NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Великі і Малі Кучугури

Вели́кі і Малі́ Кучугу́ри — орнітологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Василівського району Запорізької області, на північний захід від міста Василівки. Площа природоохоронної території 400 га (у межах земель Василівського лісництва Запорізького держлісгоспу). Статус отримано з 1974 року (Постанова Кабінета Міністрів України від 28.10.1974 р. №500). Переданий під охорону ДП «Запорізьке лісомисливське господарство». Заказник створений з метою охорони місць постійного гніздування та концентрації під час перельотів близько 50 видів водоплавних і коловодних птахів. Із 2006 року заказник є частиною національного природного парку «Великий Луг». Природні особливості Після затоплення Кінських плавнів (Великого Лугу) у північно-східній частині Каховського водосховища, у вигляді архіпелагу з 13 островів залишились Великі і Малі Кучугури. Острови є піщаними масивами з дюнами (заввишки до 20 м). Навколо островів на мілководдях розвинулись масиви рогозово-очеретяних заростей. На підвищених місцях збереглися плавневі ліси з осокора, верб і ендемічної берези дніпровської. На островах і болотах знайшли постійний і тимчасовий (під час міграцій, кочівель і зимівлі) притулок біля 110 видів птахів. Тут гніздяться: качки, лиска, чаплі, мартини, крячки, очеретянки, рибалочка, бджолоїдка звичайна, гуска сіра, лебідь-шипун тощо. Не зважаючи на значну трансформованість колишнього Великого Лугу, на островах і прилеглій акваторії зареєстровано ряд раритетних видів та угруповань рослин і тварин, занесених до Червоної книги України, Зеленої книги України та інших природоохоронних документів. З рослин це сальвінія плаваюча, водяний горіх, латаття біле, глечики жовті, сусак зонтичний, береза дніпровська і т. і. З тварин це черепаха болотна, кулик-сорока, казарка червоновола, огар, нерозень, чернь білоока, орлан-білохвіст, шуліка чорний, мартин каспійський, сова болотяна, вечірниця руда, нічниця ставкова, нетопир лісовий, видра річкова тощо. Уздовж долини Дніпра проходить потужний Південний міграційний шлях перелітних птахів і кажанів, які зупиняються на відпочинок на островах архіпелагу і прилеглій акваторії. Велике значення для відтворення рибного населення мають мілководдя навколо архіпелагу, які слугують важливими нерестстищами. Розташований на островах заказник разом із прилеглою акваторією є частиною водно-болотного угіддя міжнародного значення «Архіпелаг Великі і Малі Кучугури» площею 7740 га — одного із природних (екологічних) ядер Національної екологічної мережі України. Галерея Примітки Див. також Архіпелаг Великі і Малі Кучугури Посилання ВЕЛИ́КІ І МАЛІ́ КУЧУГУ́РИ [Архівовано 13 травня 2016 у Wayback Machine.] // ЕСУ
Закарпатский академический областной театр кукол «Бавка»

Закарпатский академический областной театр кукол «Бавка» (укр. Закарпатський академічний обласний театр ляльок «Бавка») — областной кукольный театр в городе Ужгороде Закарпатской области (Украина), расположен на площади Театральной, 8. Позиционирует себя, как театр перформативных искусств. История Создан в 1980 году. В 1988 году получил помещение в самом центре города на Театральной площади, где в 1920-х годах действовал первый в крае Русский театр «Просвита», основанный известным театральным деятелем Н. Садовским. Возглавляет коллектив ныне директор-художественный руководитель Мирослав Петий, главный режиссёр — заслуженная артистка Украины Наталья Орешникова, главный художник — Паола Полуденная. Труппа состоит из 15 человек, среди которых заслуженные артистки Украины Светлана Кобзиста и Элла Григорьева. Учитывая географическое положение, многонациональный состав региона тщательно формируется репертуар, в котором около 45 спектаклей. Ведущее место занимают украинские авторы. Для удовлетворения потребностей нацменьшинств включены сказки народов мира. Основой репертуара ужгородских кукольников являются постановки по украинским народным и литературным сказкам («Колобок» Е. Патрика, «Подкова к счастью» В. Датчанина по мотивам сказок И. Франко), украинская, русская и мировая классика, такая как детская («Кошкин дом» С. Маршака, «Бармалей» К. Чуковского, «Малыш и Карлсон» М. Коляды по А. Линдгрен, «Сказка шкер» Ю. Чеповецкого, а также «взрослая» («Энеида» Я. Стельмаха по И. Котляревскому, «Сам» Н. Орешниковой по Д. Дефо). Также представлена современная драматургия («Новое платье для принцессы» А. Маслова). В 1990 году коллектив инициировал проведение Международного фестиваля театров кукол «Интеркукла», который стал первым форумом на Украине. В 1997 году театр был включён во Всемирную ассоциацию кукольников (УНИМА). В 2019 году был проведён XVII фестиваль «Интеркукла». Ссылки Сайт театра (укр.)
Залозецький замок

