NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мерефа (річка)

Мере́фа — річка у Харківському районі Харківської області. Ліва притока Мжи (басейн Сіверського Донця). Опис Довжина 28 км, похил річки — 1,8 м/км. Формується з багатьох безіменних струмків та водойм. Площа басейну 244 км². Розташування Мерефа бере початок на південно-західній околиці селища Караван. Тече переважно на південний схід і на південно-східній околиці міста Мерефа впадає в річку Мжу, праву притоку Сіверського Донця. Населені пункти вздовж берегової смуги: Люботин, Буди, Південне. Притоки Праві Вільховий ― яр у Люботинській міській громаді, впадає у Мерефу на східній околиці селища Караван Бистрик ― яр у Люботинській громаді, починається на північ від селища Байрак, тече спочатку на схід, потім на північ, впадає у Мерефу на південно-західній околиці міста Люботин. У ХІХ столітті у яру існував хутір Бистрик. В'язовий ― яр у Люботинській та Південноміській громадах, впадає у Мерефу північніше смт Буди Велика балка Попів яр Ліві Ржавий ― яр у Люботинській міській громаді, починається біля селища Спартаси, тече на південний схід і впадає у Мерефу у селищі Караван. Дроб'язка ― яр у Люботинській міській громаді впадає у Мерефу на східній околиці селища Караван. Ревчик ― яр у Люботинській міській громаді, починається у селищі Барчани, тече на південний схід і впадає у Мерефу на південно-західній околиці міста Люботин. У XIX с. поруч існував хутів Ревчик. Коробчин ― яр у Пісочинській селищній та Південноміській міській громадах, починається на південно-східній околиці міста Люботин, тече на південний схід і південь через село Стара Московака і впадає у Мерефу на північному заході від смт Буди. Фошевий ― яр у Пісочинській та Південноміській громадах, впадає у Мерефу в смт Буди. Березова ― річка у Пісочинській та Південноміській громадах. Починається в смт Березівка, тече на південний захід і впадає у Мерефу на південній околиці смт Буди. Кремінна ― балка у Височанській селищній та Південноміській громадах. Починається на північно-східній околиці смт Високий, тече на південний захід і впадає у Мерефу у м. Південне неподалік зупинного пункту Комарівка. Вздовж балки проходить залізниця. Ржавчик ― річка у Височанській та Мереф'янській міській громадах Свяченівський ― річка (яр) у Мереф'янській громаді, починається у селі Олександрівка (колишня назва - Свячене), тече на зіхід і падає у Мерефу у місті Мерефа. Семенишина ― балка у Мереф'янській громаді, впадає до мерефи на південній околиці міста Мерефа. Шурупина ― балка у Мереф'янській громаді, впадає до мерефи на південній околиці міста Мерефа. Примітки Література «Каталог річок України». — К. : Видавництво АН УРСР, 1957. — С. 142. — (№ 2430). Словник гідронімів України — К.: Наукова думка, 1979. — С. 360 Волости и важнейшие селения Европейской России: По данным обследования, произвед. стат. учреждениями М-ва вн. дел. Вып. 3 Губернии Малороссийские и Юго-Западные. - С. 20 Мапа Шуберта, аркуш 23-14 Аркуш карти M-37-73
65-й ракетно-артилерійський арсенал (Україна)

65-й ракетно-артилерійський арсенал (в/ч А1352) — база зберігання боєприпасів Збройних сил України у Харківській області. Історія Станом на 2017 рік, за даними військового прокурора України Анатолія Матіоса, на базі зберігалося 138 тис. тонн боєприпасів, загальна площа бази становила 368 гектарів. З 3 березня по 8 вересня 2022 року перебувало під контролем окупаційних військ ЗС РФ. Пожежа 2017 року 23 березня 2017 року, о 2:46 ночі на складах боєприпасів сталася серія вибухів і зайнялася пожежа. Пожежа почалася від кількох вибухів на майданчиках зберігання 125 мм танкових та 152 мм артилерійських боєприпасів. Військовий прокурор України Анатолій Матіос кваліфікував подію як диверсію. За словами радника Президента України Юрія Бірюкова, на той час на складах було менш як 125 тис. тонн боєприпасів. Голова СБУ Василь Грицак повідомив, що є свідчення очевидців про застосування літальних засобів для атаки арсеналу. Дмитро Муравський також припустив, що займання на базі могло бути спричинене безпілотниками супротивника. Керівництво на 2014 рік — полковник Скляр Володимир Васильович Див. також Озброєння Збройних сил України Примітки Джерела
Ільма (заказник)

