NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Купувате

Куповате або Купувате — офіційно нежитлове після аварії на Чорнобильській АЕС колишнє село в Іванківському районі Київської області України. Розташоване за 16 км від колишнього райцентру та за 30 км від ЧАЕС. Нині у селі проживає 9 самоселів. Історія Час виникнення села не встановлений. 1864 року у селі проживало 220 мешканців, а 1887 — вже 330 мешканців. 1900 року у власницькому селі було 67 дворів та мешкало 412 мешканців, діяла школа грамоти. Працювали 3 вітряки. Село підпорядковувалося Чорнобильській волості. За даними «Історії міст і сіл УРСР», «Купувате — село, центр сільської Ради, розташоване за 16 км від районного центру і за 33 км від залізничної станції Янів. Населення — 506 чоловік. Сільській Раді підпорядковані населені пункти Городище та Оташів. Колгосп ім. XX з'їзду КПРС має 659 га сільськогосподарських угідь, з них 408 га орної землі. За самовіддану працю 5 колгоспників нагороджено орденами й медалями СРСР. У селі є початкова школа, клуб, бібліотека. За мужність, виявлену в боях з ворогом у роки Великої Вітчизняної війни, 112 жителів відзначено урядовими нагородами. Біля села Оташева знайдено залишки поселень доби неоліту та бронзи.» (дані 1971 року). Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 324 мешканці та було 156 дворів, село підпорядковувалося Чорнобильському району. Жителів села переселили до села Грузьке (Фастівський район). Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Село було офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. Впродовж 1986–2001 років у селі діяло експериментальне сільгосппідприємство, що розробляло та запроваджувало методи реабілітації заражених земель. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Населення 1864 рік — 220 мешканців 1887 рік — 330 мешканців 1900 рік — 412 мешканців 1971 рік — 506 мешканців 1986 рік — 324 мешканців Див. також Чорнобильська зона відчуження Джерела Список населенных пунктов Киевской губернии. К., 1900. Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. село Куповате Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019] Мапа із зображенням місцерозташування Купуватого [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Примітки
Kutkowce

Kutkowce (ukr. Кутківці) – dawna wieś, której obszar jest od 1958 dzielnicą Tarnopola o tej samej nazwie. Pod koniec XIX w. wieś położona w powiecie tarnopolskim (Królestwo Galicji i Lodomerii) w Austro-Węgrzech, 3,7 km od Tarnopola, gdzie znajdowała się parafia katolicka i stacja pocztowa. We wsi była cerkiew greckokatolicka i jednoklasowa szkoła ludowa, w gminie mieszkało 715 osób a 149 na terenie majątku. W okresie międzywojennym do 1934 r. miejscowość tworzyła odrębną gminę wiejską, która 1 sierpnia 1934 r., w ramach reformy samorządowej na podstawie ustawy o samorządzie (23 marca 1933 r.), weszła w skład nowej gminy Janówka. W kwietniu 1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 53 Polaków. Urodzeni Wasyl Boluch Przypisy Bibliografia Kutkowce, wś, pow. tarnopolski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IV: Kęs – Kutno, Warszawa 1883, s. 955 .
Film.UA

Film.UA is the largest vertically integrated group of companies in the field of film and television production in Eastern Europe. The film studio was established in November 2002. It is the largest producer of film productions in Ukraine. Incidents The company has been accused of homophobia several times. For example, in the series "Threads of Fate" (2016), the mother of the main characters' cousin asked "Who are you dating?" to which he sarcastically replied "A woman", to which the mother responded "Thank God". In another episode, Vanya, the boyfriend of the main character Sasha (her real name - Olia), while working as a nurse, encountered a patient who turned out to be the boyfriend of Lisa (Sasha's half-sister, the antagonist), who said to Ivan: "Do you know what I did to people like you in prison?" to which Ivan replied, "I can imagine". And in the animated film Mavka: The Forest Song, one of the allies of the main antagonist is a stereotypical homosexual who serves the main villains. See also Mavka. The True Myth The Stolen Princess The Sniffer References
FILM.UA Group

