NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Костёл Святого Николая (Львов)

Костёл Свято́го Никола́я (в настоящее время — церковь Покровы Богородицы, кафедральный собор ПЦУ) — памятник архитектуры во Львове (Украина). Находится в центральной части города, на улице Михаила Грушевского, 2 (прежнее советское название улицы — Щербакова). История Римо-католический костёл Николая был заложен здесь в 1694 году для ордена тринитариев. В 1739—1745 годах было построено современное здание. В 1745 году костёл стал приходским, а монастырь — домом священнослужителей. Авторство проекта приписывается итальянцу Ф.Плациди. Строителем, вероятно, был монах-тринитарий К.Гранацкий, уроженец Люблина. Костёл трёхнефный, перекрыт полуциркульными сводами с распалубками. Фасад завершён традиционными для своего времени фронтонами и волютами. Плоскости фасада расчленены пилястрами и значительно развитыми карнизами. Интерьер украшен пышной лепниной, деревянной резьбой и скульптурой. Автором лепного декора, выполненного в 1746 году, был монах Л.Печицкий (из Подляшья). Алтарная деревянная скульптура принадлежит мастеру С.Фессингеру. Ценным памятником искусства является алтарь Шольц-Вольфовичей, сделанный около 1595 года, находящийся в левом нефе. Он происходит из Латинского собора, был выполнен в мастерской скульптора Г. Ван Гутте. В 1947 году передан Московской патриархии и 8 июня того же года архиепископом Львовским Макарием освящён во имя архангела Михаила. В 1961 году храм был закрыт; использовался как книгохранилище библиотеки Львовского университета. Вновь передан Московской патриархии (УПЦ МП) в 1990 году, после того, как 19 августа 1990 года собора святого Юра вновь стал униатским. После капитального ремонта освящён 4 декабря 1990 года как Покровский собор и до перехода епископа Львовского Андрея (Горака) в УПЦ (КП) в 1992 году храм являлся кафедральным для Львовской епархии УПЦ (МП). Литература Незабываемое торжество // Журнал Московской патриархии. 1947, № 7. С. 77-78. Вуйцик В. С., Липка Р. М. Зустріч зі Львовом. Львів: Каменяр, 1987. С. 80. Шубарт П. Бароко та його розвиток в архітектурі міст Східної Галичини. - Одеса, 2012. - ISBN 978-966-413-321-7 Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 42. Трегубова Т. О., Мих Р. М. Львів: Архітектурно-історичний нарис. Київ: Будівельник. С. 96.
Света Дева Мария Ангелска

Капуцинският манастир „Света Дева Мария Ангелска“ (на украински: Костел Святої Діви Марії Ангельської) е построен във Виница, Украйна през 1746 г., със средства на виницкия староста Людвик Калиновски. Храмът е в необичаен стил на тоскански барок. История На 14 септември 1745 г. пристига делегат от луцкия епископ Адам Павловски и полага първия камък на бъдещия манастир и освещава кръста. На 21 септември 1746 г. в града пристигат монаси. Изграждането на манастира е финансирано от виницкия староста Людвик Калиновски, който дарява за тази цел няколко свои имения и спечелените пари от съдебен спор с граф Потоцки. След третата подялба на Ржеч Посполита, през 1796 г., единадесет манастира, разположени на територията на съвременна Украйна, създават независима капуцинска общност, наречена руска (от думата „Рус“) под закрилата на светците Войчех и Станислав. Състои се от манастирите в Брусилов, Виница, Владимир Волински, Дунаевци, Збриж, Куна, Любешов, Острог, Староконстантинов, Устилуг. По време на формирането си, общността има 99 монаха. Благодарение на привилегиите, получени от цар Петър I, капуцините провеждат активна дейност. През този период е завършено строителството на новите манастири в Дунаевци, Ходорков, Зриж. Двете големи въстания на поляците срещу руското управление (през ноември 1830 – 1831 г. и през януари 1863 г.) са решаващи за съдбата на капуцините на територията на централна Украйна и Волин. След първото въстание остават само четири манастира: във Виница, Староконстантинов, Брусилов и Ходорков, които са ликвидирани след второто въстание. Най-дълго просъществува манастирът във Виница. Така Руската капуцинска общност престава да съществува. Капуцинският манастир е закрит през 1888 г. от царските власти и е превърнат в казарма, но църквата остава действаща като енорийска католическа църква. Храмът е затворен от съветските власти първо през 1931 г., а след това, след като е отворен по време на Втората световна война, е затворен отново през 1961 г., след смъртта на свещеник М. Високински. Капуцините се завръщат във Виницкия манастир през 1992 г. Понастоящем той принадлежи на католическата общност на града. Източници
Couvent des bénédictines de Lvov

