NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Софіївське урочище

Уро́чище Софі́ївське — один з об'єктів природно-заповідного фонду Донецької області, лісовий заказник місцевого значення. Розташування Розташований у Горлівці, на березі річки Садки, притоки Кринки. Координати: 48° 17' 05" північної широти, 38° 09' 01" східної довготи. Історія Статус заказника присвоєно рішеннями Донецького обласного виконкому № 276 27 червня 1984 року та № 310 від 21 червня 1972 року. Заказник місцевого значення «Урочище Софіївське» створений для збереження дубово-ясеневих насаджень, які відтворені на місці байрачної діброви в зеленій зоні Горлівки. Загальна характеристика Площа — 565 га. За дотримання природоохоронного режиму заказника відповідає Єнакіївське лісництво. В урочищі існує екологічна проблема. Господарсько-побутові стоки Горлівського хімічного заводу потрапляють до заказника. Через це поглиблюються яри, вимивається ґрунт з-під одних дерев і підтоплюється інші. Рослинний світ Тут виявлено 473 види рослин, з яких 24 — раритетні: 8 з них занесені до Червоної книги України, 1 вид — до Європейського Червоного списку, 15 — до регіонального Червоного списку Донецької області. Тут розташоване єдине на південному сході України місцезнаходження любочок дунайських (Leontodon danubialis Jacq.). Примітки Джерела Заказники місцевого значення : Урочище Розсоховате; Урочище Сосна; Урочище Софіївське; Чернецьке; Чорний Жеребець; Щуча заводь; Ямпольський [та ін. ] // Донбасс заповідний: Наук.-інформац. довідник-атлас. 2003. 159 с. : іл. — С.65-105. Мулєнкова О. Г., Гнатюк Н. Ю., 2010: Флористичні критерії формування регіональної екологічної мережі в басейні річки Кринки (басейн річки Міус). Чорноморський ботанічний журнал, Т. 6, № 1: 115—127. Донбас заповідний. Науково-інформаційний довідник-атлас / за заг. ред. С. С. Куруленка, С. В. Третьякова. Видання друге, перероблене та доповнене. — Донецьк, Донецька філія Державного екологічного інституту Мінприроди України, 2008. — 168 с. Заповедная природа Донбасса: Путеводитель / Сост. А. З. Дидова. — 2 изд., доп. — Донецк: Донбасс, 1987—168 с. Памятники природы Донетчины: Путеводитель / Р. Г. Синельщиков, С. П. Попов, Д. С. Иванишин, Н. Т. Янко. — Донецк: Донбас, 1979. — 95 с. Заповедники и памятники природы Украины. А. Л. Лыпа, А. П. Федоренко. К.:Урожай, 1969. 187 с. Посилання Н. Ю. Гнатюк. Созологічна оцінка флори басейну ріки Кринки. ISSN [https://portal.issn.org/resource/ISSN/1728-6204 1728-6204 Промышленная ботаника. 2010, вып. 10]
Urytva

Urytva (Ukrainian: Уритва) is a village in the Kozova hromada of the Ternopil Raion of Ternopil Oblast in Ukraine. History The village originated as a hamlet of Olesyne in the 19th century. After the liquidation of the Kozova Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Church of the Assumption (1996, brick). References Sources (in Ukrainian) Мельничук Б., Новосядла Н., Уритва // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 496. — ISBN 978-966-528-279-2. "o wsi w h. Olesin 3.) al. pow. Oleszyn, pow. brzeżański". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 7. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1886. p. 462.
Urytwa

Urytwa (ukr. Уритва) – wieś na Ukrainie, w obwodzie tarnopolskim, w rejonie tarnopolskim. Przypisy Bibliografia Informacje o wsi w haśle Olesin 3.) albo Oleszyn, pow. brzeżański, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 462 .
Урытва

Урытва (укр. Уритва) — село в Козовской поселковой общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Козовский район. Код КОАТУУ — 6123086103. Население по переписи 2001 года составляло 221 человек. Географическое положение Село Урытва находится в 4-х км от левого берега реки Стрыпа, на расстоянии в 1,5 км от села Олесино. По селу протекает пересыхающий ручей. История Село возникло в начале XX века. Объекты социальной сферы Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Примечания
Уритва