FILM.UA Group – jedna z największych w Europie Wschodniej pionowo zintegrowanych grup firm działających w sektorze produkcji filmowej i telewizyjnej. Firma zajmuje się rozwojem, produkcją, adaptacją, dystrybucją oraz dostarczaniem treści audiowizualnych, oferując pełen zakres usług w tej dziedzinie. Historia i działalność FILM.UA została założona w listopadzie 2002. Od tamtego czasu do 2025 studio zrealizowało 80 filmów, 81 seriali oraz 18 programów telewizyjnych, a także 6 pełnometrażowych produkcji przeznaczonych do dystrybucji kinowej. Produkcje tej wytwórni zostały obejrzane przez ponad 500 milionów widzów na całym świecie. Filmy i seriale FILM.UA otrzymały łącznie 86 nagród oraz 165 nominacji przyznanych przez międzynarodowe festiwale filmowe. W 2012, w ramach FILM.UA Group, powstało studio Animagrad. W jego portfolio znajdują się liczne produkcje 2D i 3D. ​ Struktura biznesowa FILM.UA Group składa się z kilku wyspecjalizowanych działów: Produkcja: realizacja filmów fabularnych, seriali, filmów dokumentalnych, animacji oraz projektów VR i AR. Postprodukcja: usługi z zakresu efektów specjalnych (VFX), animacji komputerowej (CGI), koloryzacji, adaptacji graficznej, dubbingu oraz tworzenia napisów. ​FILM.UA Group Kompleks studyjny: osiem w pełni wyposażonych hal zdjęciowych, studio z certyfikatem Dolby Premier, studio dźwiękowe, kino, a także zaplecze administracyjne i castingowe. ​FILM.UA Group Dystrybucja: dystrybucja praw do treści, licencjonowanie, sponsoring oraz wydawnictwo książkowe. ​FILM.UA Group Nadawanie: specjalistyczne kanały satelitarne emitujące filmy, seriale i programy telewizyjne produkcji FILM.UA Group oraz partnerów. Projekty edukacyjne: system szkoleń i warsztatów filmowych. Doradztwo medialne: usługi konsultingowe, badania rynku medialnego, zarządzanie wydarzeniami medialnymi. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona archiwum (ukr. • ang.)
Кінотеатр «Дружба» (Суми)

Кінотеатр «Дружба» — комунальний кінотеатр у місті Суми на 800 місць, зведений 1972. Загальна інформація Кінотеатр «Дружба» розташований у спеціально зведеному приміщенні за адресою: проспект Шевченка, буд. 20, м. Суми, Україна. Форма власності закладу — комунальна. Дизайн, облицьовування стін і стелі створюють хорошу акустику. Кінотеатр має просторе фоє, у якому влаштовано зимовий сад. У приміщенні працює бар. Територія (майданчик) перед будівлею закладу впорядкована — влаштовані квіткові клумби, розставлені інформаційні щити. Історія та сьогодення Кінотеатр «Дружба» побудований 1972. Користувався репутацією поважного осередку культури і відпочинку. Після ліквідації СССР (у 1990—2000-ні роки) здійснено переобладнання закладу сучасною проєкційною і звуковідтворюючою апаратурою - системи Dolby Suround та технологія 3D, що забезпечує високу якість зображення і стереофонічне звучання; також підвищено комфортабельність глядацької зали — покращення сидінь і обладнання кондиціонерами. У теперішній час у кінотеатрі крім кіносеансів проводяться вечори відпочинку, різноманітні культурні заходи, урочистості тощо. Оскільки кінотеатр співпрацює з найкращими прокатними фірмами і відомими кінокомпаніями світу, прем'єри кінохітів тут (чи не в єдиному закладі на Сумщині) відбуваються одночасно зі столичними київськими кінотеатрами, в тому числі фільми 3D. Джерело-посилання Вебсторінка кінотеатру [Архівовано 1 квітня 2022 у Wayback Machine.] (рос.) Кінотеатр «Дружба» (Суми) [Архівовано 16 травня 2011 у Wayback Machine.] на Сумський міський вебпортал [Архівовано 3 травня 2021 у Wayback Machine.] (рос.)
Кінотеатр імені Довженка (Біла Церква)