І́льма — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Івано-Франківської області. Розташований у межах Калуського району Івано-Франківської області, на південь від села Шевченкове. Площа 3294 га. Статус надано згідно з рішенням облвиконкому від 18.10.1984 року. Перебуває у віданні ДП «Вигодський держлісгосп» (Ільмянське л-во, кв. 1—23). Статус надано для збереження лісового масиву в Українських Карпатах (гірський масив Ґорґани), в басейні річки Ільма (притока Свічі). Зростають породи, важливі для селекції лісових культур: в'яз гірський, явір, ясен, а також лікарські рослини — тирлич крапчастий, арніка гірська (занесені до Червоної книги України). Джерела «Природні пам'ятки Долинщини» (Інформаційна довідка, м. Долина, 2009). Лісовий заказник урочище «Ільма». Лісовий заказник місцевого значення «Ільма» [Архівовано 22 грудня 2021 у Wayback Machine.]
Церква Матері Божої Неустанної Помочі (Тернопіль)

Церква Матері Божої Неустанної — церква Тернопільсько-Зборівської архієпархії УГКЦ в Тернополі. На подвір'ї храму є пам'ятка монументального мистецтва місцевого значення — Ікона Матері Божої Неустанної Помочі. Історія Історія храму Матері Божої Неустанної Помочі почалася з будівництва на Східному масиві каплички, якую освятил Преосвящений Владика Михайло Сабрига у 1992 році. Уже през два роки на бульварі Данила Галицького заклали фундамент майбутньої церкви. 4 грудня 2000 року в новозбудованому храмі освятили престол, відбулася урочиста Архієрейська літургія. Побудова храму 4 грудня 2000 року відбулося посвячення престолу і перша урочиста Архиєрейська Свята Літургія в новозбудованому храмі Матері Божої Неустанної Помочі, яку очолив владика Михаїл Сабрига. Цією визначною подією ознаменувалося входження до новозбудованого храму. Увечері святкування продовжилось урочистим зібранням гостей та парафіяльної громади на представленні мистецької програми «Ввійдімо в храм» Молодіжного духовного театру «Воскресіння». Інтер'єр та архітектура Храм з кожним роком набував довершеності і краси. Вражають величні бічні престоли з іконами Христа та Зарваницької Матері Божої, вітражі святині, які сяють небесним зоряним світлом, любов'ю, миром і благодаттю промінилася запрестольна ікона Матері Божої Неустанної Помочі. Сповнилося монументальною красою і зовнішнє убрання храму. Стрімкі світлі стіни святині та куполи, увінчані хрестами. Шевчишин Михайло (липень 1992 — 8 вересня 1993) Федчишин Степан (8 вересня 1993 — 4 квітня 1994) Іванів Василь (4 квітня 1994 — 1 вересня 1999) Федюк Петро (1 вересня 1999 — 7 червня 2005) Вітовський Володимир (7 червня 2005 — 23 грудня 2006) Горбань Іван (23 грудня 2006 — 15 грудня 2008) Федчишин Степан (15 грудня 2008 — 3 червня 2009) Ліниця Василь (3 червня 2009 — 22 лютого 2015) Шевчук Мирон (22 лютого 2015 —3 березня 2019) Ігор Павлій (3 березня 2019 - дотепер) Див. також Костел Божого милосердя і Божої Матері Неустанної Помочі Посилання Монастир Матері Божої Неустанної Помочі (м. Тернопіль) [Архівовано 1 квітня 2017 у Wayback Machine.]
Церква святого Василія Великого (Тернопіль)

