NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кременецки замък

Кременецкият замък (на украински: Кременецький замък) е фортификационно отбранително съоръжение в град Кременец, Тернополска област на Украйна. Замъкът е построен върху стръмния варовиков хълм Бона (397 м надморска височина). Детинецът се е намирал в западната, най-недостъпната част на замъка. Издига се на около 100 метра височина над града. История Кременецкият замък е бил известен като непревземаема крепост, на която са правени няколко безуспешни опита за завладяване: 1226 г. – от унгарския крал Андраш II 1240 – 1241 – от Бату 1255 – от Куремса През 1261 г. замъкът е съборен по заповед на княз Василко по молба на Бурундай. Замъкът е възстановен през XIV-XVI век от литовските князе Любарт, Витовт, Свидригайло. През 16 век замъкът има 2 моста и 3 кули: Надвратна, Черлена, Кулата над новия дом; княжески дворец, помещение за гарнизона, караулна, църква Св. Михаил. През 16 век започва строителството на кладенец, но не е завършен. По стените покрай хълма е имало бойници за оръдия. Естествената недостъпност, запасите от оръжие, барут и вода са позволявали на защитниците на замъка да издържат на обсада дълго време. През 1536 г. замъкът преминава във владение на кралица Бона. Той е възстановен в ренесансов стил и защитата му е укрепена. След 6-седмична обсада през есента на 1648 г. замъкът е превзет от казаците на Максим Кривонос. Според легендата убитите по време на нападението са погребани на Пятницкото гробище. Впоследствие замъкът губи военното си значение и не е поддържан. 3D модел на замъка През 2019 г. компанията AERO3Dengineering разработва 3D модел на Кременецкия замък. Архитектура Оцелели са квадратната двуетажна Надвратна кула, готическа входна арка и частично – странични защитни стени с дебелина 2,3 м и височина 8 – 12 м, както и Кулата над новия дом. В замъка има две плочи: за архитектурен паметник и мемориална в чест на битката с Бату. Галерия Източници Литература Г. Чернихівський. Кременецький замок // Тернопільський енциклопедичний словник. – Тернопіль: видавничо-поліграфічний комбінат Збруч, 2005. – Т. ІІ. – ISBN 966-528-197-6. Замки Тернопілля // Часопис Галицька брама. – Центр Європи, 2007. – С. 22. – (№ 5 – 6(149 – 150)). Крощенко Л. М., Тюпич А. Д. До питання про городні Кременецького замку // Український історичний журнал. – № 7. – 1975. – С. 107 – 113.
Castillo Kremenets

El castillo Kremenets es un fortín localizado en Kremenets, Ucrania.​​​ Historia El castillo fue construido en la cima de una montaña escarpada llamada Bona monte, esta montaña domina la ciudad. La torre del homenaje se encuentra en su lado oeste, y su anchura era de 65 metros (213 pies) de longitud y de 135 metros (443 pies). Toda la elevación fue rodeada por un muro de piedra. En el siglo XVI, el castillo tenía tres torres.​ En octubre de 1648, después de permanecer durante seis semanas, el coronel de cosacos Maksym Krzywonos conquistó el castillo y lo destruyó. El castillo no fue reconstruido y cayó en mal estado, que sigue siendo hasta nuestros días.​ Referencias
Château de Kremenets

Le château de Kremenets (Сидорівський замок) est une imposante ruine d'une forteresse construite par Marcin Kalinowski à Kremenets, une ville située dans l'oblast de Ternopil, en Ukraine. Le château est perché sur une colline qui surplombe la ville. Il a été nommé (ukrainien : Кременецький замок, lituanien : Kremenecio pilis, polonais : zamek w Krzemieńcu). Place forte il eut à résister à André II de Hongrie en 1226, en 1240 – 1241 à Batu Khan de la Horde d'or et encore en 1255. En 1261, Vassilko Romanovitch le démantela sur la demande de Boroldaï ; il fut relevé par ses nouveaux propriétaires Vytautas le Grand, Lioubartas et Švitrigaila. En 1536, il devint la propriété de Bona Sforza qui le rénova et l'étendit, il revint ensuite dans le douaire des rois de Pologne. Il fut pris en 1648 par Maksym Kryvonis qui en massacra une partie de la population. En images Notes et références Voir aussi Liste de châteaux ukrainiens. Portail des châteaux Portail de l’Ukraine
Castello di Kremenec'

