чорнокінці Колиндянської сільської громади Чортківського району Тернопільської области. Історія У 1861 р. вже функціонувала однокласна народна школа (вчитель Захарій Білінський). Протягом певного часу в селі діяла тривіальна школа (зокрема, у 1871 р.), учителем в якій працював Захарій (або Захаріяш) Білінський (пол. Zacharyasz Biliński). Потім протягом певного часу діяла 2-класна народна школа. Учителями в ній працювали: у 1875 р. — Захарій (або Захаріяш) Білінський, у 1880 — Леон Левицький (пол. Leon Lewicki). У школі учнів в 1952 році — 284, 1973 — 599;у 1952 році — 10 вчителів.[джерело?] 1 липня 1892 р. у Великих Чорнокінцях школу, згідно з ухвалою Крайової шкільної ради, перетворено в двокласну; 30 листопада 1894 — у чотирикласну У 1921 р. — відкрито школу з польською мовою навчання; 1925 р. рішенням Кураторії шкільного округу в Львові запроваджено польсько-українську мову викладання у 5-класній загальній школі у Великих Чорнокінцях, згодом — у 6-класній. У 1939 р., після встановлення радянської влади, діяла 7-класна школа. 1 вересня 1953 р. відкрито середню школу. У серпні 2003 р. відбулося урочисте святкування п'ядесятилітнього ювілею створення середньої школи. До 2016 року підпорядковувалася Чортківській районній раді. У 2016 р. перейшла у підпорядкування Колиндянської сільської громади. Школу відвідував відомий письменник, лауреат шевченківської премії Р.Андріяшик, поетеса Ганни Костів-Гуски, краєзнавці з Борщева, поет Іван Драч (1998) та єпископ Австралії і Нової Зеландії П.Стасюк (15 вересня 1998).[джерело?] Сучасність У 11 класах школи навчається 127 учнів, у школі викладають англійську та німецьку мови. Педагогічний колектив Педагогічний колектив складається з 19 педагогів. Керівництво Юрченко П.В. (1953—1971), Яхницький Є.М. (15 грудня 1971 — січень 1984), Галябарда О.А. (січень 1984 — ?), Клапків Ганна Іванівна (від ?). Відомі випускники Тиха Ганна Семенівна (бл. 1936) Хамчук Петро Михайлович (1936,6-й клас) Боднар Федір Іванович (бл. 1951) Довгошия Петро Іванович (1973) Примітки Джерела Довгошия П., Уніят В., Федечко М. Великі Чорнокінці // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 3 : М — Ш. — С. 458—461. — ISBN 978-966-457-246-7. Історія і сьогодення // Великочорнокінецька загальноосвітня школа Посилання Великочорнокінецька ЗОШ I—III ст. [Архівовано 26 травня 2022 у Wayback Machine.] // ТерноВікі Великочорнокінецька загальноосвітня школа І-III ступенів // #Відкрита школа
Млинки (Залісянська сільська рада)

Млинки — колишній хутір в Україні, нині — частина села Залісся Тернопільської области. Географія Розташований за 0,7 км від села Залісся. Історія У 1970-х роках хутір приєднали до с. Залісся. У хуторі Млинки була хата-читальня. Організатором був Бойчук Володимир. Людей там жило багато, сходилися у хату-читальню і проводили просвітницьку роботу. Пам'ятки На хуторі Млинки є геологічна пам’ятка природи загальнодержавного значення — карстова печера (охоронна зона — 0,5 га), що вражає багатством кристалічних форм (кристалічні драпірування, друзи), структурними модифікаціями гіпсів, які виникли за рахунок вторинної кристалізації. Майже 100 років тому біля Залісся місцеві жителі добували гіпс (алебастр) для власних потреб, вирубали в скелі величезну нішу і натрапили на щілини, що вели далеко під землю. Першим дослідником печери був учитель Михайло Біль. Цим витвором природи дедалі більше зацікавлюються вчені й туристи з різних країн. Нині печера передана для науково-дослідних та рекреаційних робіт Чортківському спелеоклубові «Кристал». Довжина ходів печери — понад 44 км. Майже щороку спелеологи відкривають нові ходи, і в 2008 р. досліджено, що печера з’єднана з печерою с. Угринь того ж Чортківського району, оскільки кільцьовані кажани, які мешкають у печері Млинки, були знайдені у печері в Угрині. Населення У 1952 р. на хуторі — 120 дворів, 430 жителів. Примітки Джерела Бойко В., Уніят В., Федечко, М. Млинки // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 3 : М — Ш. — С. 471. — ISBN 978-966-457-246-7. Посилання Проєкт «Історії (не) забутих сіл Тернопільщини» — Млинки на YouTube // Суспільне Тернопіль. — 2021. — 20 вересня. Мандрівник Борис Гора залишив місто і переїхав жити на хутір. Ранок на Суспільному на YouTube // Суспільне Тернопіль. — 2021. — 23 вересня.
Лопатівка

Лопатівка (пол. Łopatowka) — колишнє село в Україні, нині — частина села Колиндяни Тернопільської области. Топоніміка Микола Крикун подає наступні варіанти назв с. Лопатівка, зафіксовані у хронологічному порядку у відповідних джерелах: Łopotowce, с. — Кам'янецька земська книга 1604, 1617, 1631; Łopotowce, с. — Подимний реєстр 1629; Łopatowka alias Kołyndziany, с. — Кам'янецька земська книга 1636; Łopatowka alias Kołyndziany, с. — Ком. р. 1678. Історія У багатотомному виданні актових джерел, які перебували в архіві монастиря отців Бернардинів у Львові, є перша згадка про село Лопотівці. Згідно акту від 16 липня 1449 року, який зареєстрували в Теребовлі, Зимгунд Кердей отримав вищезгадане село. У XVI ст. і першій половині XVIII ст. с. Лопотівці. Згодом не існує. Примітки Джерела Лопатівці // Подільське воєводство у XV—XVIII століттях : [арх. 6 липня 2020] : Статті і матеріали : [збірник] / М. Крикун; Наук. т-во ім. Шевченка, Українознав. наук. б-ка НТШ. — Львів : [Вид-во Львівської Політехніки], 2011. — С. 192. — ISBN 978-617-607-064-1.