Кінотеатр імені Довженка — кінокомплекс в Білій Церкві, частина культурного центру міста. Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Кінотеатр ім. О.Довженка» має основний вид діяльності – демонстрація кінофільмів. Основна діяльність кінотеатру направлена на обслуговування глядачів. Кінотеатр має три зали, загальною кількістю 778 місця. Є буфет з великим асортиментом відповідних продуктів харчування. Надає такі види послуг: -демонстрація фільмів; -функціонування театральних та концертних залів; -діяльність барів; -рекламні послуги; -надання інших індивідуальних послуг. Зали У кінотеатрі є три зали: «Синій 3D» - розрахований на 548 місць (17 рядів). Звукова система: Dolby Digital EX «Зелений 3D» - розрахований на 180 місць (13 рядів). Звукова система: Dolby Digital EX Surround-Ex «Червоний» - розрахований на 50 місць (5 рядів). Звукова система: Dolby Digital EX Surround-Ex. Історія Виноски Джерело-посилання Офіційний сайт кінотеатру ім. О.Довженка [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.] (укр.)
Кировоградский украинский академический музыкально-драматический театр имени М. Л. Кропивницкого

Кировоградский украинский академический музыкально-драматический театр им. М. Л. Кропивницкого (укр. Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр ім. М. Л. Кропивницького) — театр в городе Кропивницкий. История Помещение театра построено в Елисаветграде в 1867 году на средства инженера-полковника Г. В. Трамбицкого. 27 октября 1882 года под руководством Марка Лукича Кропивницкого в здании был организован первый профессиональный театр. В 1919 году назывался «Красный театр им. Троцкого»; 1920 — «1-й советский», Городской театр им. Т. Г. Шевченко; 1921 — «Первый советский»; «Советский им. Шевченко»; 1925 — Передвижной украинский рабоче-крестьянский. В 1933—1934 театральная труппа переезжает в Чернигов В 1940 году театру присваивается имя Марка Лукича Кропивницкого. В 1944 году после эвакуаци театр возвращается назад в Кировоград. В 2012 году открылся после реконструкции. С 2017 года на базе театра ежегодно проходит национальный художественный фестиваль «Кропивницкий». См. также Театр корифеев Барский, Михаил Ильич Казнадий, Иван Васильевич Ссылки Сайт театра
Musée d'histoire locale de Kirovohrad

Le musée d'histoire locale de Kirovohrad est un bâtiment classé qui abrite un musée ethnographique en Ukraine au 40 de la rue de l'architecte Pautchenko. Historique Le premier musée, a été créé en 1883 par Volodimir Iastrebov, ethnographe et archéologue. L'institution a été réactivée par Pavlo Riabkov en 1913. Mais freiné par la Grande Guerre, il reprit son essor en 1922. Il fut pillé lors de la Seconde Guerre mondiale. Il reçut de nouvelles collections en 1994. Il gère aussi le musée-mémorial de Marko Kropyvnytsky. Bâtiment Il a été construit entre 1895 et 1910 dans le style Art nouveau et accueille depuis 1929 le musée. Références Liens externes Site officiel Portail de l’Ukraine Portail des musées
Кіровська міська рада (Луганська область)