Il castello di Kremenec' (in ucraino Кременецький замок?; in lituano Kremenecio pilis; in polacco zamek w Krzemieńcu) è una costruzione difensiva situata nella città di Kremenec', nell'oblast' di Ternopil, in Ucraina. Il castello venne costruito con delle pietre calcaree in cima a una ripida collina. Il dongione si trovava sul suo lato occidentale e le sue dimensioni erano pari a 65 m in termini di larghezza, 135 m invece di lunghezza. Tutta la costruzione era circondata da un alto muro di pietra, mentre nei primi anni del XIII secolo venne impiegato il legno come materiale da costruzione. Storia Il castello si attirò la fama di roccaforte inespugnabile e venne gestito da numerosi proprietari illustri, tra cui: Il re ungherese Andrea II nel 1226; Batu Khan nel 1240-1241. Il castello di Kremenec' fu uno dei pochi a sopravvivere alle incursioni delle orde mongole nelle terre della Rus' di Kiev Kuremsa, un tumen di Batu Khan, nel 1255; Nel 1261, la fortezza fu demolita per ordine di Vasil'ko Romanovič, il principe locale, su richiesta di Boroldai, generale mongolo. Il castello fu nuovamente ricostruito dai proprietari Liubartas, Vitoldo e Švitrigaila; Nel 1569, la struttura divenne di proprietà della regina Bona Sforza, con una serie di ristrutturazioni compiute in uno stile architettonico rinascimentale; Nel 1648, il bastione del maresciallo fu catturato da squadroni di cosacchi dopo un assedio durato sei settimane. A guidare l'attacco era stato il comandante cosacco Maksym Kryvonis. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Kremenec' Collegamenti esterni Modello 3D del castello di Kremenec', su sketchfab.com. URL consultato il 16 ottobre 2024.
Zamek w Krzemieńcu

Zamek w Krzemieńcu – ruiny zamku z XIII-XIV wieku, przebudowanego w XVI wieku, znajdujące się w Krzemieńcu na terenie dzisiejszej Ukrainy. Historia W XII wieku wzniesiono tu drewniany gród książąt ruskich, których drewniane umocnienia zastąpiono murowanymi w XIII-XIV wieku. Zamek ufortyfikowany był na tyle silnie, że w roku 1226 nie mógł go zdobyć król Andrzej Węgierski, a w 1241 Tatarzy. W 1321 roku Krzemieniec wraz z Łuckiem znalazł się pod panowaniem Litwy, później Polski jako siedziba starostwa grodowego w województwie wołyńskim. W latach 1409–1418 więziony tu był przez księcia Witolda jego kuzyn Świdrygiełło za sprzymierzanie się w czasie Wielkiej wojny z Krzyżakami przeciwko Jagielle i Witoldowi. Uwięzienie nie było ciężkie i zarządzający zamkiem zbieg krzyżacki Konrad z Falkenbergu pozwalał Świdrygielle przyjmować gości, spośród których książęta Daszko Ostrogski i Aleksander Nos postanowili pomóc Świdrygielle w ucieczce. Wysłali dwóch ludzi, którzy weszli w skład załogi zamkowej i w nocy 24 marca 1418 otworzyli bramy zamku, do którego wdarło się 500 ludzi księcia Ostrogskiego. Wymordowano całą załogę, w tym broniącego się z mieczem w ręku Konrada z Falkenbergu. W 1536 roku starostwo krzemienieckie otrzymała od męża Zygmunta Starego królowa Bona. Z jej inicjatywy dokonano przebudowy zamku na renesansowy i wzmocniono umocnienia. W okresie późniejszym zamek należał do kolejnych królów polskich. W październiku 1648 roku po 6-tygodniowym oblężeniu pułkownik kozacki Maksym Krzywonos zdobył zamek i zburzył go. Nie odbudowany zamek popadł w ruinę. Architektura Zamek wzniesiono na wierzchołku stromej góry zwanej Górą Bony, górującej nad miastem. Ukształtowanie terenu wymusiło nieregularny plan zamku. Z zamku zachowały się mury przyziemia – od wschodu wieża bramna z przejazdem i platformą od strony urwiska, fragmenty murów obwodowych, od zachodu budynek mieszkalny i dwie kondygnacje ceglanej wieży wzniesionej na planie kwadratu. W XVI wieku zamek posiadał trzy wieże i po modernizacji jego mury wyposażono w artylerię. Przypisy Bibliografia Tadeusz Polak: Zamki na Kresach: Białoruś, Litwa, Ukraina. Warszawa: Pagina, 1997, s. 180-181. ISBN 83-907506-0-0. Stanisław Sławomir Nicieja, Twierdze kresowe Rzeczypospolitej, Wydawnictwo Iskry, Warszawa, 2006, ss. 89-109, ISBN 83-244-0024-9 Linki zewnętrzne Archiwalne widoki zamku w bibliotece Polona
Гнізенський заказник