Залозецький замок (Залізцівський замок) — фортифікаційна споруда у містечку Залізці Зборівського району Тернопільської області. Пам'ятка архітектури національного значення. Один з найгірше збережених замків Тернопільщини. Опис замку Руїни Залозецької фортеці стоять над річкою Серет. Пустирище замкового двору оточують лише фрагменти товстих оборонних стін висотою 2,0 — 1,5 м. Збереглися фрагменти північної та західної стіни, напівпідвальний поверх з вузьким коридором. Історія Залозецький замок у XVI — XVIII ст. належав магнатським родинам Вишневецьких і Потоцьких. Не раз був зруйнований під час приступів козацьких, польських, татарських й турецьких військ. У 1603 р. він був одним з чільних пунктів збору раті Лжедмітрія І для походу на Москву. У 1751 році в замку помер один з його власників — Юзеф Потоцький. Значних руйнувань замку завдали російські артобстріли під час Першої світової війни, але до остаточного нищення найбільше долучилися місцеві селяни, які використовували камінь із замку для своїх господарських потреб. Будова Побудований з пісковика, в плані чотирикутний з чотириярусними баштами і підйомним мостом, перекинутим через рів з водою. У північній частині був двоповерховий палац. До північної і південної стін двору прилягали житлові будівлі. У північно-західній частині були розміщені двоярусні каземати з а́рковим проїздом головних воріт, по центральній осі фасаду, та кутовою, неправильною в плані п'ятигранною баштою. В'їзна брама мала білокам'яний портал з рустованих пілястр, що несли антаблемент тосканського ордеру. Підвальний ярус башти, перекритий півциркульним склепінням, вів з двору замку вузьким довгим коридором і сполучався з казематами. Галерея Примітки Література Бойко В. Залозецький замок // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2010. — Т. 4 : А — Я (додатковий). — С. 245. — ISBN 978-966-528-318-8. Рутинський М. Й. Замковий туризм в Україні. Географія пам'яток фортифікаційного зодчества та перспективи їх туристичного відродження: Навчальний посібник.— Київ, 2007.— С. 126 Івченко А. С., Пархоменко О. А. Україна. Фортеці, замки, палаци…— Київ, 2002.— С. 222—223 Посилання Замки України. Залозецький замок. 2022 Замок в пгт. Заложцы (Зализцы) [Архівовано 25 вересня 2014 у Wayback Machine.] (рос.) Zamek w Załoźcach [Архівовано 29 жовтня 2013 у Wayback Machine.] (пол.)
Залізничне (Полтава)

Залізни́чне — історична місцевість, селище в Подільському районі Полтави. Інші назви — селище Залізничників, Клімовка. Селище розташоване, в межиріччі Ворскли і Коломаку — на лівому березі Ворскли між річкою і залізницею Полтава — Кременчук. Селище виникло одночасно з початком будівництва залізниці у напрямку Харків — Кременчук. З перших днів експлуатації залізниці виникла необхідність в ремонті рухомого складу. З цією метою на станції Полтава почалося будівництво паровозоремонтних майстерень, які були відкриті 15 березня 1871 року. Разом зі станцією і майстернями поруч виникло селище залізничників. Адміністративно селище входить до складу Подільського району міста. Орган місцевого самоврядування — селищний комітет. Сьогодні в селищі Залізничників проживає понад 3000 мешканців. Всього домоволодінь 622. Забудова — переважно приватні одно-двоповерхові будинки. До селища Залізничників ходять міські автобуси № 11 (1 лікарня — Залізничників), № 42 (Залізничників — Гетьмана Сагайдачного— Огнівка — 1 лікарня — Центр — Залізничників) і № 13 (Критий Ринок — Лісок). До селища можна дістатися також будь-яким громадським транспортом, що прямує з центру міста в напрямку Південного залізничного вокзалу. Джерела Інформація ленінської районної ради у місті Полтава Інформація Полтавської міської ради [Архівовано 6 січня 2012 у Wayback Machine.]
Zalissja