Кі́ровська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування у Луганській області. Адміністративний центр — місто обласного значення Голубівка. Загальні відомості Кіровська міська рада утворена в 1962 році. Територія ради: 34,96 км² Населення ради: 36 388 осіб (станом на 1 листопада 2012 року) Територією ради протікає річка Лугань. Адміністративний устрій Міській раді підпорядковані: м. Голубівка Донецька селищна рада смт Донецький Червоногвардійська селищна рада смт Криничанське с-ще Криничне с-ще Тавричанське Історія 7 жовтня 2014 року Верховна Рада України постановила змінити межі Попаснянського району Луганської області у тому числі за рахунок передачі 45,00 гектарів земель Новотошківської селищної ради Кіровської міської ради (в тому числі територію селища міського типу Новотошківське). Склад ради Рада складається з 36 депутатів та голови. Голова ради: Патюта Володимир Васильович Секретар ради: Рекша Зоя Володимирівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Кіровська міська рада (Луганська область) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Левандівське озеро

Левандівське озеро — штучна водойма у Залізничному районі міста Львова в місцевості Левандівка, розташована між вулицями Повітряною, Ганкевича та Львівським холодокомбінатом. Площа озера 1,9 га. Опис Озеро є частиною парку «Озеро Левандівське» загальною площею 3,8702 га, із західної частини якого, від вулиці Ганкевича зростають дерева, а зі східного розташована сама водойма. Львівська міська рада затвердила його як парк у 2010 році. Парк на розі вулиць Повітряної та Ганкевича межує з рестораном «На Озері» (ПП «Гурман»). Наповнення озера відбувається зі свердловини, інших шляхів наповнення які б суттєво впливали на рівень в ньому води, воно не має. Атмосферні опади не суттєво впливають на наповнення Левандівського озера. Історія Озеро в парку з'явилося випадково у 1950-х роках під час будівництва львівського холодокомбінату та прокладання вулиці Левандівської. На місці озера був кар'єр, де видобували пісок для будівельних робіт. У радянські часи озеро використовували як технічну водойму для охолодження морозильних установок львівського холодокомбінату. 2012 року обговорювалася можливість спорудження на озері вейкбордично-реверсивної (лінійної) канатної дороги. В управлінні екології Львівської міської ради розробили концепцію розвитку та оновлення узбережжя Левандівського озера. На березі Левандівського озера хочуть облаштувати міський пляж. У 2025 році відремонтували аварійний східний берег, шляхом залиття монолітної залізобетонної підпірної стіни. Світлини Примітки Джерела Кучерявий В. П. Левандівський парк // Сади і парки Львова. — Львів : Світ, 2008. — С. 91—93. — ISBN 978-966-603-591-5.
Леонардо (бізнес-центр)

Бізнес-центр «Леонардо» — бізнес-центр класу А, розташований в центрі ділової активності Києва на перетині вул. Б. Хмельницького та вул. Володимирській. Опис У безпосередній близькості від будівлі розташовані: Оперний театр, парк ім. Тараса Шевченка, престижні готелі (Premier Palace, Opera, Radisson), історичні будівлі, посольства і консульства багатьох країн, пам'ятник історії «Золоті ворота», ресторани Києва. Історія Бізнес-центр «Леонардо» вводився в експлуатацію двома чергами. У 2005 і 2008 роках. Перша черга в 2006 році була продана девелоперською компанією «Ярославів Вал» (власник — Леонід Юрушев, екс-співвласник банку «Форум») ірландській інвестиційній компанії «Quinn Group» за 92,5 млн дол. Друга черга офісного центру «Леонардо» контролювалась на паритетних засадах девелоперською компанією «Ярославів Вал» та ЕСТА Холдинг, але у середині грудня 2011 року ЕСТА Холдинг викупила інші 50 % та стала повним власником будівлі. 1-а черга 1-а черга включала в себе реконструкцію існуючої будівлі готелю «Театральний», побудованого на початку 20-го століття, і була закінчена в кінці 2005 року. 2-а черга Другий етап будівництва полягав у добудові до вже існуючого бізнес-центру нового 18-ти поверхового будинку. Друга черга була завершена в 2008 році. Параметри Примітки Посилання БЦ «Леонардо»
Лешнівський заказник

