NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chaika Autodrom

Das Chaika Autodrom (ukrainisch Автодром Чайка), früher bekannt als Chaika Motorsports Complex (ukrainisch Автомобільний спортивний комплекс Чайка), ist eine Motorsport-Rennstrecke nahe der Stadt Chayka in der Oblast Kiew in der Ukraine. Geschichte Ursprünge Die Ursprünge der Rennstrecke liegen in den Zeiten der Sowjetunion, als die DOSAAF Ende der 1960er Jahre in der Ukraine nach einem Ort für eine Test- und Wettbewerbsstrecke suchte. Die Baubewilligung für den Kurs wurde 1971 gegeben, die Arbeiten begannen zwei Jahre später. Die offizielle Eröffnung erfolgte 1975 und wenig später wurden auch die ersten Rennen ausgetragen. Unter anderem wurden dort Tourenwagenrennen sowie die damalige sowjetische Rundstreckenmeisterschaft ausgerichtet. In den nächsten Jahren wurde der Kurs um eine Dirt-Speedway, eine Kartbahn und einem Trainingsfeld erweitert. Bekanntheit erlangte der Kurs von 1978 bis 1983 als Austragungsort eines unter den Ostblock-Staaten ausgerichteten Rennens, welches als Friendship Cup bekannt war. Es galt als eines der prestigeträchtigsten Rennen der damaligen Sowjetunion, wurde allerdings nach dem tödlichen Unfall des polnischen Formula Easter Piloten Christian Grochowski beendet. Niedergang und Wiederaufbau In den Folgejahren verfiel die Strecke aufgrund mangelnder Wartung langsam. Unsachgemäße Versuche von Neuasphaltierungen führten zu einer noch unebeneren Strecke. Es wurden weniger Rennen ausgerichtet und aufgrund mangelnder Sponsoren wurde diese kaum beworben, was zu sinkenden Zuschauerzahlen führte. Mit dem Fall der Sowjetunion ging der Besitz des Kurses an die Gesellschaft für Verteidigungshilfe der Ukraine über, welche große Teile an private Eigentümer verkaufte. Zwar war einige Jahre lang die ukrainische Rennstrecken-Meisterschaft auf dem Kurs zu Gast, trotzdem fehlte das Geld, um den Kurs zu renovieren, und dieser war weiterhin den Sicherheitsstandards nicht gerecht. Nachdem ab 1998 der als „große Schleife“ bekannter Teil des Kurses unbenutzbar wurde, konnte nur noch die verkleinerte Version benutzt werden. Unter dem neuen Direktor Leonid Protasov, welcher auch als Rennfahrer bekannt war, wurde der Kurs renoviert und konnte nach dem Ende der Arbeiten 2005 auch erneut als Veranstaltungsort genutzt werden. 2016 wurde das Hauptgebäude neu gebaut. Die Strecke Die große Strecke war zwar nach internationalen Standards geplant worden, wies jedoch Konstruktionsmängel wie fehlende Auslaufzonen und Seitenstreifen sowie eine unebene Asphaltdecke auf. Der später gebaute Dirt-Speedway wurde kaum verwendet. Mit der Renovierung der Kurzstrecke Mitte der 2000er Jahre wurde die Anlage um neue Zuschauerbänke sowie um ein Café und ein Hotel erweitert. Weblinks Chayka auf Rennstreckendatenbank Racing Circuits Info Einzelnachweise
Awtodrom Czajka

