NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Святого Миколая (Глиняни)

Церква Святого Миколая в Глинянах — храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в місті Глинянах Глинянської громади Львівського району Львівської области України. Історія 1621 року в Ходорові згадуються три синагоги, дві церкви та костел. Мурований храм збудований 1894 року за проєктом архітектора Сильвестра Гавришкевича на місці старішого дерев'яного храму, який існував ще в 1832 році. Освятив зведений храм архиєпископ Сильвестр Сембратович. Протягом 1932—1934 років над поліхромією храму працював Северин Борачок (за сприяння митрополита Андрея Шептицького). У радянський період храм був закритий і занепадав. У будівлі діяв склад, а ікони з іконостаса вирізали, вікна повибивали. Від поліхромії С. Борачека мало що залишилося. 1989 року відновлено Богослужіння. Священнослужителі XVI ст. о.Іван (1562 р.Б.) - згадується в документах як, парох церкви св. Миколая. XVIII ст. о.Теодор Сенютович (1766 р. Б.) - згадується в судових актах, як парох церкви св. Миколая. XIX ст. о.Андрій Дольницький (1832—1872 р.Б.) - парох і декан Унівський (похований на місцевому цвинтарі в Глинянах). ХХ ст. о.Филимон Решетилович (1873—1914 р.Б.) - парох; о.Василь Лончина (1914 р.Б.) - сотрудник; о.Пойсон, ЧНІ (ймовірно, це був о. Франц Пвасон, бельгієць) редепторист із Унева (1915-1917 р.Б.) - завідатель; о.Микола Садовський (1917—1935 р.Б.) - парох і декан Глинянський (похований на місцевому цвинтарі в Глинянах); о.Володимир Левицький (1936 р.Б.) - завідатель; о.Михайло Гаврилюк (1936—1939, 1944 р.Б.) - парох; о.Володимир Тимяк (1944-1950 р.Б.) - настоятель (похований на місцевому цвинтарі в Глинянах); о.Веретельник (1950 р. Б.) - настоятель; о.Андронік Мудрик (1951-1954 р.Б.) - настоятель. З 1954 р. по 1989 р. - храм був зачинений! о.Доротей Сироїд, ЧСВВ (1955 -1986 р.Б.). (Душпастирював в Глинянах в період підпілля); о.Василь Костів (1989-1997 р.Б) - парох. (Розпочав служіння при відкритті храму). ХХІ ст. о.Дмитро Майкут (1998-2010 р.Б.) - парох і протопресвітер Глинянського деканату; о.Ярослав Кожушко (до серпня 2012 р.Б) - сотрудник; о.Андрій Лукачик (2008 р.Б.) - сотрудник; о.Андрій Лукачик (з 2010 р.Б.) - адміністратор; З 2023 р.Б. - протопресвітер Глинянського деканату. о.Андрій Березівський (2011 р.Б.) - сотрудник; о.Микола Стронянський (2011-2015 р.Б.) - сотрудник; о.Микола Добруцький (2012-2018 р.Б.) - сотрудник; о.Богдан Кос (2017-2018 р.Б.) - сотрудник; о.Андрій Марцинюк (2017 р.Б. - диякон), 2018 р.Б.) - сотрудник; о.Андрій Станішевський (2018-2023 р.Б.) - сотрудник; о.Тарас Сиділо - від 21.12. 2023 р.Б. сотрудник (vicarius paroecialis). З 2024 р.Б. - віцепротопресвітер Глинянського деканату. Примітки Джерела Xodoriv // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 852. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Мар'яна Студницька. Глиняни. Церква Святого Миколая. Сакральна спадщина Львівщини. Посилання Парафія Св. Миколая УГКЦ м. Глиняни в ЄДР. Відкриття храму св. Миколая (Глиняни 1989 р.) на YouTube // Володимир Ільчишин. — 2015. — 23 травня.
Церква Олександра Невського (Костопіль)