Ури́тва — село в Україні, у Козівській селищній громаді Тернопільського району Тернопільської області. Розташоване на заході району. До 2020 року підпорядковане Олесинській сільраді. Історія Виникло як присілок села Олесине на початку XX століття. Діяли «Просвіта» та інші товариства. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Козівської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Козівського району, село увійшло до складу Тернопільського району. Політика Парламентські вибори, 2019 На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 610531, розташована у приміщенні фельдшерсько-акушерського пункту. Результати зареєстровано 138 виборців, явка 81,16%, найбільше голосів віддано за Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» — 29,09%, за «Європейську Солідарність» — 16,36%, за «Слугу народу» — 14,55%. В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Іван Чайківський (самовисування) — 31,13%, за Тараса Юрика (Європейська Солідарність) — 29,25%, за Петра Репелу (Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина») — 22,64%. Населення У 2007 році в селі проживало 193 особи. Місцева говірка належить до наддністрянського говору південно-західного наріччя української мови. Релігія Є церква Успіння Богородиці (1995, мурована), «фігура» Матері Божої (1936, реставрована 2011). Пам'ятки Символічна могила Борцям за волю України. Соціальна сфера Працюють клуб, бібліотека, ФАП, 2 торговельні заклади. Галерея Примітки Література Мельничук Б., Новосядла Н. Уритва // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 496. — ISBN 978-966-528-279-2. Колодій М., Прийдун Б., Федечко М. Уритва // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 2 : Г — Л. — С. 489—490. — ISBN 978-966-457-228-3. Владики освятили престоли [Текст] : [освячення митрополитом Василієм Семенюком престолу на парафії УГКЦ Успіння Пресвятої Богородиці у с. Уритва Козівського деканату та парафіяльного будинку у с. Цебрів; освячення архієпископом Нестором престолу та храму ПЦУ у с. Старі Петликівці] // Свобода плюс Тернопільщина [Текст]. — 2021. — № 49 (30 черв.). — С. 1 : фот. o wsi w h. Olesin 3.) al. pow. Oleszyn, pow. brzeżański // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1886. — Т. VII. — S. 462. (пол.)
Mariä-Entschlafens-Kathedrale (Wolodymyr)

Die Mariä-Entschlafens-Kathedrale (Ukrainisch: Свято-Успенський кафедральний собор, auch Uspenski-Kathedrale, Mariä-Himmelfahrt-Kathedrale, Mstislaw-Kathedrale) ist die Hauptkirche in Wolodymyr in der Ukraine. Sie wurde 1160 geweiht und ist die älteste erhaltene Kirche Wolhyniens. Die Mariä-Entschlafens-Kathedrale ist die Hauptkathedrale der Eparchie Wolodymyr-Wolynskyj und Kowel. Geschichte Die Kathedrale wurde von 1156 bis 1160 unter Fürst Mstislaw von Wolhynien errichtet. 1596 ging sie mit der Eparchie zur neuen Ukrainisch-Unierten Kirche. 1683 wurde sie bei einem Stadtbrand schwer beschädigt. Erst 1753 wurde sie im Barockstil wieder aufgebaut. Seit 1772 war sie Lagerraum und verfiel. Von 1896 bis 1900 wurde sie wieder originalgetreu rekonstruiert. Seit 1996 ist sie Hauptkathedrale der Eparchie Wolodymyr-Wolynskyj und Kowel der Ukrainisch-Orthodoxen Kirche Moskauer Patriarchats. In der Kathedrale befinden sich Begräbnisstätten von sechs wolhynischen Fürsten, zwei Bischöfen und anderen Personen. Weblinks Mariä-Entschlafens-Kathedrale auf Website der Eparchie Wolodymyr-Wolynskyj und Kowel К 850-летию Владимир-Волынского Успенского собора: «Подобного ему не было во всей северной земле от Востока до Запада…»
Cathédrale de la Dormition de Volodymyr

