NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Пам'ятник корабелам і флотоводцям Миколаєва

Пам'ятник корабелам і флотоводцям Миколаєва — архітектурний ансамбль, створений на честь 200-річчя заснування Миколаєва, в центрі міста на перетині Центрального проспекту та вулиці Соборної. У народі цей пам'ятник відомий як «куля» — тому що в його основі дійсно куля, а точніше — глобус. Загальна композиція нагадує «Тисячоліття Росії» у Новгороді — навколо пам'ятника височіють триметрові фігури флотоводців, робітників-суднобудівників Миколаївських верфей. Історія 10 січня 1978 ЦК Компартії України і Рада Міністрів УРСР прийняли постанову про спорудження в Миколаєві обеліска на честь доблесної праці корабелів. Після проведеного республіканського конкурсу один із чотирьох найкращих варіантів проєкту було розглянуто 4 червня 1981 року колегією Міністерства культури і комітетом Держбуду УРСР, які рекомендували проєкт авторської групи у складі скульпторів Б. М. Лисенко, В. А. Чепелик, архітекторів М. І. Кислого, В. П. Скульського з м. Києва. Наступні 6 років(1982–1987) про майбутній пам'ятник не було жодної згадки. 21 квітня 1987 року на сторінках газети «Южная правда» з'явився лист від групи однодумців на чолі з депутатом Верховної Ради СРСР П. Борисовим, у якого йшлося про необхідність створення монумента трудової слави корабелів. Цим питанням зайнялися заступник голови правління Миколаївської обласної організації Українського товариства охорони пам'яток історії та культури В. Олійник та архітектор, член правління цієї ж організації Ю. Новосьолов. 22 вересня 1988 постановою «Про затвердження проєкту пам'ятника корабелам і флотоводцям в м. Миколаєві» Рада Міністрів Української РСР затвердила представлений Міністерством культури УРСР і Держбудом УРСР проєкт пам'ятника і дозволила Миколаївському облвиконкому витрати на його спорудження суму у 473,58 тис. руб. У червні 1989 р. у Палаці культури і техніки «Чорноморського суднобудівного заводу», а пізніше — в музеї суднобудування і флоту був виставлений на загальний огляд макет пам'ятника. 24 вересня 1989 відбулося урочисте відкриття пам'ятнику на перетині Центрального проспекту та вулиці Соборної. Пам'ятник обрамляє напис: «корабелам і флотоводцям у відзначенні двовікової праці Миколаївських суднобудівників: 1789—1989 рр.» У 2019 році фігурі Фалєєва на пам'ятнику повернули модель фрегату, що була вкрадена раніше. На обновці миколаївці можуть пошукати прихований напис «Стоїть над Бугом і далі буде». Примітки Посилання Куда «улетели» чайки с памятника корабелам и флотоводцам Николаева? Задира.инфо [Архівовано 17 лютого 2013 у Wayback Machine.] Пам'ятник корабелам і флотоводцям [Архівовано 13 листопада 2012 у Wayback Machine.]
Pomnik Niepodległości w Charkowie

Pomnik Niepodległości w Charkowie (ukr. Пам'ятник Незалежності «Україна, що летить», pol. Pomnik Niepodległości „Ukraina, która leci”) – pomnik znajdujący się na placu Konstytucji w Charkowie, wzniesiony w celu upamiętnienia uchwalenia Deklaracji niepodległości Ukrainy. Odsłonięty został 22 sierpnia 2012 roku, w przeddzień Dnia Niepodległości Ukrainy oraz dnia miasta Charkowa (obchodzonego 23 sierpnia). Historia 27 kwietnia 2011 roku ogłoszony został konkurs na projekt Pomnika Niepodległości, który miał stanąć na placu Konstytucji. Dziewięć zespołów rzeźbiarskich zgłosiło łącznie 10 projektów. Po dwóch miesiącach jury oznajmiło, że zwycięską pracą zostaje model „Ukraina, która leci” – dzieło charkowskich rzeźbiarzy Ołeksandra Ridnyjego i Hanny Iwanowej. Jest to drugi pomnik poświęcony Deklaracji Niepodległości Ukrainy w Charkowie, pierwszy stanął w 2001 roku na placu Pawłowskim (wówczas Róży Luksemburg) lecz był tymczasowy i został rozebrany w 2012. Instalacja nowego pomnika była częścią planu przebudowy placu Konstytucji. Wcześniej w tym samym miejscu stał pomnik na cześć proklamacji władzy radzieckiej na Ukrainie, który usunięto we wrześniu 2011 roku. Ceremonia odsłonięcia odbyła się 22 sierpnia 2012 r., przewodził jej prezydent Wiktor Janukowycz. Na otwarciu zagrała orkiestra symfoniczna Filharmonii Charkowskiej. Opis Pomnik składa się z cokołu o geometrycznej formie, wyłożonego u podstawy szarymi płytami granitowymi, na którym osadzona jest brązowa kula z figurą starożytnej greckiej bogini zwycięstwa Nike. Figura oraz kula wykonane są z brązu. Wysokość figury wynosi ok. 6 m, kuli ok. 2,5 m, a cokołu ok. 8 m. Całkowita wysokość pomnika wynosi 16,5 metra. Oskarżenia o plagiat Autorzy pomnika oskarżani byli o plagiat, ponieważ ich projekt podobny jest do Pomnika Wolności, znajdującego się w Biszkeku w Kirgistanie. Autorzy odrzucają te oskarżenia, argumentując, że jest to „bardzo typowa kompozycja”. Przypisy
Памятник независимости (Харьков)

