Жукин

Жуки́н — село в Україні, у Вишгородському районі Київської області. Орган місцевого самоврядування — Пірнівська сільська рада. Розташування Розташоване на правому березі Десни. З середини 70-х років 20 століття Десна тече далі від села, внаслідок штучної зміни русла, біля села ж — так званий Старик. Раніше Жукин був великою пристанню на цій річці, що зазначено в давніх виданнях (наприклад, у ВРЕ). Після зміни русла, пристані у селі немає. З півночі безпосередньо межує село Боденьки, а з півдня — село Воропаїв. Селом проходить шосейна дорога на Вишгород (автошлях Т 1001). Історія Перші згадки про Жукин в історичних джерелах належать до XV століття. В «Актах относящихся к истории западной России», том І, ст. 38 в «Записи о денежных и медовых данях взимаємых сь Киевской Софиевской митрополчей отчины» (1415 або пізніше) знаходимо згадку за Жукин: «У Жюкини з Выполозовскоь земли три кади меду дають». Поширене датування цієї згадки 1415 роком не має джерельної опори: формула «1415 или позже» є редакторською рубрикою видання, а не внутрішньою датою документа, який не містить ні року, ні імені правителя чи митрополита й починається переліком данників («А се Софійскыи люди, дань даютъ…»). Реєстр збережено у списку рукописної Кормчої книги з бібліотеки графів Тарновських у Дзікові; нині рукопис зберігається в Національній бібліотеці Польщі. За аргументацією С. В. Полєхова [54, с. 261–262], Кормчу переписано близько 1483 р., а реєстр софійських данин уміщено на пізнішій вставці - після тексту, складеного не раніше 1493 р.; звідси датування запису 1493–1505 рр., що узгоджується з ширшим інтервалом П. Г. Клепатського (1912) - 1471–1505 рр. Отже, найобґрунтованіше датування першої згадки про Жукин - кінець XV - початок XVI ст. Найдавнішу точно датовану актову згадку про село містить підтвердна грамота великого князя литовського Олександра Ягеллончика (правив 1492–1506 рр.), опублікована в АЗР (т. I, док. №158, с. 178–181), датована виданням 2 жовтня 1498 р. (внутрішня дата - «въ лѣто 7006, мѣсяца Октября въ 2 день»): «князь Богданъ же купилъ у Романа Еськовича половину Жукиня на Деснѣ рѣцѣ». Документ засвідчує, що наприкінці XV ст. Жукин був майновим об’єктом - частковим (поділеним на половини) володінням, яке могло відчужуватися й підтверджуватися великокнязівською владою. Покупцем половини села був князь Богдан Федорович Глинський; поширене ототожнення покупця з Федором Глинським хибне. Перші офіційні відомості про кількість мешканців села наводяться за документами Остерської люстрації (1522 рік). «В люстрации Киевского замка о Жукине находим следующую заметку: „Жукин — село господарское на Десне, на митрополита 6 ведеръ меду зъ него хаживало, а теперь привернено къ Остру“. По люстрации Остра, у Жукине было 6 человек населения» (П. Г. Клепатський «Очерки по истории Киевской Земли. Литовский период», Біла Церква, Видавець Олександр Пшонківський, 2007, стор. 240). 27-28 жовтня 1604 року в селі перебувало приватне українсько-польське військо яке 20 червня 1605 року захопило Москву.. 1631 року брати Кирик, Федір і Юрій Товкачі з Мінського воєводства отримали у володіння Жукин, після чого стали зватися Жукинськими чи Товкач-Жукинськими. Утворення села пов'язане географічно із пагорбом між Десною та озером Річка. Мальовниче та зручне з усякого погляду місце стало у майбутньому Старим селом. До кінця 19 століття — початку 20 століття тут знаходилася церква, що підтверджується старими військовими топографічними картами (австрійська часів першої світової війни та російська кінця 19-го століття). Розширення села у період від першої половини 16-го століття до 19 століття і далі, пояснюється зростанням населення