Гні́зенський заказник — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні, об'єкт природно-заповідного фонду. Розташований у межах Тернопільського району Тернопільської області, біля села Базаринці, за межами населених пунктів, у заплаві річки Гнізна. Площа — 44,7 га. Статус отриманий відповідно до рішення Тернопільської обласної ради № 838 від 8.12.2017 року «Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду Тернопільської області». Перебуває у користуванні Базаринської сільської ради. Створений з метою охорони, збереження у природному стані та раціонального використання типових водно-болотних комплексів, місць зростання рідкісних видів рослин. Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Рішення Тернопільської обласної ради №838 від 8.12.2017 року «Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду Тернопільської області»
Myriv

Myriv (also called Nemyrivsʹke Skifsʹke Horodyshche) was an ancient (Iron Age) Scythian settlement in Ukraine. It was one of the largest Scythian cities in Ukraine between the rivers of Dniester and Dnieper. History It was founded in 800-750 BC. In 900-1250 AD it was a Ruthenian settlement of Kyivan Rus. The city was destroyed during the Mongol invasion of Rus. After the Mongols left Kyivan Rus (Ukraine), the city was rebuilt elsewhere. It was first mentioned under its modern name of Nemyriv in 1506. In 1872, its site belonged to Count Grigory Stroganov, who resettled peasants from its land to be its owner. In 1908, his daughter, Maria Shcherbatova, visited the site. Description The settlement covers an area of over 100 hectares, making it the largest Scythian site in Ukraine. It was surrounded by a moat and a rampart of 9 hectares. According to archaeological studies conducted in the site, the inhabitants of Myriv belonged to the Chernoles culture of the Iron Age. References
Немирівське городище