La cathédrale de la Dormition (en ukrainien : Свято-Успенський кафедральний собор (Володимир)) est une cathédrale orthodoxe de l'éparchie située à Volodymyr. Construite en 1160 après avoir été ruinée, presque toutes les voûtes et coupoles sont détruites. Elles sont reconstruites en 1900, en briques, par l'architecte Paweł Giżycki mais sans respecter les formes de l'édifice premier, en suivant les critères actuels. Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org Notes et références Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Sobór Zaśnięcia Matki Bożej w Odessie

Sobór Zaśnięcia Matki Bożej – prawosławny sobór w Odessie, w jurysdykcji eparchii odeskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Kamień węgielny pod budowę soboru położył w 1855 biskup chersoński i odeski Innocenty. Sobór z trzema ołtarzami zaprojektował L. Otton, a budowę sfinansowała w większej części kupiecka rodzina Czeriepiennikowów. Budowa świątyni trwała czternaście lat – została ukończona już po śmierci biskupa Innocentego, gdy ordynariuszem eparchii chersońskiej był Dymitr (Murietow); on też 12 kwietnia 1869 wyświęcił ukończoną budowlę. W piwnicy soboru rozlokowano cerkiew przeznaczoną dla miejscowej wspólnoty jednowierców, z dwoma ołtarzami: św. Mikołaja oraz Trzech Świętych Hierarchów. Wyposażenie obiektu ufundowali darczyńcy z Moskwy, a główny ołtarz nowej świątyni konsekrował w styczniu 1875 arcybiskup chersoński i odeski Leoncjusz. Sobór pozostawał czynny do lat 30. XX wieku, gdy został zamknięty przez władze radzieckie. Dolna świątynia cerkwi uległa w tym czasie dewastacji, zalana wodą. W 1942, gdy Odessa znajdowała się pod rumuńską okupacją, tę część świątyni odnowiono i przywrócono do użytku liturgicznego. Podczas II wojny światowej w główną kopułę cerkwi uderzyła niemiecka bomba, powodując znaczne zniszczenia. 56-metrowa dzwonnica soboru stała się jednym z symboli antyhitlerowskiego oporu mieszkańców. Po zakończeniu działań wojennych odbudowę soboru koordynowali biskupi odescy Nikon i Borys, przyczynił się do niej również patriarcha moskiewski i całej Rusi Aleksy. Remont kapitalny soboru przeprowadził w 2008 metropolita odeski Agatangel. W toku renowacji w soborze wykonano nowe freski. Z inicjatywy tego samego hierarchy w kolejnych latach pozłocone zostały cerkiewne kopuły. W cerkwi przechowywana jest ikona i cząsteczka relikwii świętego biskupa chersońskiego Innocentego oraz relikwie lokalnego świętego, sprawiedliwego Jonasza, jak również krzyż, którego używał on do święcenia wody. Sobór jest również ośrodkiem kultu Kaspierowskiej Ikony Matki Bożej. Sobór Zaśnięcia Matki Bożej jest jedną z dwóch katedr – obok soboru Przemienienia Pańskiego – eparchii odeskiej. W związku z tym wielokrotnie odprawiali w nim Święte Liturgie zwierzchnicy Kościołów prawosławnych: patriarchowie moskiewscy i całej Rusi Aleksy I, Pimen i Aleksy II, aleksandryjscy – Mikołaj VI i Parteniusz II, antiocheński Aleksander III, gruziński Eliasz II, rumuński Justynian, serbski German oraz bułgarski Maksym. W 1957 patriarcha Aleksy I poprowadził w soborze chirotonię biskupią archimandryty Pimena (Izwiekowa), który został później jego następcą na urzędzie patriarchy. Przypisy
Успенский собор (Одесса)