і кількома іншими причинами: за традиціями тих часів люди могли селитися на хуторах (де були вільні землі) і господарювати на цих землях. Крім того, через місцевості Жукина з глибокої давнини проходив єдиний на той час (приблизно до середини 18-го століття) торговий шлях з Києва до Остра і Чернігова і далі до міст Росії (за часів Російської імперії його елементом став Сваромський поштовий тракт). Переправа через Дніпро була приблизно у тому місці, де були Сваром'є та Старосілля (За часів Київської Русі приблизно у цьому місці діяв наплавний міст. За Тихомировим (Тихомиров М. Н., Древнерусские города, М., 1956) неподалік було розташоване древньоруське місто Уветичі. Воно згадується вперше у першоджерелах у 1100 році. У 1104 році в Уветичах відбувся княжий з'їзд. Уветичі Тихомиров відносить до древньоруських міст, що зникли. Можливо це і є те місто, яке у «Історії міст і сіл Української РСР» назване Хотином: «Над струмком Липівкою виявлено городище, що за переказами є залишками древньоруського міста Хотин» (цим пояснюється у цьому виданні походження назви села Хотянівка). Клепатський так описував традиції тих часів: . Таким чином з хуторів пізніше утворилися кутки села, які є і сьогодні: Загороденіє, Собачівка, Мутвиця, Турчин, Хомин, Обихідка, Олексин, Дубовиця, Бродок, (Хутір), Бобрівське, П'ячки, Обірок. Цікавою є історія русла Десни за старими топографічними картами. Його контури дуже відрізняються від контурів у наші часи. Чітко видно Острів, два русла на півночі Старого Села. Невелика річка Холодна Долина, два млини на місці впадання Холодної Долини у Десну (за австрійською військовою топографічною картою у районі села наведено 10 водяних млинів), невелике озеро на нинішньому Лузі біля Десни, (цього озера зараз і немає, є два інших озерця). Розташування озер біля Старого Села. Річка Пульсадеча(?) та річка Видра на північ від Боденьок. Можливо нинішня Заспа (озеро біля П'ячок) — це Десна до часів кінця 19 століття. За військовою топографічною картою 1896 року русло Десни йшло саме по місцю Заспи, бо було зовсім іншим (не було правого крутого повороту біля Коси). З півночі (NNW) за селом розташовані обширні болотисті місця (болото Кошара, — топографічна назва) і далі — велике болото Видра. За радянських часів тут були проведені великі меліоративні роботи. Частина земель Жукина та навколишніх земель у часи з 15-го століття належали Києво-Печерській лаврі та Софії. Встановити чіткі межі цих володінь зараз практично неможливо. Доказом цього, як приклад, можуть бути першоджерела: «По справке в канцелярии министерского правления с ревизорскими книгами, которая ревизия во всей Малой России чинена в 1726 г., по имянному блаженныя и вечнодостойныя памяти Ея Императорского Величества указу, Глуховского гарнизона оберафицерами, посланными из бывшой Малороссийской Коллегии, какие в Малой России обретаются местечка, села и деревни, хуторы, званиями каждая порознь, и что в тех маетностях дворового числа, и кто ими и по каким крепостям владеет, значится ниже: Сотни Остерской: Село Воропаев — 37 дворов; во владении Киево-Печерского монастиря с 1713 году; а почему оной монастырь владеет, о том ис того монастыря не показано». Про приблизність меж полків і сотень часів Української державності (Козацька доба) писав Грушевський («Поза тим всі сотні в близшій околиці Київа; на лівім боці тільки Броварська, всі иньші, здається, на правім»). За «Описаниями Киевского наместничества 70–80-х годов XVIII в. (Описательно-статистические источники)», Киев, издательство «Наукова думка», 1989: «В селе Жукин духовенства — 1, церковников — 2, хат — 60» (За таблицею — «посполитых, владельческих, разночинческих и козачих