Неми́рівське городи́ще (також Немирівські вали, або Великі вали) — одне з найбільших міст скіфського часу, ранньої залізної доби України (ІХ — V ст. до н. е.) поміж Дністром і Дніпром. Вважається одним із «Семи чудес Вінниччини». Час і місце Розташоване біля села Сажки на східному Поділлі (за 4 км від міста Немирів, за 46 км на південний схід від Вінниці). Датується 700—500 роками до н. е. У 900–1250 рр. на території городища знаходилося селище часів Русі. Також віднайдено залишки поселення середнього етапу трипільської культури (ВІІ), початок IV тис. до н. е. У 1862 році землі городища належали графу Григорію Строганову. Він відселив місцевих селян із земель і залишився єдиним господарем. У 1908 році донька Григорія Строганова Марія Григорівна Щербатова відвідала городище. Опис городища Городище займає площу понад 100 га. Обнесені ровом і земляним валом 9 га були безпосереднім місцем містечка. Решта території використовувалася, напевно під час війни для схованки мешканців краю. Земляні вали тут ще й дотепер подекуди сягають 7-9 м висоти, завширшки 32 м, а по периметру протяжність їх до чотирьох з половиною кілометрів. Первинна висота валів становила понад 30 метрів. Розкопками відкриті землянкові хати з глинобитними вогнищами, господарські ями та черені. Жителі городища займались землеробством і скотарством, торгували з Північним Причорномор'ям, зокрема з грецьким містом Ольвією. Етнічна і археологічна належність Археологічно найдавніші шари ранньої залізної доби належать до Чорноліської культури. Геродот називав мешканців цього краю скіфами-орачами. Транспорт Приміським поїздом «Вінниця-Гайворон» до зупинки «Сажки» (наступна після Немирова). Див. також Немирівське городище (пам'ятка природи) Галерея Джерела та література В. П. Білозер. Немирівське городище // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2010. — Т. 7 : Мл — О. — С. 366. — ISBN 978-966-00-1061-1. Посилання Немирівське городище — Великі Вали. Розклад руху приміських поїздів по з.п. Сажки Немирівське городище
Magyarország ungvári főkonzulátusa

Magyarország ungvári főkonzulátusa (ukránul: Генеральне консульство Угорщини в м. Ужгород) Magyarország és Ukrajna kapcsolatainak egyik intézménye, az anyaország és a kárpátaljai magyarság kulturális és adminisztratív kapcsolatainak egyik központja. 1991-ben nyílt, mint a kijevi főkonzulátus filiáléja, majd 1993-ban vált önálló főkonzulátussá. A főkonzulátus Ungváron az Ung folyó partjához közel, a Pravoszláv part 12. (Православна набережна., 12.) alatt található. Vezetője 2021-től Bacskai József. Története A kárpátaljai magyarság két legjelentősebb városa közül a legnagyobb a régió székhelye Ungvár (2011-ben 116 ezer lakos, közülük 8000 magyar), a legtöbb magyar azonban Beregszászon él (1990-ben 29 ezer lakos, közülük 15 ezer magyar). Ezért a két településnek kiemelt jelentősége van Magyarország számára. A Szovjetunió fennállása idején, 1969-ben azonban Kijevben nyitották meg a főkonzulátust (ma: Magyarország kijevi nagykövetsége), mondván: félúton fekszik Budapest és Moszkva között. A magyarlakta területeken konzulátus nyitására tehát volt igény, erre azonban csak a magyarországi rendszerváltást követően kerülhetett sor: 1991. augusztus 10-én (két héttel Ukrajna függetlenségének kikiáltása előtt) nyílt meg Ungváron a kijevi főkonzulátus filiáléja, melyet két évvel később, 1993. június 2-án emeltek önálló főkonzulátusi rangra. Az első főkonzulunk Monori István lett. A főkonzulátus korábban Ungváron a Viszoka utcában (Magas utca) működött, 2006-ban költözött jelenlegi helyére, a Pravoszláv partra. Hatásköre A főkonzulátus konzuli kerülete a Kárpátontúli területének két járása (ungvári és munkácsi, járások), Lvivi terület, Ivano-frankivszki terület, Csernyivci terület tartozik az ungvári konzuli kerülethez. Főkonzulok Monori István (1993–1995) Németh János (1995–1999) Szakács Zoltán (1999–2003) Szabó Ottó (2003—2005) Sziklavári Vilmos (2005–2010) Bacskai József (2010–2015) Buhajla József (2015–2020) Bacskai József (2021-től) Jegyzetek
Генеральне консульство Угорщини в Ужгороді