Zalissja (ukrajinsky Залісся, rusky Залесье, v českém překladu Zálesí) je zaniklá vesnice v uzavřené zóně Černobylské jaderné elektrárny. Leží zhruba 3 kilometry jihozápadně od města Černobyl a 15 kilometrů od elektrárny. V roce 1986 měla 2 849 obyvatel, kteří byli osm dní po explozi reaktoru evakuováni kvůli zamoření obce radioaktivním spadem. Několik z nich se později vrátilo, v roce 2014 měla vesnice jednu stálou obyvatelku. Obec byla z evidence ukrajinských sídel formálně vyřazena v roce 1999, stejně jako další zaniklé vesnice v okolí elektrárny. Historie V blízkém okolí vesnice bylo nalezeno pohřebiště zarubiněcké kultury a pozůstatky neolitického sídliště. Není známo, kdy byla založena samotná vesnice Zalissja, pojednává o ni ale dokument polského krále a litevského velkoknížete Zikmunda II. Augusta z roku 1566. V roce 1887 měla 1 155 obyvatel, roku 1900 jich ve vesnici žilo 1 282. Podle encyklopedie Historie měst a vesnic Ukrajinské SSR mělo v roce 1971 Zalissja 3 062 obyvatel a působilo v ní zemědělské družstvo Družba (Дружба) hospodařící na 5 300 hektarech zemědělské půdy. Právě zemědělskou výrobou se živila většina obyvatel. V obci fungovala rovněž střední škola, knihovna, porodnice či dům kultury. Evakuace Černobylská havárie se odehrála 26. dubna 1986, následující den bylo evakuováno nedaleké město Pripjať. Zalissja bylo stejně jako další obce v okolí kontaminováno radioaktivním spadem, přičemž míra radiace představovala bezprostřední ohrožení obyvatel i zvířat ve vesnici. Okamžitá evakuace byla však nařízena až osm dní po explozi, tedy 4. května 1986. Svůj majetek i zvířata museli obyvatelé nechat na místě. Většina z evakuovaných byla přemístěna do nově založené vesnice Nove Zalissja. Na rozdíl od vesnice Kopači, jejíž budovy byly v období po havárii kvůli extrémním hodnotám radiace zbořeny a zavezeny zeminou, ale Zalissja zůstalo stát. Některým ze starších obyvatel bylo později umožněno vrátit se domů. V roce 2014 žila již pouze jedna z nich. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Залісся (Чорнобильський район) na ukrajinské Wikipedii. Související články Černobylská havárie Uzavřená zóna Černobylské jaderné elektrárny Kopači (obec) Pripjať (město) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zalyssja na Wikimedia Commons
Залесье (Иванковский район)