подсудков»). Згідно з Книгою Київського намісництва 1787 р. у Жукині жили казенні люди у кількості 241-ї особи. Там же наводиться кількість хат і по іншим селам: Боденьки — 55, Воропаїв — 36, Хотянівка — 15, Осетчина — 40, Сваром'є — 46, Тарасовичі — 46, Чернин — 61, Новосьолки — 31, Ошитки — 71. Крім Жукина, церкви були у селах Боденьки, Сваром'є, Тарасовичі, Чернині, Ошитках. Станом на 1859 у селі, центрі Жукинської волості Остерського повіту Чернігівської губернії, мешкало 983 осіб (481 осіб чоловічої статі та 502 — жіночої), налічувалось 162 дворових господарства, існувала православна церква. Станом на 1886 у колишньому державному селі мешкало 1062 особи, налічувалось 251 дворове господарство, існували православна церква, 2 постоялих будинки. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 1582 осіб (794 чоловічої статі та 788 — жіночої), з яких 1578 — православної віри. З часів ліквідації Українських полків та утворення губерній і аж до 1923 року Жукин був волосним селом. У 1923 році Жукинська волость у складі 5-ти волостей Остерського повіту перейшла до Київської губернії (разом з Броварською, Гоголівською, Микільсько-Слободською, Семиполківською). Повіти ліквідовувалися і утворювалися округи (був Київський округ у складі Київської губернії), волості перетворювалися у райони. Жукин таким чином став районним центром. Станом на 1923 рік в Україні були й національні сільради (німецькі, російські, польські, грецькі, болгарські, єврейські, чеські, молдавські, білоруські), на території ж Жукинського району їх не було. Губернії проіснували до 1925 року, з їх ліквідацією залишалися округи. У 1920-х роках у селі діяла дослідна станція кабінету антропології та етнології ім. Ф. Вовка. У 1930 році утворено Вищедубечанський район. Жукин перестав бути районним центром. З 1932 року, коли утворилося перших 7 областей в Україні, почалося поступове утворення й інших областей. У 1934 році Київ став столицею України. Відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 30 грудня 1962 року про укрупнення сільських районів, у складі Київської області залишилося 12 районів, у тому числі й Києво-Святошинський, у склад якого увійшов Жукин разом з усіма селами тепер уже колишнього Вищедубечанського району. З 1965 року райони почали розукрупнювати й згодом Жукин увійшов із складу Києво-Святошинського району до Вишгородського району (утворений 12 квітня 1973 року). На 1923 рік Жукинський район населяло 28848 осіб з 5385 господарствами та 14 сільськими радами і 18 поселеннями. Це такі населені пункти: Жукин, Боденьки, Верхня Дубечня, Воропаіво, Чернин, Нижня Дубечня, Новосілки на Десні, Ошитки, Сувид (Нижні Боденьки), Сваром'я, Лебедівка, Старосілля, Новосілки на Дніпрі, Тарасовичі, Заболотня, Хотянівка, Осетчино, Скиток (транскрипція назв згідно з першоджерелом). Офіційні історичні відомості про село Жукин наведені у фундаментальному виданні — «Історії міст і сіл Української РСР»: «Жукин — село, центр сільської ради, розташоване на правому березі Десни за 64 км від Києва. На 1971 рік у селі проживало 1853 особи, сільраді було підпорядковане село Боденьки. На цей же час у Жукині містилася центральна садиба радгоспу „Жукинський“, — 11699 гектарів сільськогосподарських угідь, у тому числі 2110 гектарів орної землі. Біля Жукина та Боденьків (Боденьок) виявлено залишки поселень доби неоліту (IV—III тисячоліття до н. е.), бронзи (III—II тисячоліття до н. е.) та скіфських часів (VII—VI тисячоліття до н. е.).» Наводиться, що біля Вишгороду та Жукина виявлені монетні та ювелірні скарби перших століть нашої ери та ювелірні прикраси VI—VIII століття. Під час боїв літом 1941 року був епізод, коли у Жукині з 24 серпня 1941 року