Церква святого Василія Великого — український греко-католицький храм у місті Тернополі, в місцевості Новий Світ. Належить парафії святого Василія Великого деканату Тернопіль-Центр Тернопільсько-Зборівської архієпархії УГКЦ. Історія Парафія заснована 1996 року. Храм був перебудований із колишнього кінотеатру «Мир», збудованого в радянський час. Храм освячено на свято Василія Великого 14 січня 1997 року. Освятив єпископ Тернопільсько-Зборівський Михайло (Сабрига). Архітектор — Михайло Нетриб'як. Автор іконостасу — Михайло Піцан. У 2011 році здійснив єпископську візитацію Василій (Семенюк). Життя парафії При парафії діють спільноти: братство Матері Божої Неустанної помочі; спільнота Матері в молитві; братство «Сім'ї Ісуса»; братство Фатімської Матері Божої; братство «Молитва за Псалтирем». З 1998 році у храмі діє недільна школа. Створено катехитичний зал, у якому навчають основам релігії та готують до урочистого Першого Причастя. У 2012 році в парафії відбулося 26 хрещень, 7 шлюбів, 27 похоронів. Парохом з 1996 року є о. Степан Левчик, сотрудником з 2008 року — о. Василь Миколів. Література Тернопільсько-Зборівська архієпархія. Парафії, монастирі, храми. Шематизм / Автор концепції Куневич Б.; керівник проєкту, науковий редактор Стоцький Я. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2014. — 520 с. : іл. — ISBN 978-966-2061-29-1.
Церква Різдва Пресвятої Богородиці (Розлуч)

Церква Різдва Пресвятої Богородиці — дерев'яна церква у селі Розлуч Самбірського району Львівської області. Збудована у 1876 році у типовому бойківському стилі. Належить до Православної церкви України. Історія Раніше на цьому місці стояв давніший храм, відомий з 1534 року. Саме в цьому році самбірський староста Станіслав Одровонж продав лан ґрунту на церкву. У 1783 році перша церква згоріла, у 1875 році така ж доля спіткала і другу церкву. Замість неї майстер Гаврило Роман збудував новий храм. До будови долучився Йосиф Гаммер — керівник промислового товариства у Відні та власник лісів у околиці Розлуча. Він безкоштовно надав будівельний матеріал для спорудження церкви. Перші дзвони були придбані у 1876 році. У Першу світову війну австрійські військові забрали два дзвони для потреб армії. У 1926 році громада придбала дзвони, яких бракувало. У роки Другої світової війни люди, навчені гірким досвідом попередньої війни заховали дзвони від німців і в такий спосіб зберегли їх. Після закінчення війни їх відкопали та встановили на дзвіниці, де вони знаходяться й зараз. Опис Тризрубна церква відрізняється багатоярусними банями. Є три бані, на кожній з них дах складається з п'яти ярусів. Основа церкви дерев'яна, створена спеціально в стилі селищних церков 17-19 століть. Поруч стоїть невисока двох'ярусна дерев'яна дзвіниця, з широким піддашшям, кріплена простим замком і завершена чотирисхилим дахом з кованим хрестом. Посилання Церква Різдва Пресвятої Богородиці села Розлуч на сайті «Турка-перлина Карпат»
Церква Преображення Господнього (Тернопіль, УГКЦ)