Awtodrom Czajka, ukr. Автодром Чайка – tor wyścigowy znajdujący się w Kijowie. Historia Z uwagi na brak torów wyścigowych w Ukraińskiej SRR, pod koniec lat 60. DOSAAF wystąpił z inicjatywą budowy takiego obiektu. Ostateczny projekt kompleksu został zatwierdzony w 1971 roku, zaś dwa lata później rozpoczęto budowę. W połowie 1975 roku ukończono pierwszy etap budowy, obejmujący tor i niezbędną infrastrukturę. 27 czerwca tegoż roku rozegrano na kijowskim torze pierwsze zawody, obejmujące mistrzostwa Ukraińskiej SRR. 12 lipca po raz pierwszy na ukraińskim torze odbyły się mistrzostwa ZSRR. W następnych latach do obiektu dobudowano tory: żużlowy i kartingowy, a także nadano obiektowi nazwę „Czajka”, pochodzącą od pobliskiej wsi Czajky. Tor mógł mieć kilka konfiguracji, jednakże wyścigi odbywały się tylko na dużej pętli; mała pętla służyła tylko do testów. Trasa liczyła 4460 m długości i 12 m szerokości, a różnica wysokości wynosiła 10 m. Każdy zakręt o promieniu od 50 do 100 m był profilowany. Na całej długości tor był ogrodzony metalowymi barierami umieszczonymi wzdłuż krawędzi trasy, co wykluczało użycie Czajki w wyścigach motocykli. Do głównych wad kompleksu należały: nierówna nawierzchnia, osadzający się pył, brak trybun oraz odległe od prostej startowej miejsce do przygotowania sprzętu. W latach 1976 i 1978–1983 na torze rozgrywano wyścigi w ramach Pucharu Pokoju i Przyjaźni. Jednakże po śmierci Polaka Christiana Grochowskiego podczas zawodów w 1983 roku, organizację Pucharu w ZSRR przeniesiono na tor Biķernieki. Następnie stan toru zaczął się gwałtownie pogarszać. Niska jakość nawierzchni, a także słaba organizacja, zła jakość sędziowania i brak reklamy powodowały absencję widzów. W 1989 roku radziecka prasa poinformowała o planach przebudowy kompleksu, wliczając w to budowę toru klasy międzynarodowej, basenów i kortów tenisowych. Plany te nie wyszły poza fazę projektu. Mistrzostwa ZSRR rozgrywano na Czajce do 1991 roku. Po rozpadzie ZSRR stan toru nadal się pogarszał. W 1998 roku stan dużej pętli był na tyle zły, że została ona zamknięta, a od tamtego czasu ścigano się wyłącznie na małej pętli. W tym samym roku dyrektorem kompleksu został kierowca wyścigowy Łeonid Protasow i od tamtego czasu sytuacja toru zaczęła się poprawiać. Pod koniec pierwszej dekady XXI wieku do małej pętli dobudowano nowy układ alei serwisowej i nowy zakręt, a dla widzów w ramach udogodnień otwarto nowe trybuny, kawiarnię i hotel. Zwycięzcy w Pucharze Pokoju i Przyjaźni Przypisy
Адмиралтейский арсенал

Адмиралтейский арсенал — историческое сооружение, одна из самых ранних построек на территории бывшей Херсонской крепости в Херсоне. Возведён в 1784 году для хранения вооружения и боеприпасов. Был крупнейшим арсеналом на территории юга Российской империи. Архитектор — Викентий Ванрезант. Адрес здания — ул. Перекопская, 10. История Арсенал в Херсоне возводился инженером Иваном Струговщиковым по проекту Ванрезанта с 1784 по 1788 годы. Первоначально здание имело флигели с большими четырёхколонными портиками, которые выходили на Дворцовую площадь и соединялись полукруглым одноэтажным корпусом, идущим в глубину квартала. Это способствовало расширению зрительного пространства площади, а само здание арсенала гармонировало по объёмам с дворцом генерал-губернатора, который стоял напротив. Здание арсенала относилось к сооружениям Херсонской крепости и его основная функция изначально была военная. Здесь хранились артиллерийские орудия, оружие и снаряды. Когда крепость перестала функционировать как военная, то оружие и боеприпасы из адмиралтейского арсенала были вывезены. В 1802 году здание значительно пострадало от сильного землетрясения. В 1812 году его перестроили по проекту губернского архитектора И. В. Ярославского в стиле ампир. В 1923 году в здании арсенала расположился Херсонский уездный дом принудительных общественных работ. В постсоветское время там находились: Следственный изолятор №28, а также телецентр и комитет по телерадиовещанию. Литература Пиворович В. Б., Дяченко С. А. Улицами старого Херсона. Штрих. — Херсон, 2003. — 196 с. Примечания Ссылки Херсонский адмиралтейский арсенал на www.history.ksportal.net (Информационный портал Херсона и Херсонской области) Новости Херсона и Херсонской области. Достопримечательности Херсонщины: Адмиралтейский арсенал См. также Екатерининский собор (Херсон) Херсонская крепость
Адміралтейський арсенал