Le couvent des bénédictines de Lvov (en ukrainien : Костел і монастир бенедиктинок (Львів)), est un groupe de bâtiments religieux situé à Lviv en Ukraine qui est classé. Monastère Il se trouve au 2 place Vitcheva. Il fut bâti en 1595 et abritait la première école pour femmes nobles. Il brûla en 1623 pour être relevé en 1627 par Jean Pokorovitch. Il brula de nouveau en 1748. Notes et références Annexes Bibliographie Articles connexes Lviv : Vieille ville de Lviv Cathédrale Saint-Georges Église des Saints Apôtres Pierre et Paul. Ukraine : Liste des monastères ukrainiens. Liens externes Portail de l’Ukraine Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de la médecine
Монастырь и костёл бенедиктинок (Львов)

Костёл и монасты́рь бенедикти́нок — памятник ренессансной архитектуры во Львове (Украина). Находится в центральной части города, на Вечевой площади, 2. История Комплекс построен известным львовским архитектором Павлом Римлянином в 1595 году. Комплекс окружён защитными стенами (сохранились с XVII века) и выполнял функции обороны львовского посада. Здания пострадали от пожара 1623 года и затем были восстановлены к 1627 году. После пожара 1748 года комплекс восстанавливался архитектором М. Урбаником. В результате перестроек костёл утратил первоначальный облик. Костёл бенедиктинок выполнен в камне, это прямоугольное в плане сооружение, однонефное, перекрытое крестовым сводом с нишами-аркасолиями в боковых стенах. Снаружи стены костёла расчленены нишами с размещёнными в них окнами, углы здания укреплены контрфорсами. Фасад украшен резными белокаменными порталами и башней на южном фасаде, которая венчается дорическим фризом и фигурным ренессансным аттиком. К юго-восточной части костёла примыкает каменное двухэтажное здание келий. Здание келий сохранило приёмы и элементы ренессансной архитектуры. Сейчас костёл бенедиктинок называется храмом Всех Святых, а монастырь — монастырём Святой Покровы Сестёр Студиток. Литература Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 10.
Kościół Serca Pana Jezusa i klasztor Franciszkanek we Lwowie