Ле́шнівський зака́зник — ботанічний заказник загальнодержавного значення. Розташований на південь від села Лешнів Бродівського району Львівської області, на лівому березі річки Слонівки. Площа 58 га, створений 1978 р. Охороняється ділянка 150-річних лісів з сосни звичайної та дуба звичайного з домішкою граба, зрідка ясена і явора. Основну площу займають цінні високопродуктивні соснові судіброви зеленчукові та вологі дубові субори чорницеві пралісового характеру. З рідкісних видів рослин трапляються грушанка круглолиста, грушанка середня, барвінок малий, а також любка дволиста, занесена до Червоної книги України. Заказник має науково-освітнє значення. Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Лиман (озеро, Дніпропетровська область)

Лиман — озеро на півночі Дніпропетровської області у Самарівському районі біля села Котовка, на лівому березі річки Орелі. Археологія Вздовж озера знайдено залишки поселень ранніх слов'ян II—V і VII—IX століть. 1970 року на лівому березі Орелі біля села Котовка експедиція Дмитра Телегіна знайшла залишки пеньківського поселення у вигляді скупчень ліпної товстостінної кераміки. Примітки
Липські Романи

Липські Романи (також згадується як — Липськи та Романи) — колишнє село в Україні. Знаходиться в Овруцькому районі Житомирської області, за 28 км на північний схід від райцентру. Загальні дані Вперше згадане 1899 року, до 1921 р. мало назву Романів. Близько 1939 року хутори Липськи та Романи об'єднано в с. Липські Романи. Населення у 1972 р. становило 189 осіб, було 69 дворів. Населення в 1981 році — 160 осіб. Діяли школа, клуб, бібліотека, фельдшерсько-акушерський пункт. Було центром сільської ради (Сільраді підпорядковані населені пункти Деркачі, Збраньківці, Колесники, Личмани, Магдин, Сидори та Стовпичне). Повністю відселене 31 травня 1986 року через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. На момент відселене в селі проживало 150 чоловік. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони відчуження (перша зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Мешканців села Липські Романи було переселено до сіл Велика Чернігівка, Гладковичі, Білокамінка, Невгоди, Словечне, Слобода (Коростенський район), міста Овруч та селища Кварцитне. Зняте з обліку 14 листопада 1991 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. З історії 18 листопада 1921 р. під час Листопадового рейду через Липські Романи, повертаючись із походу, проходили залишки Волинської групи (командувач — Юрій Тютюнник) Армії Української Народної Республіки. 22 липня 1942 року нацистські окупанти частково спалили село, загинуло 17 жителів . Примітки Джерела Липські Романи-нежил [Архівовано 3 грудня 2018 у Wayback Machine.] Радіоактивний анклав (репортажі з Зони) [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з червня 2019] Верига Василь. Листопадовий рейд 1921 року. — Київ: Видавництво «Стікс», 2011.
Личаків (станція)