Церква Олександра Невського, храм Святого Олександра Невського УПЦ - храм, побудований у XIX столітті у місті Костопіль Рівненської області на честь Олександра Невського.Належить до Сарненської єпархії УПЦ.Знаходиться на вулиці Грушевського,68, поблизу р.Замчисько. Історія Кошти на побудову храму було виділено з імператорської казни у 1893 році, хоча у той час на території Росії лютував голод. Поліські землі після поділів Речі Посполитої дістались російській короні. Олександр Невський, як символічна фігура для церкви Російської імперії, починає пропагуватись на теренах Західної України. У Костополі поста нихє церква Олександра Невського, у Радивилові будують однойменний храм. У 1919 році після звільнення Костополя від більшовиків генерал-хорунжий армії УНР Олександр Греков наказав поховати під стінами храму Олександра Невського своїх вояків. Архітектура Храм є класичним зразком волинської монументальної архітектури кінця 19–початку 20 століття з елементами так званого єпархіального стилю.Дерев'яна церква має кам'яний фундамент. Сучасна діяльність храму З 2005 року при храмі діє недільна школа, де діти вивчають Біблію та готують виступи до Різдва та Великодня. Охоронний статус Пам'ятка архітектури. Примітки
Церква Святого Миколая (Тухля)

Церква Святого Миколая в Тухлі — храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в селі Тухлі Славської громади Стрийського району Львівської области України. Історія Мурований храм збудований 1904 року за проєктом Василя Нагірного на місці старішого дерев'яного храму, який існував ще в 1832 році. Стінопис святині виконав Корнило Устиянович. На фасаді храму встановлена бронзова таблиця, на якій викарбувані прізвища полеглих вояків Легіону УСС на горі Маківці. Парохи о. Роман Теліховський (1832) о. Антін Щудлинський (1836—1841) о. Іван Макаревич (1841—1842) о. Теодор Рудницький (1842—1866) о. Юстин Лучаковський (1866—1868, адміністратор) о. Іван Партицький (1871—1875) о. Олександр Поритко (1875—1876, адміністратор; 1876—1880) о. Андрій Яворський (1880—1881, адміністратор) о. Василь Давидяк (1881—1906) о. Богдан Охримович (1906—1907, адміністратор) о. Ігнатій Юхнович (1907—1938) о. Леонтій Юхнович (1912—1914, сотрудник) о. Іван Червинський (1931—1936, сотрудник) о. Йосиф Сидорів (1938—1939, сотрудник) о. Федір Рудницький о. Йосип Баб'як (1946) о. Онуфрій Гончар (1990) о. Василь Горін — нині Примітки Джерела Tuxlja // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 782—783. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Бірюльов Ю. Мистецтво львівської сецесії. — Львів: Центр Європи, 2005. — С. 40. Історія українського мистецтва. — К.: Наукова думка, 1967. — Т. 2. — С. 275. Судіна О., Луців М., Щекун Т., Максимів О., Хом'як С. Тухля: бойківське село, яке зупинило монгольську навалу // Культура і життя. — 2018 (10 серп.). — № 32. — С. 9. Посилання РО «РГ УГКЦ Парафії Св. Миколая с. Тухля Стрийського району Львівської області» в ЄДР.
Церква Перенесення мощей Святого Миколая (Залужани)

Церква Перенесення мощей Святого Миколая в Залужанах — храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в селі Залужанах Дрогобицької громади Дрогобицького району Львівської области України. Історія 1507 року письмово згадується парафіяльний храм (ерекційний акт з 1663 року). 1747 року святині надано привілей від дідича села Адама Бжостовського-Довговського. 30 травня 1896 року дерев'яний храм згорів, а на її місці того ж року постала дерев'яна провізорична каплиця. Теперішня мурована церква збудована коштом ктиторки графині Тарнавської протягом 1990—1904 року за проєктом Василя Нагірного. Запрестольні образи та ікони бічних вівтарів виконав священник Іван Пастернак. Над іконостасом працював різьбяр Андрій Сабарей. У 1932—1935 роках стінопис храму виконав художник Антін Манастирський. У 1962—1988 роках була зачинена, деякий період у приміщенні діяв музей хліба. Парохи о. Іван Лозинський (1828—1840) о. Василь Гапонович (1839—1840, сотрудник; 1840, адміністратор) о. Яким Криницький (1840—1842, адміністратор; 1842—1864) о. Іван Вендизович (1864—1866, адміністратор) о. Йосиф Погорецький (1866—1890) о. Алоис Полянський (1891—1895) вакантна посада (1896) о. Іван Пастернак (1896—1910) о. Володимир Ардан (1901—1904, сотрудник) о. Зиновій Ільницький (1904—1906, сотрудник) о. Йосиф Ганяк (1910—1911, адміністратор) о. Микола Іванусів (1911—1961) о. Микола Грицай (1913—1914, сотрудник) о. Дмитро Шило (8.12.1989—27.12.2015) о. Михайло Олійник (27.12.2015—донині) Джерела Vacevyci // Блажейовський Д. Історичний шематизм Перемиської єпархії з включенням Апостольської Адміністратури Лемківщини (1828—1939). — Львів : Каменяр, 1995. — С. 518. — ISBN 5-7745-0672-Х. (англ.) Слободян В. Церкви України: Перемиська єпархія. — Львів: 1998. — С. 145—146. Сов'як П. Історія будівництва церкви // Дрогобицький краєзнавчий збірник. Посилання РГ УГКЦ у селі Залужани Дрогобицького району Львівської області в ЄДР.
Церква Успіння Пресвятої Богородиці (Пустомити)