Генеральне консульство Угорщини в Ужгороді (угор. Magyarorszag ungvári főkonzulatusa) — дипломатична місія Угорщини в Ужгороді. Консульство є важливою частиною українсько-угорських відносин і одним з центрів культурних та адміністративних зв'язків між Угорщиною й етнічною частиною угорського населення Закарпаття. Будівля знаходиться за адресою Православна набережна, 12. Консульство було відкрито 10 серпня 1991 році, за кілька тижнів до відновлення української незалежності, як філія Генерального консульства в Києві. А вже 2 червня 1993 року воно стало повноцінним Генеральним консульством Угорщини в Україні. До сфери компетенції Генерального консульства Угорщини в Ужгороді входять чотири області: Закарпатська, Львівська, Івано-Франківська та Чернівецька. Історія Перше консульство Угорщини в Україні було відкрито в 1969 році в Києві, як засіб зв'язку між Будапештом і Москвою, попри те, що центрами етнічних угорців на території України являються міста Ужгород і Берегове. З цієї причини, в 1991 році, за кілька тижнів до відновлення незалежності України було відкрито консульство в Ужгороді, яке 2 червня 1993 року отримало статус Генерального консульства. Таким чином, посольство в Києві втратило статус Генерального, а центром українсько-угорських відносин став Ужгород. А у 2008 році відкрилося і консульство в Берегові. Першим генеральним консулом в Ужгороді став Іштван Монорі, який займав цю посаду до 1995 року. А з 2015 року цю посаду займає Йожеф Бугайло. Генеральні консули Іштван Монорі (István Monori) (1993—1995) Янош Немет (Németh János) (1995—1999) Золтан Сакач (Zoltán Szakács) (1999—2003) Отто Сабо (Ottó Szabó) (2000—2005) Вілмош Сіклаварі (Vilmos Sziklavári) (2005—2010) Йожеф Бачкаі (József Bacskai) (2010—2015) Йожеф Бугайло (József Buhajla) (2015—2020) Йожеф Бачкаі (József Bacskai) (2021—) Див. також Посольство Угорщини в Україні Українсько-угорські відносини Примітки
Славутич

Славу́тич (на украински: Славутич) е град в Киевска област, Украйна, построен през 1986 г. с цел да подслони евакуираните работници от Припят след Чернобилската авария. Разположен е на 45 km североизточно от Припят и на 40 km западно от Чернигов. Въпреки че географски попада в Черниговска област, градът административно е подчинен на Киевска област. Към 2014 г. има население от 25 112 души. История Чернобилската авария принуждава правителството да евакуира 50-те хиляди граждани на гр. Припят. За да продължи експлоатацията на Чернобилската АЕЦ след аварията, през октомври 1986 г. е взето решение за построяване на нов град, който да подслони работниците на централата. През ноември градът е проектиран, а през декември започва строежът. В него участват строители от 8 съветски републики: Украйна, Русия, Литва, Латвия, Естония, Грузия, Армения и Азербайджан. Това придава на всеки квартал различен, национален стил на архитектура. През 1987 г. в града вече живеят хора. Това е най-младият град в Украйна. Население Славутич има висока раждаемост и ниска смъртност. Това е градът с най-ниска средна възраст в Украйна. Повече от една трета от населението на града са деца. Все пак се наблюдава и отлив на младото население, дължащ се на закриването на атомната централа. Етнически състав Към 2001 г. в Славутич живеят: Икономика До 2000 г. девет хиляди души от града работят в Чернобилската АЕЦ. След официалното затваряне на централата, повечето служители са заети с извеждането ѝ от експлоатация и обезопасяването ѝ. Тъй като в миналото централата е създавала повечето приходи към бюджета на града, след затварянето ѝ градът получава статут на специална икономическа зона. Славутич разполага и с жп гара на линията Чернигов – Чернобил. Външни препратки ((en)) Slavutych, Ukraine ((en)) The Town Chernobyl Built – The Wall Street Journal Източници
Slavútitx