Kościół Serca Pana Jezusa i klasztor Franciszkanek (cerkiew św. Jana Złotoustego) – kościół położony przy ulicy M. Łysenki 43 (ukr. Лисенка М., 43; przed 1945 – ulica Kurkowa). Obecnie jest to cerkiew pw. św. Jana Złotoustego w eparchii lwowsko-sokalskiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Historia W 1873 do Lwowa przybyły siostry Franciszkanki Najświętszego Sakramentu. Po otrzymaniu pozwolenia od austriackiego Ministerstwa Wyznań Religijnych i błogosławieństwa od papieża Piusa IX, osiedliły się przy ówczesnej ul. Kurkowej 41 (obecnie ul. M. Łysenki). W latach 1877–1888 siostry wybudowały klasztor i kościół według projektu i pod kierownictwem prof. Juliana Zachariewicza. Kościół znajdował się w centrum kompleksu a po jego wschodniej i zachodniej stronie wznosiły się dwa skrzydła klasztoru. Cały zespół zbudowano w stylu neoromańskim z czerwonej i żółtej cegły i pozostawiono nietynkowany. Wnętrza były zdobione w stylu neoromańskim z dodatkiem eklektyzmu. Wolno stojący ołtarz główny zaprojektował prof. Leonard Marconi, zaś wykonała z marmuru firma Leopolda Schimsera ze Lwowa. Witraże wykonała firma Franza Mayera z Monachium. W dniu 29 września 1889 nuncjusz papieski w Wiedniu kardynał A. Galimberti dokonał konsekracji kościoła w obecności trzech lwowskich metropolitów katolickich. W 1906 r. w krypcie chóru zakonnego pochowano doczesne szczątki Ludwiki Nałęcz-Morawskiej, fundatorki polskiej gałęzi franciszkanek, Służebnicy Bożej Kościoła katolickiego. Po 1945 zespół kościelno-klasztorny zamknięto. W klasztorze umieszczono oddział zakaźny szpitala klinicznego. W 1991 nieczynny kościół został przekazany Ukraińskiemu Autokefalicznemu Kościołowi Prawosławnemu i w następnym roku wyświęcony jako cerkiew pod wezwaniem św. Jana Złotoustego. W 1993 r. cerkiew przeszła w jurysdykcję Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Kijowskiego (ukr. Українська Православна Церква Київського Патрiархату), a w lewym skrzydle byłego klasztoru otworzono w 1990 r. prawosławne seminarium duchowne (przekształcone w 1996 r. w Lwowską Prawosławną Akademię Teologiczną). Od 2018 r. świątynia należy do Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Przypisy Bibliografia Ryszard Chanas, Janusz Czerwiński, Lwów, Przewodnik turystyczny, wyd. Ossolineum 1992, Wrocław, ISBN 83-04-03913-3 Aleksander Medyński, Lwów. Przewodnik dla zwiedzających miasto, wyd. nakładem autora, Lwów 1937 Kościoły i klasztory Lwowa z wieków XIX i XX, Kraków: Międzynarodowe Centrum Kultury 2004, ss. 77—101. ISBN 83-85739-17-9 Linki zewnętrzne Jurij Smirnow, Historia świątyń rzymskokatolickich Lwowa (cz. III)
Храм Святого Иоанна Златоуста (Львов)

Костёл и монастырь франциска́нок (ныне Церковь Святого Иоанна Златоуста и Духовная семинария ПЦУ) — культовое сооружение во Львове (Украина), памятник архитектуры. Адрес: ул. Лысенко, 43. История Костёл римокатолического ордена францисканок был построен в 1876—1888 годах по проекту архитектора Юлиана Захариевича. Здание небольшое по размерам, выстроено в модном для своего времени неороманском стиле, под влиянием эклектики. В его архитектуре проявляется свободное компонирование архитектурных форм, заимствованное из ренессанса и других исторических стилей. В советское время в келиях монастыря (ул Лысенко, 45) было 7-е отделение 1-й инфекционной клинической больницы. В 1991 году здание костёла передали в распоряжение епархии Украинской православной церкви Киевского патриархата. В левом крыле бывшего монастыря францисканок была открыта духовная семинария УПЦ (КП). Литература Вуйцик В. С., Липка Р. М. Зустріч зі Львовом. Львів: Каменяр, 1987. С. 113. Koscioły i klasztory Lwowa z wieków XIX i XX — Kraków: Międzynarodowy Centrum Kultury 2004 ст. 77—101. ISBN 83-89273-17-9 Архітектура Львова: Час і стилі. XIII—XXI ст. — Львів: Центр Європи, 2008., с.303-305 ISBN 966-603-115-9
Костёл кларисок (Львов)