Собо́р Успе́ния Пресвято́й Богоро́дицы — православный храм в Одессе, один из крупнейших на Украине. С 1932 года до закрытия в 1935/1936 году и с конца 1940-х годов по 2002 год был кафедральным храмом Одесской епархии УПЦ (МП). История Нынешнее здание было заложено 17 июня 1855 года архиепископом Херсонским и Таврическим Иннокентием (Борисовым); завершено строительством в 1869 году и 13 апреля того же года освящено архиепископом Херсонским и Одесским Димитрием (Муретовым). Двухэтажный храм построен на средства купцов Иакова и Николая Черепенниковых по проекту архитектора Луи Оттона. В нижнем храме собора погребён архиепископ Херсонский и Одесский Никон (Петин), под руководством которого было осуществлено послевоенное восстановление храма. 17 ноября 1957 года в соборе была совершена епископская хиротония архимандрита Пимена (Извекова) — будущего патриарха Московского и всея Руси. 30 октября 2009 года решением Одесского областного Совета здание собора передано Одесской епархии Украинской православной церкви (Московского патриархата). Устройство и архитектура Высота храма вместе с колокольней — 56 метров, вместимость 5000 человек. Храм состоит из двух отделений: верхнего и нижнего, с тремя престолами в верхнем и двумя в нижнем. Южный придел верхней церкви освящен в честь Покрова Пресвятой Богородицы; северный — в честь иконы Похвала Пресвятой Богородицы. Нижний храм освящен во имя Святителя Николая, его Южный придел — во имя трех Святителей: св. Василия Великого, св. Григория Богослова и св. Иоанна Златоуста Святыни Почитаемая чудотворной Касперовская икона Божией Матери, впервые принесённая в Одессу в 1854 году из села Касперово. До 2007 года здесь находились мощи святителя Иннокентия Херсонского (Борисова). В нижнем храме — мощи праведного Ионы Одесского (Атаманского). Примечания Ссылки Краткая информация На сайте Храмы Одессы На сайте «Православие.ua»
Свято-Успенський собор (Одеса)

Свято-Успенський собор — один з найбільших православних храмів Московського патріархату в Одесі. З 1936 до закриття в 1937—1938 роках і з середини 1940-х років по 2002 був кафедральним храмом Одеської єпархії. Знаходиться за адресою вул. Преображенська 70. Історія На місці сучасного собору існувала старообрядницька каплиця, яку було зведено і освячено 7 липня 1814 року. Вже у 1845 році було розпочато будівництво трьохпрестольного храму, а сучасну будівлю було закладено 17 липня 1855 року архієпископом Херсонським і Таврійським Інокентієм (Борисовим). Кошти на будівництво виділили одеські купці Яків та Микола Черепеннікови, а проєкт розроблений архітектором Луї Отоном. Завершено будівництво в 1869 і 12 квітня того ж року освячено архієпископом Херсонським та Одеським Димитрієм (Муретовим). 19 січня 1875 архієпископ Херсонський і Одеським Леонтій освятив головний приділ нижнього єдиновірського храму в ім'я святителя і чудотворця Миколи — покровителя моряків і мандрівників, а 30 січня — і другий боковий вівтар — в ім'я трьох святителів: Василія Великого, Григорія Богослова і Івана Золотоустого. За деякий час мешканці Москви пожертвували на нижній храм Одеської Свято-Успенської церкви ікони та богослужбову начиння. Наприкінці 1930-х років, під час радянської окупації, храм був закритий. Під час Німецько-радянської війни верхній храм сильно постраждав — в центральний купол влучила німецька бомба. Нижній храм був затоплений водою на 1,5 метра. У 1942 році румунська влада відновили діяльність нижнього храму, для чого довелося кілька днів відкачувати з нього воду. Після закінчення бойових дій величезну роль у відновленні храму зіграли архієпископ Никон, митрополит Борис і патріарх Алексій I Симанський. 30 жовтня 2009 року рішенням Одеської обласної ради будівля собору передано Одеської єпархії Української Православної Церкви. За цей час було удосконалено систему опалення, храм прикрасили новими настінними розписами. Проєктувальниками розпису Верхнього храму стали Володимир Борисов і Ростислав Антонов. Розписи виконані художниками — Віталієм і Данилом Хомницькими. Устрій і архітектура Висота храму разом з дзвіницею складає 56 метрів; загальна місткість будівлі — 5000 чоловік. Храм складається з двох відділень: верхнього і нижнього, з трьома престолами в кожному. Південний приділ верхньої церкви освячено на честь Покрови Пресвятої Богородиці, а північний — в ім'я Акафіста. В нижньому храмі північний приділ освячений в ім'я Трьох Святителів. Святині Шанована як чудотворна Касперовська ікона Божої Матері, принесена вперше в Одесу у 1854 році з села Касперова. До 2007 року тут покоївся прах архієпископа Інокентія Херсонського. У нижньому храмі Свято-Успенського кафедрального собору знаходяться мощі праведного Іони Одеського, який за словами сучасників вивів на світло безліч різних образів святості. Отець Іона володів даром пророцтва і зцілення душевних і тілесних ран. Хрест, яким він святив воду, досі зберігається в соборі і є однією з найшанованіших у народі святинь. Примітки Посилання Свято-Успенский кафедральный собор На сайті Православіє.ua
Успенский собор Елецкого монастыря