Slavútitx (en ucraïnès Славу́тич) és una ciutat a l'extrem nord d'Ucraïna. Està situada a la riba esquerra del riu Dnièper, a 40 km en línia recta de Txernòbil, a 45 km de Prípiat i a 200 de Kíev. Es troba a la província de Txerníhiv, però és un enclavament que pertany administrativament a la província de Kíev. El 2021 tenia una 24.685 habitants. Història La ciutat fou construïda immediatament després de l'accident de Txernòbil i hi viuen la majoria dels treballadors de la planta nuclear i llurs famílies, que provenen principalment de Prípiat. Referències
Slavutytj

Slavutytj (ukrainsk: Славу́тич) er en by og hromada (kommune) i det nordlige Ukraine, der blev bygget til det evakuerede personale fra Tjernobyl-kernekraftværket efter katastrofen i 1986, der fandt sted nær byen Pripyat.Selv om den er gografisk placeret i Tjernihiv rajon, Tjernihiv oblast, er Slavutych administrativt underlagt Kyiv oblast og er en del af Vysjhorod rajon. I 2025 havde byen 19.000 indbyggere. Geografi Slavutych ligger på venstre bred af floden Dnepr, 40 kilometer fra Tjernihiv, 45 kilometer fra byen Pripjat, 50 kilometer fra Tjernobyl (begge i Ivankiv rajon) og 200 kilometer fra Kyiv. Selv om den geografisk ligger i Tjernihiv rajon (en del af Tjernihiv oblast, indtil 2020 i Ripky rajon), hører den administrativt set til Kyiv oblast. Det er en administrativ eksklave, som før 2020 ikke hørte til nogen rajon. Før den administrative reform i 2020 blev byen klassificeret som en by af regional betydning. I 2020 blev Slavutych nedgraderet til en by af distriktsbetydning og blev en del af Vysjhorod rajon. Referencer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Slavoutytch

Slavoutytch (en ukrainien : Славутич) est une ville nouvelle de l'oblast de Kiev, en Ukraine. Sa population s'élevait à 24 826 habitants en 2013. Géographie Slavoutytch est située près du fleuve Dniepr, à 38 km à l'est de Tchernihiv, à 48 km au nord-est de Pripiat et à 123 km au nord de Kiev. Slavoutytch est une exclave, faisant partie de l'oblast de Kiev, mais physiquement située à l'intérieur de l'oblast de Tchernihiv. Histoire La ville a été construite après la catastrophe nucléaire de Tchernobyl survenue le 26 avril 1986. Elle a été fondée par Erik Pozdychev afin d'accueillir la population ayant quitté Tchernobyl et les alentours en raison de la contamination. Elle a remplacé la ville de Prypiat, qui est devenue une ville fantôme. La ville devient habitable en octobre 1988. Elle est la plus récente d'Ukraine et la dernière de l'ère soviétique. Aujourd'hui, Slavoutytch doit faire face à d'importants problèmes économiques et sociaux liés à la centrale de Tchernobyl. En effet, environ neuf mille personnes travaillaient dans la centrale. Depuis la fermeture définitive de celle-ci en 2000, le personnel a été considérablement réduit, jusqu'à 3 000 employés environ. Pour participer à sa construction, des architectes et des travailleurs sont venus de huit républiques soviétiques (Ukraine, Russie, Estonie, Lettonie, Géorgie, Lituanie, Arménie et Azerbaïdjan), ce qui explique la division en huit districts, nommés d'après les capitales de ces républiques. En conséquence, chacun des districts possède son propre style. On compte huit garderies, des piscines, un centre de communications, un hôtel de ville, des centres sportifs, des hôtels ainsi que des cliniques modernes. Une gare ferroviaire a été construite afin d'acheminer les ouvriers à la centrale. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Notes et références Bibliographie Ievgeniia Gubkina, Slavutych architectural guide / Slavutich arkhitekturnyi putevoditel'/ Slavutich arkhitekturnii putivnik, Berlin : DOM publishers, 2016: un guide mettant en regard les caractéristiques de l'architecture des différentes RSS de l'Union soviétique et leur rendu dans ce village des nationalités qu'est Slavoutytch. Liens externes Site officiel Sécurité civile et sapeurs-pompiers Portail de l’Ukraine Portail des risques majeurs