Зале́сье (укр. Залісся) — бывшее село на Украине Чернобыльского района (сейчас Вышгородский район) Киевской области. Снято с учета в связи с отселением жителей в результате аварии на ЧАЭС. История Дата возникновения села неизвестна. Согласно привилегии короля Сигизмунда II Августа, в 1566 году принадлежало Залесским. Затем было присвоено Ежи Струсем и сдано в аренду Ивану Дяку. 6 июня 1594 Стефан Янович Залесский требовал вернуть ему эту усадьбу и компенсировать убытки за пожитки во все времена. В 1602 жителей Залесья ограбили на ярмарке в Виннице. В 1604 Богушова Глебовская продала часть сел Сидоровичи и Залесье Анджею Сурину. В 1617 Залесье получил в наследство сын Стефана Залесского Гордей. В XVIII веке стало одним из центров гайдамачества. В 1768 поблизости с Залесьем казнили Ивана Бондаренко. В 1887 году в селе проживало 1155 человек, а в 1900 году — уже 1282 жителя. Справочное издание «История городов и сел УССР» в 1971 представляет следующие данные о селе: После аварии на Чернобыльской АЭС жители села Залесье были переселены в село Новое Залесье Бородянского района. Официально снято с учета в 1999 году. По состоянию на 2005 год в селе проживало 5 самосёлов. До аварии в селе проживало более 3000 жителей. Залесье располагается в 600 метрах от Чернобыля. Известные уроженцы В Залесье родился отец российского политика Алексея Навального и его двоюродная сестра Марина Навальная — украинский филолог, общественный деятель. Троюродный брат политика Илья Навальный, погибший в Буче, также родился в Залесье. Помимо них уроженцем села является житомирский митрополит Никодим (Горенко). Галерея Источники Букет Евгений. Иван Бондаренко — последний полковник Колиивщины. Исторический очерк. — Киев: Издательство «Стікс», 2014. — 320 с. ISBN 978-966-2401-09-7 Ссылки Что осталось в Чернобыльской зоне отчуждения // Deutsche Welle Отчужденная жизнь. Специальный репортаж из Чернобыльской зоны // Новое Время
Заліщицька діброва

Залі́щицька Дібро́ва — ботанічна пам'ятка природи загальнодержавного значення в Україні. Розташована на південь від села Шутроминці Чортківського району Тернопільської області, в квадраті 23, вид. 1-32, Дорогичівського лісництва Бучацького держлісгоспу, в межах лісового урочища «Нирків». Площа — 85 га. Оголошено об'єктом природно-заповідного фонду розпорядженням РМ УРСР від 17 жовтня 1975 року № 780-р. Перебуває у віданні державного лісогосподарського об'єднання «Тернопільліс». Рослинність Під охороною — цінні природні комплекси на схилах лівого берега Дністра. Рослинність представлена переважно дібровою з дуба скельного віком 60—130 років. На відслоненнях гірських порід розташовані ділянки степової і скельної рослинності з рідкісними та ендемічними видами. Особливо цінні — цибуля круглоголова і круглонога, ясенець білий, ковила вузьколиста, занесені до Червоної книги України; півники угорські, молодило руське, цибуля гірська і цибуля подільська, занесені до Переліку рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів рослинного світу на території Тернопільської області. Джерела Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — 696 с. — ISBN 966-528-197-6. Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Чайковський М. Пам'ятки природи Тернопільщини. — Л., 1977. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Заліщицького району[недоступне посилання з квітня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Замглай (заказник)

Замгла́й — ландшафтний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у Ріпкинському районі Чернігівської області, неподалік від смт Замглай та села Ловинь. Площа 4 428 га. Створений у 2000 році. Перебуває у віданні трьох селищних рад: Ріпкинської, Замглайської та Ловинської. Охороняється болотний комплекс одного з найбільших на Лівобережному Поліссі Замглайського болотного масиву в прадолині Дніпра. До території заказника входять такі болота: Паристе; Північний Замглай; Центральний Замглай; Південний Замглай. Це — комплекс боліт, заболочених лісів, лук, піщаних гряд та підвищень, а також обводнених кар'єрів — залишків діяльності Замглайського торфобрикетного заводу. Найбільші площі в заказнику займають болота, серед яких поширені відкриті осокові з осоками омською (Сагех omskiana) та ситничковидною (С. juncella). Високотравних боліт мало, невеликі площі займають чагарникові болота з вербою попелястою (Salix cinerea) з домішками інших верб — розмаринолистої (S. rosmarinifolia), чорніючої (S. myrsinifolia) та рідкісних видів верб — верби Старке (S. starkeand) та верби чорничної (S. myrtilloides), занесених до Червоної книги України. Великі популяції в заказнику утворює береза низька (Betula humilis), занесена до Червоної книги України. Вона має тут тенденцію до поширення переважно в центральній частині заказника. Луки заказника різноманітні, серед них поширеніші заболочені та торф'янисті, менші площі займають справжні. На лучних ділянках виявлено низку лучно-болотних видів орхідних. Це пальчатокорінники: м'ясочервоний (Dactylorhiza incarnata) та плямистий (D. maculata), а також рідкісніший вид — придніпровський ендемік — зозулинець жилкуватий (Orchis nervulosa). Серед інших видів заслуговує на увагу зростання тут валеріани високої (Valeriana exaltata), синюхи блакитної (Polemonium caeruleum), півників сибірських (Iris sibirica). Розсіяно по масиву трапляється реліктовий вид — вужачка звичайна (Ophioglossum vulgatum). На ділянках лук, які частково заліснені, відмічена любка дволиста (Platanthera bifolia), занесена до Червоної книги України, а також малопоширений вид дзвоники оленячі (Campanula cervicaria). Піщані підвищення заростають булавоносцем сіруватим (Corynephorus canescens). Тут зростає реліктовий вид сонцецвіт яйцевидний (Helianthemum ovatum). Територія заказника відбиває основні риси Замглайського болотного масиву. Тут зростає 7 вищезгаданих видів із Червоної книги України, а також низка реліктових та малопоширених у регіоні видів. Заказник є регулятором гідрологічного режиму прилеглих територій. Тут трапляються лелека чорний, журавель сірий, чернь білоока та змієїд, занесені до Червоної книги України. Див. також Замглайська болотна система Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Примітки
Замкова церква Воскресіння Господнього (Батурин)