Адміралте́йський арсена́л — одна з найбільш ранніх будівель колишньої фортеці на території Херсона. Будинок зведено у 1784 р. Всередині утвореного арсеналом двору розміщувався склад артилерійських гармат різних калібрів. Між початковими корпусами вздовж вул. Перекопської розташовані пізніші побудови: кам'яна огорожа з воротами і вбудований в неї двоповерховий кам'яний корпус. Історія будівництва Арсенал будувався інженером Іваном Струговщиковим за проектом Вікентія Ванрезанта з 1784 до 1788 років. Ця найбільша споруда фортеці була сховищем артилерії, зброї та боєприпасів для армії, дислокованої в Новоросійському краю. Первинна будівля арсеналу фланкувалася флігелями з величезними чотирьохколонними портиками, які виходили на червону лінію Палацової площі та об'єднувалися напівкруглим одноповерховим корпусом, що йшов у глибину кварталу. Зоровий простір площі розширювався, створювалася гра об'ємів арсеналу та протилежного палацу генерал-губернатора. Оскільки вказана будівля відносилася до споруд Херсонської фортеці, її головною функцією була військова. Коли ж фортеця перестала функціонувати як військова, то всю зброю з арсеналу було вивезено. На жаль, будівля арсеналу сильно постраждала під час землетрусу 1802 року та була перебудований в 1812 році за проектом губернського архітектора І. В. Ярославського вже в стилі ампір. На оборотній стороні заставної дошки, знайденої при ремонті арсеналу, був зроблений додатковий напис: «Перебудова 1812 року». Надалі з'явився і третій напис, зроблений в 1884 році: «Будівлі колишнього арсеналу пристосовані для приміщення Херсонського Арештантського Виправного № 2 Відділення в царювання Благочестівейшего Государя Імператора Олександра III при Губернаторові Таємному Раднику Олександрі Семеновичі Ерделі, Архітекторами Бароном фон Штемпелем і Корфом і інженером Залеським і зайняті арештантами в жовтні 1884 р.». Після деяких перебудов, виконаних в 1884 році для розміщення в нім арештантського виправного відділення, будівля збереглася до наших днів. При арештантському відділенні була Покровська будинкова церква, дзвони якої видно між колонами арсеналу. У 1923 році та пізніше в будівлі арсеналу розташовувався «Херсонський будинок повіту примусових суспільних робіт» (ДОПР). В наш час[коли?] тут розміщений «Слідчий ізолятор № 28 Управлінь державного департаменту України з питань виконання покарань в Херсонській області», а також «Телецентр» і «Комітет з телерадіомовлення» (вул. Перекопська, 10). Див. також Свято-Катериненський (Спаський) собор Херсонська фортеця Посилання Херсонський Адміралтейський арсенал на www.history.ksportal.net (Інформаційний портал Херсона та Херсонської області) Херсонський Адміралтейський арсенал на visitua.info [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]
Алмазний

Алма́зний — мікрорайон в Шевченківському районі міста Полтави. Історія Мікрорайон збудований на території Новоселівки, колишнього передмістя Полтави. 1964-го року на південно-західній околиці Полтави почали будувати «Полтавський завод штучних алмазів та алмазного інструменту». 22 січня 1966 року цей найбільший в СРСР завод з виготовлення штучних алмазів [Архівовано 22 червня 2021 у Wayback Machine.] розпочав роботу. Вже у березні завод видав перші штучні алмази й інструменти на їх основі. Того ж 1966 року було розпочате широкомасштабне будівництво житлового масиву, який отримав назву «Алмазний». До кінця 1970-х років будівництво житлового масиву завершили. Через відсутність якісної стінової цегли, великорозмірних стінових блоків і панелей мікрорайон забудували переважно п'ятиповерховими будинками, що не відповідало первинним задумам забудовників, які планували забудову масиву будівлями змішаної поверховості. І лише з розвитком в місті крупнопанельного домобудування по периметру «Алмазного» збудували дев'яти- та чотирнадцятиповерхові будинки. У 1980-х роках будівництво на незабудованих територіях південно-західної околиці Полтави продовжили, у тому числі в мікрорайоні «Алмазний». Промисловість У 2005 році «Полтавський завод штучних алмазів та алмазного інструменту» був реорганізований в два окремих підприємства — ПАТ «Полтавський алмазний інструмент» (вул. Героїв АТО, 71б) та ВАТ «Елемент Шість», яке у 2011 році перейменоване на ПАТ «Кристаліст» (вул. Героїв АТО, 71а). Джерела та література Полтава : книга для туристов : справочное издание / Г. А. Антипович, И. Д. Буряк, В. Ф. Волосков и др. — 2-е изд., дораб. и доп. — Харьков : Прапор, 1989. — С. 196. — ISBN 5-7766-0122-3. (рос.) Полтавщина : енциклопедичний довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : УЕ, 1992. — С. 31. Примітки Посилання Сайт «Полтава історична» — вулиці Михайла Грушевського, Калініна, Юрія Кондратюка [Архівовано 28 вересня 2013 у Wayback Machine.] (укр.)
Алтагирський заказник