Успенский собор (укр. Успеньский собор) — соборный храм Елецкого монастыря в Чернигове. Его строительство в самом начале XII века связано с именем родоначальника Ольговичей, черниговского князя Олега Святославича. Этот памятник почти целиком дошёл до нашего времени, хотя и с позднейшими наслоениями в стиле украинского барокко. Имеет статус памятника архитектуры национального значения с охранным № 817/1. История Построен вскоре после Любечского съезда 1097 года черниговским князем Олегом Святославичем. Во время татаро-монгольского нашествия хана Батыя собор был разграблен и сожжён. Восстановлен в 1445 году при князе Иване Можайском. Во время захвата и разрушения Чернигова поляками Успенский собор сгорел. Более всего пострадала верхняя часть собора, которая вследствие пожара обрушилась. В 1699—1674 годах Успенский собор восстановили, придав некоторые черты украинского барокко. В 1924 году собор был закрыт советскими властями и передан местному краеведческому музею. Учитывая большое историко-культурное значение Елецкого Успенского собора, Совнарком УССР объявил здание историко-культурным памятником всеукраинского значения и передал его на содержание госбюджета. Во время оккупации 1941—1943 годов собор был превращён немецкой армией в конюшню. В 1941 году пострадал от зажигательной бомбы. После войны в южном приделе собора, где имелись фрески, хранили соль, разрушительно напитавшую стены. Потом 850-летний храм был превращен в склад запчастей и металлолома. В 1961—1962 годах Успенский собор реставрировала межобластная специализированная научно-реставрационная производственная мастерская № 3. В 1992 году Успенский собор в составе Елецкого монастыря был передан православной общине УПЦ. Основательные ремонтно-восстановительные работы в соборе были проведены лишь в 1998 году. Архитектура В плане собор представляет собой большой (16,28 х 26,57 м) трехнефный храм с шестью столпами и тремя апсидами, схожий по архитектуре с Успенским собором Печерского монастыря в Киеве. Миниатюрная часовня с собственной апсидкой встроена в юго-западный угол, однако снаружи её не видно. Судя по археологическим изысканиям, с трёх сторон (перед каждым входом в храм) в древности, вероятно, были устроены галереи (или притворы тамбурного типа). В интерьере сохранились отдельные следы фресок XII века. Примечания Литература Холостенко Н. В. Архитектурно-археологическое исследование Успенского собора Елецкого монастыря в Чернигове // Памятники культуры: исследование и реставрация. — М.: Изд-во АН СССР, 1961. — Вып. 3. — С. 51—67. Воробьева Е. В., Тиц А. А. О датировке Успенского и Борисоглебского соборов в Чернигове // Советская археология. — 1974. — № 2. — С. 98—111. Монахиня Вероника (Терехова). Черниговский елецкий свято-успенский женский монастырь / Под редакцией игуменьи Амвросии (Иваненко). — Киев: Информационно—издательский центр украинской православной церкви, 1999. — 88 с. — ISBN 966-7014-26-6.
Usteriky