За́мкова це́рква Воскресі́ння Госпо́днього — відтворений 2008 року дерев'яний храм Батуринської Цитаделі. Історія Збудована у XVII столітті. Перша писемна згадка про дерев'яну церкву у замку відноситься до кінця 1680-х рр. В історіографії усталилася думка, що батуринська замкова церква була освячена в честь Воскресіння Господнього. Непрямі свідчення цього дослідники вбачають у ктиторському написі на дзвоні «Голуб», відлитому коштом І. Мазепи в 1699 р. для Батуринської Воскресенської церкви та матеріалах Бендерської комісії по смерті Мазепи, де переписані фундації гетьмана. Ця дерев'яна церква припинила своє існування 2 (13) листопада 1708 р., в результаті зруйнування Батурина російським військом на чолі з О.Меншиковим Відтворена в 2008 в рамках заходів по відзначенню 300-ї річниці Батуринської трагедії. Позаяк відомостей про первісний вигляд церкви в історичних джерелах не збереглося, храм збудовано за зразком православних українських церков XVII століття львівськими майстрами за сприяння Харківської облдержадміністрації. Готову конструкцію привезено в Батурин і зібрано на місці. 14 листопада 2008 року, в день освячення церкви, у її підземній крипті перепоховано останки жертв Батуринської трагедії. Див. також Мазепин дзвін Примітки Посилання Чернігівщина. Замкова церква Воскресіння Господнього у Батурині. Фото[недоступне посилання з липня 2019] Перепоховання жертв Батуринської трагедії 1708 року
Замковий сад (Жовква)

Замковий сад (Жовква) — сад бароко, що належав до значущих взірців ландшафтної архітектури на теренах України. Зник у XVIII сторіччі. Неподалік від Жовківського замку, біля підніжжя пагорба, власники замку створили «Звіринець» — специфічну паркову ділянку, на зелених галявинах якого паслися сарни та олені. Полювання було улюбленим дозвіллям усіх хазяїв замку міста Жовква — і Жолкевських, і Даниловичів та їхнього внука — короля Польщі Яна ІІІ Собєського. Саме останній, обравши Жовківський замок своєю резиденцією, перетворив його на розкішну домівку. Справу продовжив у 1741–1742 рр. новий власник палацу-замку — Михайло Казимир Радзивілл «Рибонька». Він доручив італійському архітекторові Антоніо Кастеллі перебудувати палац. Саме тоді портик та сходи Жовківського замку прикрасили скульптурами литовських і польських коронних гетьманів. Руйнували замок не тільки часи чи пожежі. Мармурові погруддя (серед них і короля Польщі Яна ІІІ Собєського та його дружини) вивіз у Петербург цар Петро І. Щонайменше три з них досі прикрашають Літній сад. Руйнівником був також черговий володар колись розкішного маєтку — Артур Глоговський. Він став власником близько 1850 року і до кінця ХІХ століття поступово продав на будівельні матеріали аркади, портик зі скульптурами гетьманів та навіть одну із замкових веж. Розпланування барокового саду Бароковий сад було розплановано на двох терасах з південно-західного боку замку — туди вів вихід з палацового корпусу. Три інші боки саду огородили шпалерами. Розпланування було осьове, всі частини симетричні, типові для садів бароко. Перша тераса мала чотири мережеві партерів, на яких квітами відображали герб Яніна короля Яна ІІІ Собеського. Середину тераси прикрашала восьмикутна чаша фонтану. Кінець тераси позначали алея, перпендикулярна осі саду, та балюстрада. Її кінцівки акцентували дві альтанки. Друга (нижня) тераса мала два великі квіткові партери. Вона закінчувалась двома павільйонами, де влаштували лазні. Між ними стояв ще один фонтан. Лазні межували зі ставком, що відігравав роль третьої частини регулярного саду. Зниклий Замковий сад Жовкви може бути реставрований за старими планами в часи завершення ремонтно-відновлювальних робіт в Жовківському замку. Скульптури з замкового саду Див. також Замковий парк XVII ст. у місті Жовква Перелік садів бароко України Посилання http://www.castles.com.ua/zhovkva.html [Архівовано 20 листопада 2009 у Wayback Machine.]
Zamošňa