розміщувався штаб 27-го стрілецького корпусу, яким командував генерал-майор Артеменко (Начальник штабу — комбриг Смирнов). До цього штаб цього корпусу знаходився у Окунинові, — радянські війська відступали після захоплення 23 серпня німцями Печкінського мосту (дерев'яний міст на бетонних опорах через Дніпро) та запеклих боїв на так званому «Окуниновському плацдармі». З документів витікає, що 11 вересня 1941 року у Жукині уже були німці, а 12 вересня їх було в селі уже до 2-х піхотних полків. Під час окупації у роки Німецько-радянської війни у районі Жукина, Сувида діяли партизанські загони ім. Щорса (командир Ю. О. Збанацький) та «Перемога» (командир — С. Ю. Науменко). Відома Пірнівська бойова партизанська операція, у ході якої було знищено техніку та живу силу гітлерівських військ (біля 500 особового складу). Воєнні роки — окремі трагічні і важкі сторінки історії села. Крім пам'яток, створених радянською владою, останніми роками громадою та ініціативними групами створені Меморіал Скорботи на сільському кладовищі та пам'ятні знаки увіковічення пам'яті загиблих на територіях. На сільському кладовищі у братській могилі похоронені бійці Червоної армії. Під час реокупації України, на наших землях все було пов'язано із стратегічними діями Червоної Армії по відвоюванню Києва. З півночі від Жукина — з 26 серпня по 30 вересня 1943 року здійснювалася Чернігівсько-Прип'ятська операція. 13 армія силами 28-го стрілецького корпусу 19 вересня на півночі (тобто на південь від Чернігова) форсувала Десну, оточила з південного заходу Чернігів й заняла його, а уже 22 вересня підійшла до Дніпра і з ходу форсувала його в районі Прип'яті. У селі Тарасовичі знаходився штаб 75-ї гвардійської стрілецької дивізії, яка 23 вересня 1943 року форсувала Дніпро і захопила плацдарм на правому березі в районі сіл Ясногородка та Глібівка. Під час боїв на плацдармі у Тарасовичах розташовувався 585-й (80) медико-санітарний батальйон цієї дивізії і було багато поховань воїнів, що померли від тяжких поранень. На південь від Жукина — широко відома операція по форсуванню Дніпра на Лютіжському плацдармі бойових дій. У ніч на 27 вересня 1943 року біля Сваром'я першими переправлялися бійці 2-го батальйону 842-го стрілецького полку. З повідомлення «Совінформбюро» від 24.09.1943 р.: «На Киевском направлении наши войска заняли свыше 50 населенных пунктов, у том числе город Борисполь, районный центр Киевской области Высшая Дубечня и крупные населенные пункты Низшая Дубечня, Пуховка, Мартусовка, Иваньково, Глубокое, Рогозов, Люборцы, Сошников, Ковалин, Дмитровка, Крапивна, Чапаевка». Днем відвоювання Жукина від німецько-нацистських загарбників вважається 22 вересня 1943 року. У повоєнні роки у селі було два колгоспи, які потім були об'єднані в один і який пізніше увійшов до складу радгоспу «Жукинський». У селі є середня загальноосвітня школа, яка має глибоку історію. У 2014 році відзначався 100-літній ювілей школи. Цікаво, що відомості про наявність школи у селі у більш ранні періоди (друга половина, кінець 19 століття), можна знайти в "Черниговских епархиальных известиях", як частину великого огляду стану церковних шкіл по всьому Остерському повіту. Інспектор, відвідавши низку сіл, уклав детальний звіт, структурований як серія коротких записів-характеристик по кожній школі. Є такий запис, присвячений саме Жукину. Ось як він виглядає в контексті цього великого звіту: "Жукинская. [школа] Помещается в волостном правлении, комната для нее хотя и удобна, но для парт тесна. Учащихся 23 м. и 3 д. Учитель крестьянин Прокофий Ковтун, окончивший курс в этой же школе, мальчик очень развитой и способный, но не имеющий понятия о методах преподавания...". Важливо