Церква Успіння Пресвятої Богородиці в Пустомитах — храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в місті Пустомитах Пустомитівської громади Львівського району Львівської области України. Історія Перша письмова згадка про Успенську церкву датується 17 ст. Мурований храм збудований 1909 року за проєктом колятора Абрамовича, який замінив старішу дерев'яну церкву, яка була збудована 1833 року (згоріла в 1898 році). У 1930-х роках виготовлено і встановлено чотириярусний іконостас. Деякі ікони з іконостаса авторства Дем'яна Горняткевича; намісні ікони створені Карлом Звіринським. Під час Другої світової війни святиня була пошкоджена кулями. У вівтарній частині зберігся кивот, який був створений за проєктом архітектора Олександра Лушпинського. 2012 року дослідник Андрій Клімашевський виявив уламки згаданої пам'ятки в підземеллі храму. Парохи о. Михайло Левицький (1832—1839) о. Михайло Громницький (1839—1840, адміністратор) о. Йосиф Чирнянський (1840—1851) о. Іван Клосевич (1851—1852, адміністратор; 1852—1868) о. Іван Нарольський (1868—1899) о. Микола Кукурудза (1889—1893, сотрудник) о. Володимир Лещньовський (1896—1897, сотрудник) о. Михайло Раковський (1897—1898, сотрудник) о. Микола Рицар (1898—1899, сотрудник) о. Володимир Стернюк (1899—1900, сотрудник; 1900—1901, адміністратор; 1901—1930) о. Дмитро Кулик (1930—1932, адміністратор) о. Петро Стернюк (1932—1936) о. Володимир Бабій (1938—1940) о. Євген Возняк (1940—1944) Примітки Джерела Pustomyty // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 617. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Андрій Клімашевський. Пустомити. Церква Успіння Пресвятої Богородиці. Сакральна спадщина Львівщини. Посилання РГ УГКЦ в м. Пустомити Львівської області в ЄДР.
Церква Святого Миколая (Старий Самбір)

Церква Святого Миколая в Старому Самборі — храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в місті Старому Самборі Старосамбірської громади Самбірського району Львівської области України. Історія Мурований храм збудований 1830 року за проєктом архітектора Йосифа Вандрушки і відреставрований 1910 року. Зведений на місці дерев'яної церкви, збудованої у 1303 році. Ікони іконостаса і розпис стін здійснив місцевий маляр Андрій Демкович. У 1910 та 1920-х роках відбулася значна реконструкція храму. 1830 року на місці вівтаря попереднього дерев'яного храму змурували каплицю Святого Миколая. А на дзвіниці встановлено давній дзвін 1638 року. Парохи о. Юрій Глинковський (1828) вакантна посада (1830) о. Григорій Літинський (1830—1839) о. Микола Городинський (1839—1840, адміністратор) о. Василь Желеховський (1840—1858) о. Іларій Будзиновський (1858—1859) о. Константин Ганасевич (1859—1871) о. Зенон Паславський (1871—1873, адміністратор) о. Теофіл Калужняцький (1873, адміністратор) о. Амвросій Ільницький (1873—1887) о. Олександер Струсевич (1887—1888, адміністратор) о. Лев Щавінський (1888—1896) о. Теодор Крушинський (1896—1900, адміністратор) о. Данило Лепкий (1900—1912) о. Станислав Гарасовський (1912—1913, адміністратор) о. Андрій Бенцін (1913—1939) о. Михайло Николин — нині Сотрудники: о. Іларій Будзиновський (1858—1859) о. Юрій Кульчицький (1861—1863) о. Микола Чайковський (1863—1865) о. Зенон Паславський (1866—1871) о. Григорій Василкевич (1871—1873) вакантна посада (1875) о. Олександер Гелітович (1876—1877) о. Йосиф Турянський (1878—1879) вакантна посада (1880) о. Йосиф Турянський (1881—1883) вакантна посада (1884—1887) о. Іван Сорока (1887—1888) вакантна посада (1889) о. Яків Борковський (1889—1891) о. Іван Дем'янчик (1891—1892) о. Орест Папп (1892—1895) о. Йосиф Преторіус (1895—1896) о. Іван Менцінський (1896—1899) о. Іполит Хиляк (1899—1901) о. Олександер Залитач (1901—1905) о. Онуфрій Гадзевич (1905—1910) о. Станислав Гарасовський (1910—1912) о. Петро Войтович (1912—1916) о. Петро Мазяр (1916—1918) Примітки Джерела Staryj Sambir // Блажейовський Д. Історичний шематизм Перемиської єпархії з включенням Апостольської Адміністратури Лемківщини (1828—1939). — Львів : Каменяр, 1995. — С. 453. — ISBN 5-7745-0672-Х. (англ.) Мар'яна Студницька. Старий Самбір. Церква Святого Миколая. Сакральна спадщина Львівщини.
Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Гірне)