Костёл клари́сок — памятник архитектуры во Львове (Украина), расположен на площади Мытной. Костёл был построен в 1607 году. Документальных сведений об авторе здания не сохранилось. Основываясь на анализе архитектурных форм и декора фасада, исследователи считают его работой Павла Римлянина. Свой нынешний вид здание приобрело в 1938—1939 годах, после реставрации, которой руководил архитектор Антоний Лобос; тогда была достроена также башня. Костёл трёхнефный, с прямоугольной апсидой и высокой башней на фасаде. Суровый облик северному фасаду придают дорический фриз и пилястры. Австрийский император Иосиф II конфисковал костёл и монастырь, которые затем были приспособлены под военный госпиталь. В междувоенный период польские власти использовали монастырь и костёл с теми же целями. В советское время здание было передано Львовской картинной галерее, как выставочный зал современного искусства, теперь здесь расположен выставочный зал работ скульптора Иоанна Пинзеля. Литература Вуйцик В. С., Липка Р. М. Зустріч зі Львовом. Львів: Каменяр, 1987. С. 80. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 83.
Kotykiwka

Kotykiwka (ukr. Котиківка) – wieś na Ukrainie, w obwodzie iwanofrankiwskim, w rejonie kołomyjskim (do 2020 roku w rejonie horodeńskim). Historia Przed 1939 r. część Horodenki. Oddzielna jednostka administracyjna Kotykiwka powstała w 1939 r. Następnie znów była częścią miasta. W 2000 r. uchwałą parlamentu niepodległej Ukrainy nastąpił podział i reaktywowano wieś Kotykiwka. Przypisy Bibliografia Horodenka, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 134 .
Kotîkivka, Horodenka

Kotîkivka (în ucraineană Котиківка) este o comună în raionul Horodenka, regiunea Ivano-Frankivsk, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Kotîkivka era vorbitoare de ucraineană (99,39%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Котиковка

Котико́вка (укр. Котиківка) — село в Городенковской городской общине Коломыйского района Ивано-Франковской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 2290 человек. Почтовый индекс — 78106. Телефонный код — 03430. Примечания Ссылки Котиковка на сайте Верховной рады Украины
Котиківка

Котикі́вка — село в Україні, у Городенківській міській громаді Коломийського району Івано-Франківської області. До 2020 р. центр сільської ради. Розташоване за 1 км від центру громади на автомагістралі. Населення — ▼2062 осіб. Історія Поселення Котиківка засноване селянами-втікачами на пустирі за Городенкою в XVII ст. Селяни 1648 року приєдналися до повстанців, очолюваних С. Височаном. Окремою адміністративною одиницею Котиківка стала 1939 року, до цього була передмістям Городенки (Котиківське), 1979 року с. Котиківка та територіальне утворення «Галузівка» увійшли до меж м. Городенка, а з 1999 року територіальну одиницю за відповідною Постановою Верховної Ради України від 15.11.1996 було відновлено у самостійний населений пункт — село Котиківка. Громада села приділяє окрему увагу турботі про довкілля. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Городенківської міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Городенківського району, село увійшло до складу новоутвореного Коломийського району. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Відомі люди Народилися Михайло Дирбавка (нар. 1944) — український художник прикладного та декоративного мистецтва. Петришин Роман Іванович (* 1953) — доктор фізико-математичних наук, професор, ректор Чернівецького національного університету. Примітки
Kotów (obwód wołyński)

Kotów (ukr. Котів) – wieś na Ukrainie w rejonie łuckim obwodu wołyńskiego. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Poddębce, w powiecie łuckim. Do 2020 w rejonie kiwereckim. Przypisy Linki zewnętrzne Kotów 1.), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 140 . Котів (Kotów) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Котов (Волынская область)

Котов (укр. Котів) — село в Олыкской городской общине Луцкого района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Киверцовский район. Код КОАТУУ — 0721882002. Население по переписи 2001 года составляет 449 человек. Почтовый индекс — 45260. Телефонный код — 3365. Занимает площадь 0,994 км². Ссылки Котов на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Котів (Луцький район)