Памятник независимости «Летящая Украина» — памятник, установленный в Харькове на площади Конституции в честь провозглашения независимости Украины 24 августа 1991 года. Был торжественно открыт 22 августа 2012 года накануне 21-й годовщины независимости государства и Дня города (в Харькове отмечается 23 августа). История Конкурс на лучший эскизный проект памятника независимости на площади Конституции объявили 27 апреля 2011. Через два месяца победителем конкурса жюри признало макет «Летящая Украина» — работу харьковских скульпторов Александра Ридного и Анны Ивановой. Всего в конкурсе приняли участие 10 проектов девяти команд скульпторов, в том числе проекты двух скульпторов из России и США. Это уже второй памятник, посвящённый провозглашению независимости Украины в Харькове. Первый монумент Независимости был установлен в 2001 году на площади Розы Люксембург и планировался как временный, был демонтирован в 2012 году. Установка нового монумента была составляющей плана по реконструкции площади Конституции. Его установили на месте монумента в честь провозглашения Советской власти на Украине, который был демонтирован в сентябре 2011 года. Церемония открытия памятника независимости состоялась 22 августа 2012 года. Памятник открывал Президент Украины Виктор Янукович. На открытии играл симфонический оркестр Харьковской филармонии. Описание Монумент является постаментом строгой геометрической формы с облицовкой из гранитных плит серого цвета, на котором установлена бронзовая фигура древнегреческой богини победы Ники на шаре. Фигура богини и шар выполнены из бронзы. Высота фигуры — около 6 м, шара — около 2,5 м, постамента — 8 м. Общая высота монумента составляет 16,5 м. См. также Памятники Харькова Монумент Независимости Украины Площадь Конституции (Харьков) Ссылки Президент Украины открыл памятник Независимости в Харькове Архивная копия от 7 марта 2016 на Wayback Machine Видео-факт: Януковича в Харькове встречают 1,5 тысячи бюджетников и «Тарас Бульба» Архивная копия от 5 февраля 2013 на Wayback Machine Украинские Новости: В Харькове Янукович открыл новый монумент независимости
Пам'ятник Незалежності (Харків)

Пам'ятник Незалежності «Україна, що летить» — пам'ятник, встановлений на честь проголошення Незалежності України 24 серпня 1991 року у місті Харкові на майдані Конституції. Був урочисто відкритий 22 серпня 2012 року напередодні 21-ї річниці Незалежності держави та Дня міста Харкова (святкується 23 серпня). Історія Конкурс на найкращий ескізний проект пам'ятника Незалежності на майдані Конституції оголосили 27 квітня 2011 року. Через два місяці переможцем конкурсу журі визнало макет «Україна, що летить» — роботу харківських скульпторів Олександра Рідного та Ганни Іванової. Усього в конкурсі взяли участь 10 проектів дев'яти команд скульпторів. Це вже другий монумент, присвячений проголошенню Незалежності України в Харкові. Перший монумент Незалежності було встановлено в 2001 році на площі Рози Люксембург і планувався як тимчасовий, його було демонтовано 2012 року. Встановлення нового монументу було складовою плану по реконструкції майдану Конституції. Його встановили на місці монументу на честь проголошення Радянської влади в Україні, який було демонтовано у вересні 2011 року. Церемонія відкриття відбулася 22 серпня 2012 року. Пам'ятник відкривав Президент України Віктор Янукович. На відкритті грав симфонічний оркестр Харківської філармонії. Опис Монумент є постаментом строгої геометричної форми з облицюванням із гранітних плит сірого кольору, на якому встановлена бронзова фігура давньогрецької богині перемоги Ніки на кулі. Фігура богині та куля виконані з бронзи. Висота фігури — близько 6 м, кулі — близько 2,5 м, постаменту — 8 м. Загальна висота монумента становить 16,5 м. Звинувачення у плагіаті Авторів монумента звинувачують в плагіаті, адже пам'ятник дуже схожий на монумент «Свобода» в Бішкеку, Киргизстан (див. [Архівовано 14 вересня 2021 у Wayback Machine.]). Автори ці звинувачення відкидають, аргументуючи тим, що це «дуже типова композиція». Примітки
Пам'ятки Лисичанська