Алтаги́рський зака́зник (Алтаги́р) — загальнозоологічний заказник державного значення. Назва «Алтагир» перекладається з татарської як шість коней. Площа природоохоронної території 950 га. Статус з 1974 р. Заказник належить до переліку природно-заповідних територій, особливо важливих для збереження біорізноманіття Запорізької області. Розташування Розташований у Якимівському районі Запорізької області, біля села Богатир, що на південний-схід від смт Якимівки в однойменному урочищі на правому березі Молочного лиману Азовського моря. Охороняються штучно створені серед степу (на березі Молочного лиману, на південь від гирла річки Тащенак) лісові насадження з їхньою фауною. Перші дерева висадив у 1899 році український лісівник П. М. Сивицький. Ліс виконує функцію затримання рухливих пісків. Рослинність У деревостані: робінія звичайна, гледичія колюча, сосна звичайна, дуб звичайний, ясен звичайний, шовковиця біла, шовковиця чорна. У прилиманній частині поширені тамариск і маслинка вузьколиста. Трапляються види, занесені до Червоної книги України: цимбохазма дніпровська, астрагал шерстистоквітковий та ковила Лессінга. Тваринний світ З тварин водяться сарна європейська та заєць-русак. Є свиня дика, лисиця, куниця кам'яна. Гніздиться багато птахів. На прольоті реєструється близько 80 видів пернатих, зокрема шуліка чорний, яструб великий, пугач (занесений до Червоної книги України). Тут в різні пори року перебуває 135 видів птахів, які в систематичному відношенні розподіляються серед таких родин та рядів: пастушкові — 44 види, кулики — 27 видів, мартини — 13 видів, гагари — 2 види, норці — 3 види, гуси — 24 види, веслоногі — 2 види, лелекоподібні — 9 видів, соколоподібні — 2 види, сиворакшеподібні — 1 вид, горобцеподібні — 8 видів. До категорії кочуючих, тобто таких, що мешкають тільки влітку, без гніздування, відноситься 17 видів: сивка морська, пісочник великий, брижач, кулик-довгоніг, кульон великий, мартин звичайний та малий, мартин тонкодзьобий, чорний та білокрилий крячки, норець чорношиїй, лебеді — шипун та кликун, гуска сіра, гоголь, крех середній та великий. Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Гришко С. В. Ландшафтна структура Алтагирського лісового масиву / С. В. Гришко // Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. — 2014. — № 1. — С. 76-84 Інформаційний екологічний атлас Запорізької області. — Запоріжжя, 2012. — 56 с. (с. 52—53) Крылова А. Н., Крылов Н. В.,Гришко С. В. У истоков Алтагирского леса // Мелітопольський краєзнавчий журнал, 2020, № 15, с. 17-22 Петроченко В. І. Охорона ландшафтів (На прикладі Запорізької області): Навч. посібник. — Запоріжжя, 2015. — 60 с. (с. 17—19, 26—27)
Альтанка (Вознесенськ)