й таке щодо історії розвитку освіти у Жукині, як типовому волосному селі в 19 столітті: розглядаючи і враховуючи систему функціонування церуковно-парафіальних шкіл в Російській імперії тих часів, і зокрема в Чернігівській губернії і Остерському повіті, знаходиться інформація про постать священика Костянтина Гуляницького. Фундамент початкової освіти в селах Російської імперії другої половини XIX століття майже завжди закладався місцевим духовенством. Тому ідентифікація священика, який служив у селі в цей період, є ключовим кроком для розуміння історії школи. "Список духовенства Черниговской епархии на 1876 г." є документальним якорем. Він чітко фіксує: настоятелем Миколаївської церкви в с. Жукин був священик Костянтин Андрійович Гуляницький, 1845 року народження. Це не просто ім'я. Це постать людини, яка, в силу свого сану та обов'язків, була відповідальною за духовне й освітнє життя громади. Саме він, найімовірніше, був ініціатором створення першої "школи грамоти", її головним наглядачем та першим законовчителем. Його тривале служіння в селі, що тривало, як виявилося, понад півстоліття, забезпечувало стабільність і спадкоємність цих ранніх освітніх починань. Трагічна доля отця Костянтина, яку вдалося відстежити через бази даних репресованих, додає історії гострого драматизму. Запис у мартиролозі свідчить, що він був заарештований у 1931 році та засуджений до 5 років заслання на Урал. Цей факт є не лише документальним підтвердженням його багаторічної служби, а й символічним фіналом цілої епохи. Засновник церковної школи, який приніс у село світло базової грамотності, був знищений системою, яка проголосила освіту одним зі своїх пріоритетів, але водночас вела тотальну війну з її духовним корінням. Цікаві відомості про розвиток школи у радянські часи та у части незалежності України наводились на сайті сучасного ліцею у Жукині. Днем села (у простонародді «Храм») є 19 грудня, День Святого Миколая Чудотворця. У селі є Храм Святителя Миколая архієпископа Мір Лікійських чудотворця. Храм Святителя Миколая архієпископа Мір Лікійських чудотворця у Жукині почав будуватися в 1990 р. Очолював будівництво протоієрей Георгій Смирнов (він же і перший настоятель Храму). Будівництво було закінчене в 2000 р. Храм освячено Блаженійшім Володимиром Митрополитом Київським і всієї України Предстоятелем Української Православної Церкви. Святинею Храму є ікона з мощами преподобного Фіофіла Київського. До подій 2023 року (після початку повномасштабного вторгнення Росії) настоятелем храму після протоієрея Геогрія Смирнова був ієрей Віталій Ієрофійович Мазурков (01.01.1976 р.н. тезоіменитство ст.ст. 25 січня н.ст.7 февраля) народився в м. Києві. Після закінчення середньої школи отримав повну вищу освіту в УДУХТ. З 1994 року парафіянин Свято-Покровського храму на Пріорці. З 2000 року парафіянин Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври. У 2007 році вступив до Одеської Духовної Семінарії. У 2010 року був висвячений у сан диякона, а 7 квітня 2011 архієпископом Білоцерківським і Богуславським Митрофаном висвячений у сан ієрея. З благословення Блаженніший Володимира Митрополита Київського і всієї України відряджений єпископом Броварським Вікарієм Київської Митрополії Преосвященнійшим Феодосієм, для служіння в храм святителя Миколая Чудотворця села Жукин Вишгородського району Київської єпархії (з 31 жовтня 2011 року). Клірик, другий священник храму — протоієрей Георгій Дмитрович Смирнов (28.01.1934 р.н. — помер 14.10.2014 р., тезоіменитство ст.ст. 17 січня н.