Zamošňa (ukrajinsky Замошня) dříve Zamoššja (ukrajinsky Замошшя) starý název Sloboda (ukrajinsky Слобода) je bývalá vesnice na Ukrajině. Nachází se 22 kilometrů od Černobylské jaderné elektrárny a 25 kilometrů od stanice Janov, nedaleko soutoku řek Illja (Ілля) a Už (Уж) v Ivanskovském rajóně Kyjevské oblasti. V 19. století představovaly vesnice Hlynka (ukrajinsky Глинка) a Zamošňa jeden celek – Hlynka, a v roce 1900 už byly vyčleněny jako samostatná sídla. Osada Zamošňa se nachází ve vzdálenosti 200–250 metrů od Hlynky. Dělicí čarou mezi obcemi je pole a ovocný sad. Obyvatelstvo obce tvořili výlučně starověrci. V roce 1900 zde žilo 611 osob. V obci existoval ženský klášter Bohorodičky Kazaně, kde žilo do deseti jeptišek. Existoval zde v roce 1805 založený mužský klášter Narození Ježíše a kaple Dimitra Myrotočyvého (založena 1829). V roce 1968 v obci žilo 240 osob. Obec byla centrem zastupitelstva (do roku 1980) a později bylo obecní zastupitelstvo v Korohodě. V obci byla osmiletá škola, klub a knihovna. Za odvahu, kterou projevili na frontách 2. světové války, bylo 44 osob odměněno řády a medailemi SSSR. V obci se nachází starý starověrný hřbitov a kostel Panny Marie Kazaně ze XVII.–XVIII. století (r. 1894). Po nehodě Černobylské jaderné elektrárny 26. dubna 1986 byla obec přesídlena v důsledku závažného znečištění. Oficiálně vyřazena z evidence v roce 1999. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zamošnja na Wikimedia Commons
Замошня (село)

Замошня (укр. Замошня; старое название — Слобода) — покинутое село в Киевской области Украины. Расположено в Чернобыльской зоне отчуждения. Находится в 23 км от Чернобыля и в 25 км от железнодорожной станции «Янов». Входит в Вышгородский район. История В XIX веке село являлось западной частью села Глинная. К 1900 году часть была выделена как отдельный населённый пункт. В 1900 году население села составляло 611 человек. В селе существовал женский монастырь с церковью Казанской иконы Божьей матери, где жило до 10 монахинь. За 8 вёрст существовал основанный в 1805 году мужской монастырь с церковью Рождества Христова и часовней Дмитрия Мироточивого. К 1968 году население села составляло 240 человек. До 1980-х годов Замошня была центром сельсовета, позже подчинялась Корогодскому сельскому совету. В Замошне действовали восьмилетняя школа, клуб, библиотека. После аварии на Чернобыльской АЭС население села было эвакуировано 26 апреля 1986 года в село Лубянка Бородянского района из-за сильного загрязнения. Село было официально снято с учёта в 1999 году. Ссылки Замошня // Історія міст і сіл Української РСР. Київська область. — Киев: Главная редакция Украинской советской энциклопедии, 1971. — С. 724. — 791 с. — 15 000 экз.