«Ца́рська рото́нда» — альтанка в місті Вознесенськ (Миколаївська область), в парку Січової Слави. Одна з найвідоміших пам'яток архітектури Вознесенська, що стала візитною карткою міста. Царська ротонда була збудована в міському парку до приїзду в місто імператора Миколи І в 1837 р. Царську ротонду встановили на високому насипному пагорбі і оточили трьома кільцями терас. Навколо ротонди був облаштований чудовий, доглянутий парк з вимощеними алеями та лавами. Сучасна споруда альтанки стоїть на центральній алеї, що проходить через парк Січової Слави. Її оперізують три концентричні кола терас. Будова ротонди являє собою 8 колон, що підтримують сферичний купол. Царська альтанка настільки популярна, що більшість жителів сусідніх областей знають про місто Вознесенськ саме завдяки їй. У місті сформувалася традиція: всі молоді пари проводять весільну фотосесію біля альтанки. На терасах навколо ротонди часто проводяться офіційні урочистості з нагоди великих державних та інших свят, концерти, мітинги та багато різних суспільних подій. Охоронний номер Царської ротонди: 538/0. Посилання Царская ротонда Вознесенськ туристичний Царская ротонда, Вознесенск: фото, история, адрес, Царская ротонда на карте [Архівовано 18 квітня 2013 у Wayback Machine.] Альтанка (парк, м. Вознесенськ, Миколаївська обл.) [Архівовано 15 листопада 2012 у Wayback Machine.]
Аляска (Тернопіль)

«Аляска» — житловий мікрорайон Тернополя на його північно-східних околицях. Офіційно це два мікрорайони — № 11 і № 12. Назву ця частина міста отримала через те, що мікрорайон знаходиться найдалі від центру.[джерело?] Мікрорайон забудований переважно 9-ти та 5-поверховими будинками у 1980—1990-х роках. На бульварі Дмитра Вишневецького є один 16-поверховий будинок. Приватного сектора немає, але на півдні мікрорайону є дачі садівничого товариства «Ювілейне» (17,5 га). Вулиці Бульвар Дмитра Вишневецького Бульвар Пантелеймона Куліша Володимира Великого Полковника Морозенка Леся Курбаса Василя Симоненка Київська 15 Квітня Храми У мікрорайоні є греко-католицька церква Святого Петра та будується православний храм. Також на вулиці Володимира Великого є новозбудований монастир Францисканів. Пам'ятники У мікрорайоні є пам'ятник святому Франциску на вулиці Володимира Великого. Планується встановлення пам'ятника Лесю Курбасу на однойменній вулиці[джерело?]. Комерція На розі вулиць Леся Курбаса і Текстильної розташований новітній торгово-розважальний центр «Подоляни». Освітні заклади У межах мікрорайону розташовані школи: Тернопільська загальноосвітня школа № 26 Тернопільська загальноосвітня школа № 27 Тернопільська загальноосвітня школа № 28 Тернопільська спеціалізована школа № 29 Транспорт Через мікрорайон їздять тролейбуси № 3 і № 8, автобуси № 13, № 14, № 18, № 19, № 21, № 22, № 22А, № 24, № 27, № 35. Примітки Посилання Аляска (Тернопіль) // Google Map Транспорт Тернополя [Архівовано 10 серпня 2017 у Wayback Machine.]. 16-поверховий будинок, бульвар Д. Вишневецького // Google Map
Опанасове (заказник)

Опана́сове — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Городнянського району Чернігівської області, на південний схід від села Хотівля. Площа 285 га. Створений у 1979 році. Охороняється болотний масив у верхів'ях річки Чибриж (притока Смячу) з типовою для Чернігівського Полісся флорою та фауною. Джерела Опанасове Природно-заповідний фонд Чернігівської області. Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації — Чернігів, 2018. — 130 с. «Природно-заповідний фонд Чернігівської області» (Чернігівська обласна державна адміністрація, 2016 р.). Стор. 166
Андрияшевско-Гудимовский заказник

«Андрияшевско-Гудимовский заказник» (укр. Андріяшівсько-Гудимівський заказник) — гидрологический заказник общегосударственного значения, расположенный на территории Роменского района (Сумская область, Украина). Площадь — 1 509,6 га. История Был создан в 1977 году. Описание Заказник создан с целью охраны водно-болотных угодий в пойме реки Сула, а также низинного болота. Ближайший населённый пункт — село Беловод, город — Ромны. Природа Вдоль берегов меандрированного русла реки и стариц произрастают тростник и рогоз (широколистный и узколистный). На острове, образованном руслом реки, находится лиственный лес (доминирующая порода дуб, также есть клён, липа, вяз) Здесь обнаружены 141 вид хребетных животных. Основу фауны заказник составляют водно-болотные и лесные виды. Заказник является местом гнездования птиц (значительная колония цапли серой, рыжей и белой). В Красную книгу Украины занесены украинская минога, горностай, выдра, журавль серый. Заказник служит также местом нереста множества видов рыб. Литература Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. 1989. Ссылки Про заказник на сайте Энциклопедия современной Украины Про заказник на сайте Украина туристическая
Андріяшівсько-Гудимівський заказник