Ко́тів — село в Україні, у Луцькому районі Волинської області. Входить до складу Олицької міської громади. Населення становить 500 осіб. Географія Характер місцевості рівнинний. На півночі межує із Звірівським заповідником. На заході розташований штучно створений ставок. Історія У 1906 році село Піддубецької волості Луцького повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 16 верст, від волості 12. Дворів 90, мешканців 567. До війни поруч із селом була розташована німецька колонія Котівська. Село спалено при відступі нацистів під час Німецько-радянської війни. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», село увійшло до складу Олицької міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Ківерцівського району, село увійшло до складу новоутвореного Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 423 особи, з яких 183 чоловіки та 240 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 449 осіб. 100 % населення вказало своєю рідною мовою українську мову. У селі народились: Артемчук Галік Ісакович (1938, с. Котів — 2017, Київ) — український філолог. Інфраструктура На території села розташована школа І-ІІ ступенів та дитячий садок. Котів — єдиний населений пункт Ківерцівського району, з відсутнім автобусним сполученням із районним та обласним центрами. Екотуризм Котів є одним з центрів екотуризму на Волині. В селі діє кінно-спортивний клуб та екосадиба. Примітки Посилання Погода в селі Котів [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] «ЗЕЛЕНИЙ РАЙ» — НА ВОЛИНІ [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Німець розшукав могили рідних [Архівовано 14 листопада 2016 у Wayback Machine.]
Kotivka, Ternopil Oblast

Kotivka (Ukrainian: Котівка) is a village in Kopychyntsi urban hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention is from 1443. After the liquidation of the Husiatyn Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion Church of John the Baptist (1995, brick, UGCC) References Sources (in Ukrainian) Гуменна Г., Мельничук, Б., Котівка // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2005, V. 2: К—О, S. 201–202. — ISBN 966-528-199-2.
Kotówka (Ukraina)

Kotówka (ukr. Котівка, Kotiwka) – wieś na Ukrainie, położona w rejonie czortkowskim obwodu tarnopolskiego, koło miasta Kopyczyńce nad rzeczką Niczławą, dopływem Dniestru. Miejscowość liczy 807 mieszkańców. Znajduje się tu przystanek kolejowy Kotówka, położony na linii Tarnopol – Biała Czortkowska. W czasie okupacji niemieckiej mieszkające tutaj ukraińskie małżeństwo Sahajdaków ukrywało Żydów. W 2008 roku Instytut Jad Waszem uhonorował za to pośmiertnie Prokipa i Mariję Sahajdaków tytułami Sprawiedliwych wśród Narodów Świata. Do 2020 w rejonie husiatyńskim. Położenie Położenie geograficzne: szerokość 49°04'56" N, długość 25°55'26" E, 302 m n.p.m. Historycznie, dzieliła losy odległych o 2 km w kierunku północnym Kopyczyniec. Na przełomie XIX i XX w. (Austro-Węgry) Kotówka występowała także pod nazwą "Ostapówka z Teklówką". Starostwo i rada powiatowa znajdowała się wtedy w Husiatynie, sąd powiatowy, urząd podatkowy, 2 parafie (łacińska i greckokatolicka) oraz urząd telegraficzny w Kopyczyńcach (odległość 3 km), a właścicielem posiadłości był Rudolf hr. Baworowski. Według SGKPiL (T.12, s.280) Teklówką nazywano grupę domów w południowej części Kotówki, leżących pomiędzy Niczławą a jej prawym dopływem, potokiem Żabim. Nazwiska występujące w Kotówce do r. 1939 Baworowski, Bogucki, Gondz, Korczyński, Sahajdak, Szpak, Sycz, Makowecki i inne. Mapy Kotówka na wojskowej mapie (1:200 000 1cm=2km) austriacko-węgierskiej z r. ok. 1910 Przypisy
Kotivka, Huseatîn