Церква Покрови Пресвятої Богородиці в Гірному — дерев'яний храм УГКЦ, пам'ятка архітектури місцевого значення в селі Гірному Грабовецько-Дулібівської громади Стрийського району Львівської области України. Історія У 1507, 1515 та 1589 роках згадується в податкових реєстрах сільська церква. У 1630-х роках польським королем Владиславом IV надано церкві привілей на землю. У 1635 році святиня згоріла, а на її місці постав новий храм. А в 1724 році споруджено наступну греко-католицьку дерев'яну церкву Покрови Пресвятої Богородиці, яка в 1830 році була в поганому стані. Протягом 1856—1862 років за кошти дідича села Млоцького, громади збудовано теперішню дерев'яну церкву Покрови Пресвятої Богородиці УГКЦ. Інтер'єр храму розписаний малярами Корнилієм Романовським, Юліяном Залуським, Андреєм Кравчевським, Юрієм Резлером. Над іконостасом працював Іван Новаківський. 1924 року церкву оновили. Парафія належала до Стрийського (1832—1906) та Любінецького (1907—1944) деканатів. Парохи о. Іван Білявський (1832—1850+) о. Михайло Тимняк (1850—1855+) о. Михайло Вагилевич (1855—1856, адміністратор) о. Лев Подлісецький (1856—1874+) о. Іван Савюк (1874—1876, адміністратор) о. Роман Бобикевич (1876+) о. Іван Бірчак (1876—1877) о. Василь Залозецький (1877—1915+) о. Василь Павула (1904—1905, сотрудник) о. Іван Слободян (1907—1910, сотрудник) о. Іван Пинкевич (1911—1914, сотрудник) о. Амврозій Полянський (1918—1939+) о. Василь Хлипавка (1939—1944; 1918—1939, сотрудник) Примітки Джерела Hirne, Stryi // Історичний шематизм Львівської архієпархії (1832—1944) : у 2 т. / Дмитро Блажейовський. — Київ : КМ Академія, 2004. — Т. 1 : Адміністрація і парохії. — С. 244. — ISBN 966-518-225-0. (англ.) Посилання УГКЦ Парафія Покрова Пресвятої Богородиці у с. Гірне в ЄДР. Гірне. Дерев'яні церкви Західної України.
Меморіальний будинок-музей Андрія Коцки