Церква Преображення Господнього — українська греко-католицька церква у місті Тернополі. Належить до парафії Преображення Господнього деканату Тернопіль-Центр Тернопільсько-Зборівської архієпархії УГКЦ. До парафії належить 350 осіб. Оголошена пам'яткою архітектури місцевого значення, охоронний номер 1923. Історія Храм розташований у колишньому селі, нині частині Тернополя — Пронятині. Церкву збудовано у 1851 році. Будівничі — Федько Бойко, Тимко Ваврів, Павло Буяр та інші. Розпис храму та іконостас виконано під керівництвом Ігоря Зілінка у 1992—1994 роках. Новозбудована церква у 1851 році стала дочірньою церкви Покрови Пресвятої Богородиці в Кутківцях. У 1851—1902 роках парафія була дочірньою і підпорядковувалася кутківецькій. У 1902-1934 парафією опікувалися отці василіяни, зокрема о. Михайло Котович. Наприкінці 1934 року місцеві парафіяни здобули незалежність від парафії в Кутківцях. Тоді ж для нового пароха облаштували п'ятикімнатний будинок та збудували господарське приміщення неподалік від церкви. Раніше цей будинок слугував читальнею. Парохом було призначено ієромонаха Михайла Лемішку, ЧНІ. У 1946 році місцевий парох приєднався до Львівського псевдособору і перейшов до Російської Православної Церкви. У 1960—1991 роках парафію закрила радянська окупаційна влада, проте парафія продовжувала діяти підпільно. Після виходу УГКЦ з підпілля, парафію було знову утворено 24 липня 1991 року, а переєстровано згідно з новим статутом 25 січня 2009 року. У 1992 році відбулася єпископська візитація владики Михайла (Сабриги). Парохи 1851—1902 (кутківецькі парохи): о. Василь Комарницький, о. Ясеницький; 1902—1934: отець-василіянин Михайло Котович; 1934—1938: отець-редемпторист Михайло Лемішка; 1938—1958 (від 1946 — РПЦ): о. Михайло Стадник; 1958—1960: отець Володимир Зарічний; 1991—1992: отець Зиновій Афінець; 1992—2007: отець Іван Якимів; 2007: отець Петро Бурак; 2007-донині: отець Василь Чамарник. Життя парафії При парафії діють спільноти: архибратство Матері Божої Неустанної Помочі; Вівтарна дружина; Марійська дружина. Відбуваються катехизації під проводом сестер Згромадження Сестер Пресвятої Родини. У 2012 році в парафії відбулося 8 хрещень, 1 вінчання, 13 похоронів. Примітки Джерела Тернопільсько-Зборівська архієпархія. Парафії, монастирі, храми. Шематизм / Автор концепції Куневич Б.; керівник проєкту, науковий редактор Стоцький Я. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2014. — 520 с. : іл. — ISBN 978-966-2061-29-1.
Церква Воздвиження Чесного Хреста (Богдашів)

Церква Воздвиження Чесного Хреста — чинна дерев'яна церква, пам'ятка архітектури місцевого значення, у селі Богдашів Здолбунівського району на Рівненщині. Парафія належить до Здолбунівського районного благочиння Рівненської єпархії ПЦУ. Престольне свято — 14 вересня. Розташування Церква розташована у північній частині села, при дорозі, між забудовою, на території зхідного передмістя сучасного Здолбунова. Історія Церква споруджена у XVIII ст. Точна дата будівництва невідома. Церква ремонтувалася в 1866 році шляхом встановлення на кам'яний фундамент. У 1873 році гонт на церкві замінили на бляху та пофарбували. В 1876 році дах дзвіниці покрито гонтом і пофарбовано. Церква була філіяльною парафіяльної церкви в селі Орестів. У 1999 році церква перейшла в підпорядкування Української Православної Церкви Київського Патріархату. Архітектура Церква дерев'яна тризрубна одноверха з рівновисокими зрубами, наближеними в плані до форми квадрату. Над центральним зрубом влаштовано відносно невисокий восьмигранний барабан з двома невеликими віконцями на південній та північній стінах. Над барабаном влаштована барокова баня барокового абрису, що завершується «сліпим» ліхтариком. Баню над навою замінили у 1905 році. Бабинець та вівтарний зруби накриті двосхилими дахами. До південної вівтарного зрубу прибудовано приміщення ризниці, на гребені якої додатково встановлено невеликі декоративні куполи. До головного входу в церкву прибудовано невеликий притвор з двосхилим дашком. Дерев'яні віконні рами на вікнах основних зрубів замінені на пластикові. Зовнішні поверхні стін обшиті вертикальною шалівкою з нащільниками. Стара дерев'яна дзвіниця, що колись була розташована поруч з церквою, не збереглася. Церква є типовим прикладом невеликого сільського храму XVIII ст. Література Див.також Церква на Електронній карті спадщини дерев'яного церковного зодчества Рівненської області. Вікіпедія:Вікі любить пам'ятки/Рівненська область/Здолбунівський район Богдаші. Церква Воздвиження Чесного Хреста 1750 [Архівовано 31 травня 2017 у Wayback Machine.] Богдашів - Церква Воздвиження Чесного Хреста 1750 р. [Архівовано 20 квітня 2021 у Wayback Machine.]
Оцтові дерева (Золотоноша, школа № 6)