Станція «Личаків» (також відома, як Личаківський вокзал, Личаківський двірець, або Львів-Личаків) — залізнична станція у Львові в місцевості Верхній Личаків на гілці «Підзамче — Личаків». Розташована на висоті 348 м над рівнем моря. Сьогодні станція не функціонує, колишню будівлю вокзалу використовують як житловий будинок. Історія Будівництво залізниці Персенківка — Підгайці було запропоноване у 1901 році. Початковий проєкт передбачав відгалуження нової гілки від існуючої залізниці Львів — Чернівці в районі Персенківки. Однак, під час перемовин з потенційними інвесторами, Львівський магістрат, який згодом виступив у ролі одного з концесіонерів, запропонував свої інвестиції в обмін на те, що вокзал для обслуговування нової гілки буде збудований у межах міста. У зв'язку з тим, що Персенківка тоді не входила до складу Львова, було вирішено змінити проєкт: залізниця мала відходити від існуючої лінії Львів — Красне і проходити через Знесіння та Личаків, де і було розташовано станцію. Будівництво вокзальної споруди було завершене у 1906 році, тоді як лінію Львів-Підгайці відкрили 1909-го. 21 лютого 1914 року до Личаківського вокзалу було підведено трамвайну лінію. Вона починалася з рогатки на вулиці Личаківській і становила 700 метрів. Сюди ходив маршрут «H»: вагон вирушав від Віденської кав'ярні (сучасний проспект Свободи) за півгодини до відправлення кожного поїзда. З 1925 року сюди став ходити маршрут № 8, іншою кінцевою якого була спочатку Городоцька рогатка, а згодом — Богданівка. У 1944 році відступаючі німецькі війська знищили лінію Підзамче — Підгайці на відрізку від Винник до Підгайців, після чого вона втратила своє значення. В результаті військових дій було також знищено трамвайну лінію, що вела до станції. У 1970-х роках влітку зі станції до Винниківського (тоді — Комсомольського) озера ходили потяги, однак маршрут швидко закрили. Сьогодні станція не функціонує, вокзальний будинок—Красуляка А. 1955 року вулицю, на якій стоїть вокзал названо на честь станції: «Вулиця Станція Личаків». Галерея Примітки Джерела Rozszerzenie linii tramwajowych we Lwowie [Архівовано 23 червня 2020 у Wayback Machine.]. — S. 4. (пол.)
Лозовеньковское водохранилище

Лозовеньковское водохранилище — небольшое русловое водохранилище на реке Лозовенька (левом притоке реки Лопань). Расположено в Харьковском районе Харьковской области. Водохранилище построено в 1932 году по проекту института «Укргипровод» одновременно с Вяловским водохранилищем. Строительная организация — трест «Водострой». Назначение — техническое водоснабжение города Харькова, рекреация, орошение. Вид регулирования — сезонное. География Водохранилище расположено в балке Лозовенька в Харьковском районе Харьковской области. На обоих берегах водохранилища в его верховьях расположен посёлок Черкасская Лозовая; на правом берегу — пгт Малая Даниловка и село Чайковка. На левом берегу расположены коттеджные посёлки Флоринка (Харьков) и Родичи. Основные параметры водохранилища Нормальный подпорный уровень — 125,6 м в 1990 году (в 1940 году был 124,8); Форсированный подпорный уровень — 127,7 м; Полный объём — 4,0 млн м³; Полезный объём — 3700000 м³; Длина — 3,0 км; Средняя ширина — 0,33 км; Максимальные ширина — 0,45 км; Средняя глубина — 4,0 м; Максимальная глубина — 9,5 м. Основные гидрологические характеристики Площадь водосборного бассейна — 70 км². Годовой объём стока 50 % обеспеченности — 4370000 м³. Паводковый сток 50 % обеспеченности — 3150000 м³. Максимальный расход воды 1 % обеспеченности — 52,8 м³/с. Состав гидротехнических сооружений Глухая земляная плотина длиной — 295 м, высотой — 13,0 м, шириной — 14 м. Заделка верхового откоса — 1:3,5, низового откоса — 1:2,5. Береговой многоступенчатый водосброс с 8 ступенями при общей высоте 9,2 м, из монолитного железобетона, водобойные пороги из бутобетона. Рекомендуемый водовыпуск из двух чугунных труб диаметром 350 мм. Использование водохранилища Основное назначение Лозовеньковского водохранилища — техническое водоснабжение Харькова. Также вода водохранилища используется для орошения Лозовеньковского питомника декоративных растений. Гидротехническое сооружение находится на балансе КП «Комплекс водозливової каналізації» Харьковского городского совета. Литература Водогосподарський паспорт Лозовеньківського водосховища, Харківдіпроводгосп, 1981. Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с. Карты Карта-километровка Харькова [[РККА]], 1941 год. // (Лозовеньковский) пруд // Контора Водостроя (рус.). Лозовеньковское водохранилище на Google Источники и ссылки