Kotivka (în ucraineană Котівка) este localitatea de reședință a comunei Kotivka din raionul Huseatîn, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kotivka era vorbitoare de ucraineană (99,38%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Котовка (Тернопольская область)

Котовка (укр. Котівка) — село в Копычинецкой городской общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Село основано в 1678 году. До 2020 года входило в Гусятинский район. Код КОАТУУ — 6121682701. Географическое положение Село Котовка находится на берегу реки Ничлавка, выше по течению на расстоянии в 0,5 км расположен город Копычинцы, ниже по течению на расстоянии в 2 км расположено село Теклевка. Через село проходит железная дорога, станция Копычинцы в 1,5 км. Население Население по переписи 2001 года составляло 807 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I—II ст. Дом культуры. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Примечания
Serhiivka, Kodyma urban hromada, Podilsk Raion, Odesa Oblast

Serhiivka (Ukrainian: Сергіївка) is a village located in the Podilsk Raion of Odesa Oblast (region) of central Ukraine, in the south-eastern part of the historic region of Podilia. It forms part of Kodyma urban hromada, one of the hromadas of Ukraine. History Serhiivka was founded in 1927. During the Holodomor organized by the Soviet authorities from 1932 to 1933, at least 3 residents of the village died. On 19 May 2016, Verkhovna Rada adopted the decision to rename Kotovtsi to Serhiivka to conform to the law prohibiting names of Communist origin. Until 18 July 2020, Serhiivka was located in Kodyma Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Odesa Oblast to seven. The area of Kodyma Raion was merged into Podilsk Raion. Demographics According to the 1989 Soviet census, the population of the village was 300 people, of whom 120 were men and 180 women. According to the 2001 Ukrainian census, 285 people lived in the village. Languages According to the 2001 census, the primary languages of the inhabitants of the village were: Notes References
Serhiivka (Codâma), Bârzula

Serhiivka (în ucraineană Сергіївка) este un sat în comuna Codâma din raionul Bârzula, regiunea Odesa, Ucraina. Anterior a purtat denumirea Kotovți. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Serhiivka era vorbitoare de ucraineană (92,98%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (4,21%), armeană (1,75%) și română (1,05%). Note
Сергеевка (Кодымский район)

Сергеевка (укр. Сергіївка, до 2016 г. — Котовцы) — село, относится к Кодымскому району Одесской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 285 человек. Почтовый индекс — 66032. Телефонный код — 4867. Занимает площадь 1,15 км². Местный совет 66030, Одесская обл., Кодымский р-н, с. Грабово Ссылки Сергеевка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Сергіївка (Кодимська міська громада)

Сергіївка — село Кодимської міської громади у Подільському районі Одеської області, Україна. Історія Під час організованого радянською владою Голодомору 1932—1933 років померло щонайменше 3 жителі села. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи і ліквідації Кодимського району, село увійшло до складу новоутвореного Подільського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 300 осіб, з яких 120 чоловіків та 180 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 285 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Kotusz (Ukraina)

Kotusz (ukr. Котуш) – wieś na Ukrainie, w obwodzie wołyńskim, w rejonie koszyrskim. W 2001 roku liczyła 262 mieszkańców. Historia Pod koniec XIX wieku wieś należała do gminy Chocieszów w powiecie kowelskim. Przypisy Linki zewnętrzne Kotusz, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 3 .
Katuș, Kamin-Kașîrskîi

Katuș (în ucraineană Катуш) este un sat în comuna Hoteșiv din raionul Kamin-Kașîrskîi, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Katuș era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Котуш

Котуш (укр. Котуш) — село в Камень-Каширской городской общине Камень-Каширского района Волынской области Украины. Население по переписи 2001 года составляет 262 человека. Почтовый индекс — 44512. Телефонный код — 3357. Занимает площадь 0,98 км². Примечания Ссылки Котуш на сайте Верховной рады Украины (укр.)