Меморіальний будинок-музей Андрія Коцки — музейний заклад художньо-меморіального спрямування, відділ Закарпатського обласного краєзнавчого музею імені Тиводара Легоцького, експозиція музею присвячена особі та творчості українського художника Андрія Коцки (1911—1987). Відкритий для відвідувачів 18 травня 1990 року у будинку на вулиці Вінничній, 20 в Ужгороді. Історія створення Будинок у стилі чехословацького конструктивізму із 1945 року був спільною творчою майстернею двох видатних закарпатських митців — народних художників України Андрія Коцки (1911—1987) та Василя Свиди (1913—1989). У 1952 році Андрій Коцка з родиною оселився в цьому будинку-майстерні, а власне житло на іншій вулиці передав Василю Свиді. Андрій Коцка мешкав і творив у цьому будинку до самої смерті у 1987 році. Меморіальний музей Андрія Коцки як відділ Закарпатського обласного краєзнавчого музею імені Тиводара Легоцького відкритий 18 травня 1990 року. Творчий доробок митця, його бібліотеку та архів, особисті речі художника передавала у фонд музею сестра художника — Ганна Коцка. Експозиція Будівля складається з шести кімнат на першому і цокольному поверхах. Для відвідувачів відкриті житлова кімната, майстерня та сад художника. Експозиція, в який представлений життєвий і творчий шлях митця, розташована у житловій кімнаті, інтер'єр якої відтворює 1930—1940 роки — той період, коли відбувалося становлення Андрія Коцки, як художника. Майстерня художника — це простора кімната-студія, де народжувалися живописні роботи Коцки. У майстерні знаходиться мольберт з недописаною картиною, годинник, що зупинився у той же день, коли не стало митця, величезний стелаж із книгами багатьма мовами, скрипка у футлярі, на якій любив грати художник, дерев'яний верстат для виготовлення рам. Окрасою будинку-музею є невеликий, але мальовничий сад, в який можна вийти з майстерні. У саду ростуть плодові дерева і кущі, рідкісні декоративні види європейської та місцевої флори. Мистецька складова фондів меморіального будинку-музею налічує декілька сотень живописних робіт, близько трьох тисяч графічних творів та ескізів Андрія Коцки. Примітки Джерела Відомий невідомий Ужгород: що слід знати про меморіальний будинок-музей Андрія Коцки. uzhgorod.net.ua. 4 червня 2020. Архів оригіналу за 25 лютого 2021. Процитовано 27 травня 2022. Меморіальний будинок-музей Андрія Коцки. karpaty.info. Архів оригіналу за 11 квітня 2021. Процитовано 27 травня 2022. Будинок-музей народного художника України Андрія Коцки. rest.guru.ua. Архів оригіналу за 23 березня 2022. Процитовано 27 травня 2022. Олександр Коваль (26 березня 2013). Меморіальний будинок-музей Коцки. tourinform.org.ua. Архів оригіналу за 14 травня 2022. Процитовано 27 травня 2022. Посилання Великі художники маленького міста. izi.travel. Процитовано 27 травня 2022.: Обслуговування CS1: Сторінки з параметром url-status, але без параметра archive-url (посилання) Ужгородський меморіальний будинок-музей А. А. Коцки. mydim.ua. Інформаційний портал «Мій дім Україна». Архів оригіналу за 24 березня 2022. Процитовано 27 травня 2022.
Меморіальний будинок-музей народного художника України Федора Манайла

Меморіальний будинок-музей народного художника України Федора Манайла — музейний заклад художньо-меморіального спрямування в Ужгороді, експозиція якого присвячена особі та творчості народного художника України, одного із засновників Закарпатської школи живопису Федора Манайла (1910-1978). Відкритий у 1980 році як відділ Закарпатського обласного краєзнавчого музею, із 2010 року є філією Закарпатського обласного художнього музею ім. Й. Бокшая. Історія створення Після смерті митця в 1978 році виникла ідея створення меморіального музею художника. Було визначено, що музей розташується в будинку № 74 по вулиці Горького в Ужгороді, де художник прожив тридцять років. У 1978-1979 роках була продумана концепція музею, були зібрані, описані та зареєстровані експонати, серед яких особисті речі митця, архівні документи, велика частина творчого доробку. 6 лютого 1980 року був виданий наказ №126 Міністерства культури Української РСР про створення меморіального будинку-музею народного художника УРСР Федора Федоровича Манайла як відділу Закарпатського обласного краєзнавчого музею. Перша експозиція була розташована у чотирьох кімнатах з відтвореними інтер’єрами, що передавали атмосферу, у якій жив та творив митець. Першим завідувачем музею був син Федора Манайла Іван, науковим співробітником — донька Катерина, а наглядачем — сестра Федора, Олена Федорівна Мартон. На початку 1981 року в музеї відбулася реекспозиція. Були написані інформаційні стенди, змонтовані вітрини, закуплені художні твори майстра, що поповнили основний фонд. До експозиції додалася ще одна кімната. Експозиція У музеї зберігається близько 2000 експонатів, в тому числі понад 170 мальованих творів. Експозиція розташована у п'яти кімнатах: Дві (вітальня і майстерня) залишені в такому стані, як було за життя художника, три містять матеріали про життя і творчість художника. Стіни музею прикрашають полотна митця. У майстерні — мольберт та заплямований фарбами одяг, у якому творив Манайло. Примітки
Policejní velitelství (Užhorod)