Usteriky (ukrainisch Устеріки; russisch Устерики Usteriki, polnisch Uścieryki) ist ein Dorf am Zusammenfluss des Bilyj Tscheremosch („Weißer Tscheremosch“) und des Tschornyj Tscheremosch („Schwarzer Tscheremosch“) zum Tscheremosch im Südosten der ukrainischen Oblast Iwano-Frankiwsk mit etwa 700 Einwohnern (2001). Geografische Lage Sie liegt auf einer Höhe von 533 m am linken Ufer des Tscheremosch, der die Grenze zwischen der historischen Landschaft Pokutien, dem südöstlichen Zipfel von Galizien, und der am rechten Ufer angrenzenden Region Bukowina sowie zwischen den heutigen Oblasten Iwano-Frankiwsk und Tscherniwzi bildet. Usteriky befindet sich etwa 10 km südwestlich vom Gemeindezentrum Biloberiska, etwa 15 km südöstlich vom Rajonzentrum Werchowyna und etwa 120 km südlich vom Oblastzentrum Iwano-Frankiwsk. Durch das Dorf verläuft die Regionalstraße P–62. Am 2. Oktober 2015 wurde das Dorf ein Teil der neu gegründeten Landgemeinde Biloberiska im Rajon Werchowyna, bis dahin bildete es die gleichnamige Landratsgemeinde Usteriky (Устеріківська сільська рада/Usterikiwska silska rada) im Nordosten des Rajons. Geschichte Das in der ersten Hälfte des 17. Jahrhunderts gegründete Dorf lag zunächst in der Polnisch-Litauischen Woiwodschaft Ruthenien und kam im Rahmen der ersten Teilung Polens 1772 an das Kronland Königreich Galizien und Lodomerien des österreichischen Haus Habsburg und wurde 1804 Bestandteil des Kaisertums Österreich. Nach dem Österreichisch-Ungarischen Ausgleich lag das Dorf ab 1867 im Bezirk Kosów Österreich-Ungarns. Nach dem Ersten Weltkrieg und dem Zerfall Österreich-Ungarns kam die Ortschaft zunächst an die Westukrainische Volksrepublik, wurde jedoch nach dem folgenden Polnisch-Ukrainischen und Polnisch-Sowjetischen Krieg Bestandteil der Woiwodschaft Stanisławów, Powiat Kosów innerhalb der Zweiten Polnischen Republik. Im September 1939 wurde die Ortschaft, wie ganz Ostpolen, gemäß dem Geheimen Zusatzprotokoll des Hitler-Stalin-Pakts zwischen der Sowjetunion und Deutschland, von der Sowjetunion besetzt. Nach dem deutschen Überfall auf die Sowjetunion war die Ortschaft während des Deutsch-Sowjetischen Krieges von Deutschland okkupiert und in den Distrikt Galizien des Generalgouvernements eingegliedert. Nach dem Zweiten Weltkrieg kam das Dorf erneut an die Sowjetunion, die es der Ukrainischen SSR anschloss. Mit dem Zerfall der Sowjetunion 1991 wurde das Dorf schließlich Teil der unabhängigen Ukraine. Weblinks Uścieryki, pow. kosowski. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 12: Szlurpkiszki–Warłynka. Walewskiego, Warschau 1892, S. 835 (polnisch, edu.pl). Webseite des Gemeinderates auf rada.info (ukrainisch) Einzelnachweise
Uścieryki

Uścieryki (ukr. Устеріки) – wieś w rejonie wierchowińskim, w obwodzie iwanofrankiwskim Ukrainy. Przypisy Linki zewnętrzne Uścieryki, pow. kosowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 835 . Archiwalne widoki miejscowości w bibliotece Polona
Usteriki, Verhovîna

Usteriki (în ucraineană Устерікі) este o comună în raionul Verhovîna, regiunea Ivano-Frankivsk, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Usteriki era vorbitoare de ucraineană (99,87%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Устерики

Устери́ки (укр. Устері́ки) — село в Белоберёзской сельской общине Верховинского района Ивано-Франковской области Украины. Находится в Покутско-Буковинских Карпатах, на берегах рек Белого Черемоша и Чёрного Черемоша, в 18 км от районного центра. Население по переписи 2001 года составляло 746 человек. Занимает площадь 90 км². Почтовый индекс — 78715. Телефонный код — 03432. Ссылки Устерики на сайте Верховной рады Украины