Оцтові дерева — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення. Об'єкт розташований на території Черкаської області в місті Золотоноша, середня школа № 6. Площа — 0,1 га, статус отриманий у 2000 році (рішення Черкаської обласної ради від 08.04.2000 № 15-4). Створена з метою охорони групи екзотичних дерев сумаха оцтового. Джерела Природно-заповідний фонд Черкаської області / Укл. Коноваленко О. С., Карастан І. М. — Черкаси : Вертикаль, 2006. — 196 с. Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Рішення Черкаської обласної ради від 08.04.2000 № 15-4 «Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду та скасування статусу окремих об'єктів природно-заповідного фонду області» Паспорт міста Золотоноша Природно-заповідний фонд Черкаської області в розрізі територіальних громад Ландшафтно-фітоценочна репрезентативність регіональної екомережі Лівобережного Придніпров'я
Дендрологічний парк (м. Золотоноша)

Дендрологі́чний парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований на території міста Золотоноша Черкаської області, при вулицях Парковій та Барабашівській. Площа — 8,7 га. Статус отриманий у 1972 році. Перебуває у віданні: Золотоніська санаторна школа-інтернат. Галерея Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Меморіальний парк (м. Золотоноша)

Меморіа́льний парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Розташований на території міста Золотоноша Черкаської області, при вулиці Шевченка. Площа — 4 га, статус отриманий у 2000 році. Охороняється меморіальний парк, у якому розташований обеліск жертвам нацизму. Галерея Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Природно-заповідний фонд Черкаської області / Укл. Коноваленко О. С., Карастан І. М. — Черкаси : Вертикаль, 2006. — 196 с. Рішення Черкаської обласної ради від 08.04.2000 №15-4 "Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду та скасування статусу окремих об'єктів природно-заповідного фонду області" Природно-заповідний фонд Черкаської області в розрізі територіальних громад Паспорт міста Золотоноша
Дружба (гідрологічний заказник)

Дру́жба — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт розташований на території Лебединського району Сумської області, на північний захід від села Ворожба. Площа — 17,8 га. Статус отриманий у 2016 році. Перебуває у віданні Виконавчого комітету Ворожбянської сільської ради. Ставок, розміщений у балці. Частина водозбору р. Псел. Ставок демонструє динаміку зміни рослинності старих сільських ставків. Крім того, на зволоженій прибережній території зростають рослини, занесені до Червоної книги України, зокрема пальчатокорінник м'ясочервоний. Фауна заказника включає рідкісні види, що охороняються Бернською конвенцією про охорону дикої флори та фауни і природних середовищ існування в Європі: плиска біла, дятел малий, крутиголовка, щеврик лісовий, сорокопуд-жулан, кобилочка річкова, очеретянка чагарникова, повзик, щиглик, ящірка прудка, жаба гостроморда. Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Рішення Сумської обласної ради від 22.12.2016 "Про зміни в мережі територій та об'єктів природно-заповіжного фонду області" Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник / [уклад.: Р.В. Бойченко, В.В. Вертель, О.Ю. Карлюкова та ін.]. – 2-е вид., випр. та допов. – К.: ТОВ «Українська Картографічна Група», 2019. – 96 с.
Героїв Чорнобиля (парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва)

Геро́їв Чорно́биля — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Об'єкт розташований на території міста Черкаси Черкаської області, на вул. Прикордонника Лазаренка. Площа — 0,3 га, статус отриманий у 2016 році. Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Рішення Черкаської обласної ради №10-12/VII від 16.12.2016 року "Про території та об'єкти природно-заповідного фонду області" [Архівовано 26 жовтня 2021 у Wayback Machine.]
Котовське (Поліський район)