Policejní velitelství v ukrajinském Užhorodu se nachází na náměstí Plošča Narodna (Площа Народна), má číslo popisné 2. Budovu dostalo policejní oddělení v Užhorodu v roce 1929. Budova je ve stylu modernistického klasicismu, její výzdobu tvoří i šestice sloupů se zdobenými vázami. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Policejní velitelství v Užhorodu na Wikimedia Commons
Земське жандармське командування (Ужгород)

Земське жандармське командування (Будинок колишньої чеської жандармерії, нині медичний факультет УжНУ) — будівля в українському місті Ужгород, розташована на площі Народній (Plošča Narodna), 2. На початку 1920-х років кількість жандармів що квартирувалися в Ужгороді зросла, старі казарми (будівля Ендре Корлата на Другетовій площі) стали затісними, і з цієї причини, у 1927 році було оголошено про намір зведення нової будівлі в адміністративному районі Малий Ґалаґов. Споруда будувалася в 1927—29 роках, і передана Земському жандармському командуванню Підкарпатської Русі у 1929 році. Будівля виконана у стилі модерністського класицизму, монументальна триповерхова, зі строгими формами фасаду, прикрашена двома флагштоками, її оздоблення також включає шість колон з декорованими вазами. Примітки Посилання Земське жандармське командування Підкарпатської Русі. kyiv.czechcentres.cz (ua) . Чеський центр Київ. Чеський вклад у нинішній Ужгород. Радіо Свобода (укр.). 5 лютого 2008. Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Земське жандармське командування (Ужгород) Див. також Малий Ґалаґов
Белевское городище

Белевское городище (укр. Білівське городище) — древнерусское городище, относившееся к Волынскому княжеству. Расположено на окраине села Белев Ровненской области на высоком правом берегу реки Стублы. Древние укрепления были построены на краю мыса, возвыщающегося над поймой реки на 25 м и окружённого с запада и юга крутыми склонами. С двух других сторон городище было обнесено дугоподобным рвом глубиной до 7 м. Площадка городища имеет неправильную форму и насчитывает 60 х 80 м (площадь 0,35 га). Городище также обнесено валом, достигающим с напольных сторон высоты 5 м, а с других сторон — до 2 м. Его возведение датируется X — началом XI века. К востоку от городища было обнаружено примыкавшее к нему селище, а также два кургана. Предполагается, что городище было покинуто на рубеже XI—XII веков из-за развития соседней Пересопницы. Археологические работы на городище в разное время проводили П. А. Раппопорт, В. В. Аулих, С. В. Терский, Б. А. Прищепа. Примечания
Jüdischer Friedhof (Klewan)

Der Jüdische Friedhof in Klewan, einem Ort in der ukrainischen Oblast Riwne, stammt aus dem 18. Jahrhundert. Er ist in einem gepflegten Zustand. Auf dem Friedhof sind circa 360 Grabsteine vorhanden. Der älteste ist von 1741 und der jüngste von 1940. Auf dem Friedhof steht ein Mausoleum (Ohel) des Rabbis Aharon, einem Schüler des Ba‘al Schem Tov (Bescht). In der Umgebung von Klewan gibt es mehrere Massengräber von im Holocaust ermordeten Juden. Siehe auch Liste jüdischer Friedhöfe in der Ukraine Große Synagoge (Klewan) Weblinks Einzelnachweise
Успение Богородично (католическа църква в Лвов)

49.840697, 24.030166 „Успение Богородично“ (на украински: Архикатедральна базиліка Успіння Пресвятої Діви Марії) е катедралата на Лвовската архиепископия на Римокатолическата църква на Украйна в град Лвов. Стоежът ѝ е започнат през 1360 година и е завършен през 1479 година. Тя е архитектурен паметник. В църквата на 1 април 1656 година полският крал Ян II Кажимеж дава Лвовския обет. На 25 юни 2001 година папа Йоан Павел II посещава църквата. Между 1998 и 2000 година интериорът на катедралата е основно реновиран от полски и украински реставратори. През 2006 година се чества 350-годишнина от Лвовския обет в присъствието на полския президент Лех Качински. Бележки