ст. 30 січня) народився в Росії в селі Шаплякі Оленінського району, Калінінської області. Під час війни евакуйований в Марійську АРСР, потім в Україну, де в Житомирській області почав працювати в колгоспі і знаходився в дитячому будинку, до 1951 року. У Києві закінчив ремісниче училище № 3., Працював електрозварником. Після служби в армії працював в КБ Дарницького радіозаводу потім у Деміївському храмі вивчав Церковну службу, після чого працював в Екзархаті скарбником, де і був висвячений у сан диякона, а згодом у священика. Служив на різних парафіях міста Києва та в 1990 році був направлений в село Жукин Вишгородського району. Поворотним моментом в духовному житті села Жукин став 2025 рік. 12 січня 2025року на загальних зборах громади було ухвалено рішення про вихід з юрисдикції УПЦ (МП) та приєднання до помісної Православної Церкви України. Вже 08 березня 2025 року у храмі відбулося перше богослужіння українською мовою. Згідно з цим рішенням, громада була офіційно зареєстрована як "Релігійна громада Свято-Миколаївська парафія Вишгородської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) с. Жукин Вишгородського району Київської області". Настоятелем було призначено протоієрея Олексія Іванова, але він прослужив всього шість місяців. З 03 березня 2026 року настоятелем храму призначено протоієрея Максима Борсука ПЦУ. Колишній орган місцевого самоврядування — Жукинська сільська рада (вперше була утворена у 1919 році). До 2020 року Жукинською сільською радою здійснювалося місцеве самоврядування та адміністрування на території села Жукин. Ця рада, окрім Жукина, також об'єднувала сусіднє село Ровжі і була ключовим органом місцевої влади, підпорядковуючись тодішньому Вишгородському району Київської області. Жукинська сільська рада, що діяла з 1919 року, забезпечувала вирішення нагальних питань громади. Останньою очолювала сільську раду Пономаренко Валентина Іванівна (з 16 листопада 2010 року до ліквідації ради у 2020 році). У 2020 році в Україні відбулася масштабна адміністративно-територіальна реформа в рамках децентралізації. Її метою було укрупнення адміністративних одиниць та передача значно більших повноважень новоствореним територіальним громадам. Унаслідок цих перетворень Жукинська сільська рада була ліквідована. Натомість була утворена Пірнівська сільська територіальна громада, представницьким органом якої є Пірнівська сільська рада. Вона отримала назву "сільська рада", оскільки її адміністративним центром визначено село Пірнове. До складу цієї громади увійшли такі населені пункти: Боденьки, Вища Дубечня, Воропаїв, Жукин, Лебедівка, Нижча Дубечня, Новосілки, Пірнове, Ровжі, Сувид. Село Жукин, ставши частиною цієї значно більшої громади, тепер є також складовою оновленого та укрупненого Вишгородського району Київської області. Наразі адміністрування в селі Жукин, як і в селі Ровжі, здійснюється через Жукинський старостинський округ, який очолює староста. Староста є посадовою особою місцевого самоврядування та представником виконавчого органу Пірнівської сільської територіальної громади. Він затверджується Пірнівською сільською радою за пропозицією Пірнівського сільського голови після проведення громадського обговорення його кандидатури з жителями старостинського округу. На сьогодні (2025 рік) старостою Жукинського старостинського округу є Охай Олена Володимирівна. Таким чином, Жукин перейшов від управління власною невеликою сільською радою до інтеграції у ширшу громаду, що відображає загальнодержавний курс на формування ефективніших та самодостатніших органів місцевого самоврядування. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Відомі люди Єверкін Юрій Олександрович (* 1982) — прапорщик Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Лесь Танюк (1938—2016) — український режисер, політик та громадський діяч, народився у селі. Примітки