Андрія́шівсько-Гуди́мівський зака́зник — гідрологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Роменського району Сумської області, на південь від села Глинськ, що на південний захід від міста Ромни. Опис Площа 1509,6 га. Створений 1977 року. Перебуває у віданні: Роменська райдержадміністрація, ДП «Роменський агролісгосп» (Андріяшівське л-во, кв. 211, вид. 1, 4-5, 13, 25, 51, кв. 212, вид. 1-5, кв. 215, вид. 1-8). Статус надано для збереження обводненого високотравного болота низинного типу з численними старицями в заплаві річки Сули. Значну частину площ займають хащі очерету і рогозу вузьколистого заввишки до 3 метрів. Тут зростають: частуха подорожникова, їжача голівка, омег водяний, лепеха тощо. У центрі заказника — суходільний острів, порослий листяним лісом (дуб, у домішку — клен гостролистий, в'яз і липа). Особливо красивий ліс у червні під час цвітіння липи. Багатий тваринний світ заказника. Тут виявлено 141 вид хребетних тварин. Основу фауни складають водно-болотяні і лісові види. У заказнику є 3 види тварин, занесені до Європейського Червоного списку: мінога українська, деркач і видра. Червоною книгою України охороняються мінога українська, горностай і видра. Серед червонокнижних птахів трапляється один вид — журавель сірий. У центральній частині заказника площу близько 3 га займає колонія чапель, у складі якої гніздується близько 40—50 пар сірої чаплі, близько 15 пар рудої і 10 пар великої білої. У заказнику будує свої гнізда грицик великий — рідкий на Сумщині вид куликів. Крім нього, з регіонально-рідкісних видів мешкають лебідь-шипун, гуска сіра, крячок чорний, шуліка чорний, плиска жовтоголова, бобер. Значну роль заказник відіграє в охороні місць нересту багатьох видів риб. Галерея Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Comuna Andriivka, Busk

Andriivka (în ucraineană Андріївка) este o comună în raionul Busk, regiunea Liov, Ucraina, formată din satele Andriivka (reședința), Ostrivciîk-Pîlnîi și Petrîci. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Andriivka era vorbitoare de ucraineană (99,92%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Poste de Bila Tserkva

La poste de Bila Tserkva est un bâtiment classé de la ville de Bila Tserkva, 47 boulevard Alexandre, en Ukraine. Historique Le centre fut construite en 1833. Notes et références Articles connexes Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du XIXe siècle
Антена Броварського радіопередавального центру

Броварська радіощогла — розтяжна радіопередавальна щогла типу АРРС у Броварах, побудована в 1972 році як «глушилка». Її висота 259,6 м. Вежа була одинадцятою за висотою спорудою України станом на 2013 рік. Існувала до жовтня 2013 року. Історія експлуатації Спершу на вежу був встановлений передавач «Бурей» з потужністю 150 кВт. Щогла замінила стару вежу і передавач РВ-87, та маючи вдвічи більшу потужність та сучаснішу антену, значно збільшила покриття території України радіомовленням. Через рік, на резервній площі було встановлено короткохвильовий передавач типу «Грім-ЕТ», а в 1983 році — запрацював передавач типу «ПКВ-100». Демонтована в жовтні 2013 року. Використання В останні роки свого існування вежа передавала в ефір Радіо «Промінь» (549 кГц) — передавач «Шторм» 150 кВт, а ще раніше використовувалась для ДХ мовлення 1-го каналу НРУ (частота 207 кГц). Останнє мовлення було припинено 1 січня 2013 року. Див. також Броварський радіопередавальний центр Варшавська радіощогла Антена Броварського радіопередавального центру N2 Примітки Джерела Броварський РПЦ Радіо в Броварах [Архівовано 6 червня 2010 у Wayback Machine.] Радіомовлення в Україні [Архівовано 16 липня 2017 у Wayback Machine.]