Котовське (старі назви — Чубар, Олександрин, Олександрія) — колишнє село в Україні, що знято з обліку у зв'язку з відселенням мешканців унаслідок аварії на ЧАЕС. Входило до складу Поліського району Київської області та підпорядковувалось колишній Рагівській сільській раді (нині на території Поліської селищної громади Вишгородського району). Село розміщувалося за 4,5 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне, Кагановичі Перші). Історія На місці села у 2-й половині ХІХ ст. існував фільварок Олександрія. У довіднику «Населені місця Київщини» 1926 року населений пункт згадано як хутір Чубар Волянської сільської ради, де був 31 двір та мешкало 150 мешканців. Зміна назви з Чубар на Котовське відбулася вочевидь 1939 року, коли Чубаря було репресовано. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживало близько 130 осіб. Село складалося з єдиної прямої вулиці. Станом на 1989 рік населення вже становило 128 осіб. Село підпорядковувалося Рагівській сільській раді Поліського району. Село було повністю відселене у 1992 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Село було офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Мешканців села було переселено до сіл Козлів та Жуківка (Броварський район). Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Котовське [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Примітки
Войкове (Поліський район)

Войкове (стара назва — Сингаї) — колишнє село в Україні, що входило до складу Поліського району Київської області та підпорядковувалося колишній Залишанській сільській раді (нині на території Поліської селищної громади Вишгородського району). Село розміщувалося за 35 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне). Історія Перша згадка про слободу Сингаївську датована 1900 роком. Тоді у слободі, що входила до складу Красятицької волості Радомисльського повіту, налічувалося 9 дворів та мешкало 59 осіб. Після скасування повітового та волосного поділу село увійшло до складу Розважівського району. 1926 року у слободі Сингаї було 27 дворів, мешкало 113 осіб. Зміна назви (з Сингаї на Войкове) відбулася між 1926 та 1935 роками. Село підпорядковувалося Залишанській сільській раді Поліського району. У 1980-х роках у селі налічувалося 15 дворів. Село складалося з єдиної вулиці. Населення села, ймовірно, становило близько 45-60 осіб, судячи з його розмірів на мапі. Після Чорнобильської катастрофи село не було повністю відселене, однак у ньому спостерігався підвищений рівень радіаційного забруднення, і воно входило до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона). Населення стало скорочуватися після аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році. З 1989 року в селі не було жодного жителя. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Село входить в межі Поліської селищної громади, а також до зони добровільного відселення. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Войкове [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Примітки
Соборненська загальноовітня школа

Соборненська ЗОШ І-ІІ ступенів імені Володимира Гарматія — навчальний заклад у с. Соборному Тернопільського району Тернопільської області, Україна. Історія З історичних джерел відомо, що вже в 1851 році в Соборному (тоді — Чернелів-Мазовецький) працювала школа, від 1895 — двокласна, у 1932 — трикласна школа. До 2016 року школа називалася Жовтневою. Директори Відомі учні, випускники та вчителі Учні Гарматій Володимир Михайлович Примітки Посилання Офіційний сайт Соборненська ЗОШ І-ІІ ступенів імені Володимира Гарматія в мережі Facebook [1]https://www.facebook.com/share/g/1C7iFpA8H3/
Тернопільська загальноосвітня школа-економічний ліцей № 9 імені Іванни Блажкевич

Тернопільський НВК «Загальноосвітня школа І—ІІІ ступенів — економічний ліцей № 9 імені Іванни Блажкевич — середній освітній комунальний навчальний заклад Тернопільської міської ради в м. Тернополі Тернопільської області. Навчальний заклад названий на честь української дитячої письменниці, громадської діячки, просвітниці Іванни Блажкевич. Історія НВК заснований у 2012 році. До того часу існував як загальноосвітня школа № 9. Сучасність У 31 класі школи навчається 899 учнів. У школі викладають англійську та німецьку мови. Педагогічний колектив Директори Кізілова Галина Олександрівна — нині Заступники Абрам’юк Алла Якимівна Бармак Олена Ярославівна Осіпцова Ольга Іванівна Вчителі Колишні Костянтин Кондратюк; Світлана Ястремська — вчителька хімії в 1995—2002 рр. Відомі випускники Михайло Головко (нар. 1983) — український громадський і політичний діяч, народний депутат України. Віктор Стефанович (1987—2015) — український військовик, боєць 8-ї окремої роти Добровольчого українського корпусу «Правий сектор», учасник російсько-української війни 2014—2017 рр. Посилання Офіційний сайт Мережа закладів // Управління освіти і науки Тернопільської міської ради.