Пам'ятка архітектури Нерухомі пам'ятки та пам'ятні знаки Братські могили у Лисичанську. Внесені до державного реєстру Пам'ятники, що перебувають на місцевому обліку Пам'ятники жертвам другої світової війни Могила Солдата Інші пам'ятники Лисичанська Меморіальні дошки Стели Демонтовані пам'ятники радянської пропаганди В Лисичанске за минувшие выходные упали два памятника Ленину // Восточный репортер 29.11.2015 Пам'ятники, демонтовані російськими окупантами Геологічні пам'ятки Див. також Вікіпедія:Вікі любить пам'ятки/Луганська область/Лисичанськ Памятники родного города (рос.) Примітки
Пантелеймонівська церква (Суми)

Пантелеймонівська церква — храм колишнього православного чоловічого монастиря, що був розташований в Сумах, на вул. Роменській. Його комплекс складався з Пантелеймонівської церкви, двоповерхового корпусу та сторожки. Опис Колишній Пантелеймонівський монастир був розташований на околиці Сум, яка має назву Свищ. Ансамбль монастиря складався з Пантелеймонівської церкви, духовного училища та сторожки. Пантелеймонівська церква спроєктована архітектором Олексієм Щусєвим і збудована у псковсько-новгородському стилі (XII — XIII ст.), двобанна та лаконічна в своїй архітектурі. Будівля прямокутна в плані, чотиристовпна. Вікна витягнуті, з поглибленим обрамленням. Із заходу до храму примикає двоярусна дзвіниця, також під західною частиною знаходиться підвал. Куполи церкви шоломоподібні. Головний вхід має портал, який виготовлений у вигляді арки. Духовне училище, колишній архієрейський корпус, являє собою двоповерхову, прямокутну в плані будівлю. Проректор Сумської Духовної Семінарії - архімандрит Антоній (Бондаренко). Історія Для постійного проживання в Сумах вікарного єпископа було розпочато будівництво архієрейського подвір'я, композиційним центром якого став храм в ім'я Св. Пантелеймона, побудований в 1911 році за проєктом відомого академіка архітектури Олексія Щусєва. В 1920 році архієрейське подвір'я займав чоловічий монастир. На початку 1930-их Пантелеймонівський монастир було закрито. З часу його закриття і до 1963 року богослужіння проводили в Пантелеймонівській церкві. У 1980 році церкву намагалися перебудувати під планетарій, але в 1990-му церкву, архієрейський корпус та сторожку було повернено церковній громаді. Завдяки капітальному ремонту приміщення церкви, храм набув майже первозданного вигляду. Див. також Храми Сум Примітки Посилання Мандруємо Україною. Галерея Сум. Акція «Сім чудес міста Суми» Пантелеймонівська церква (архіт.). // Звід пам’яток історії та культури України. Сумська область (Електронний ресурс) / НАН України. Інститут історії України; Центр досліджень історико-культурної спадщини України. – К., 2017. – 1855 с. — С. 143.
Парасоцький ліс

Парасо́цький ліс — ботанічна пам'ятка природи загальнодержавного значення в Україні. Розташована на правому березі річки Ворскли, поблизу села Михайлівки Диканського району Полтавської області, на території Диканського лісництва (квадрати 63, 64, 69, 70, 75). Площа 145 га. Статус із 1963 року (охороняється з 1923 року). Підпорядковується Полтавському лісгоспзагу. Охороняється унікальне урочище — природний лісовий масив із різноманітним тваринним і рослинним світом. У деревостані переважають дуб звичайний, липа серцелиста, граб звичайний, клен гостролистий, ясен звичайний, які утворюють мішані угруповання різного складу. Вік дерев 90—110 (подекуди до 200) років. Граб звичайний зростає тут на південно-східній межі свого ареалу. Зрідка трапляються поодинокі кущі ліщини та бруслини. Трав'яний покрив розріджений, плямистий. У ньому переважають звичайні види, характерні для широколистяних лісів. Більшість видів утворюють ніби острівці в лісі — зірочник лісовий, яглиця звичайна, маренка пахуча, копитняк європейський, переліска багаторічна, осока волосиста, подекуди чина весняна, вороняче око звичайне. Інші рослини поодиноко вкрапляються між куртинами домінантів. Це медунка темна, фіалка дивна, просянка розлога, зубниця бульбиста, купина багатоквіткова, шоломниця висока. Зрідка в урочищі зустрічається лісова орхідея — коручка чемерникоподібна. Трапляються лілія лісова, гніздівка звичайна, булатка великоквіткова, занесені до Червоної книги України. У Парасоцькому лісі серед трав'яного покриву зростає одна з найдавніших папоротей — гронянка півмісяцева (або ключ-трава), занесена до Червоної книги України. Урочище «Парасоцький ліс» — єдине місцезнаходження цієї рідкісної папороті на Полтавщині. Стовбури різних дерев, особливо на узліссях, де більша освітленість, прикрашають різнокольорові плями з листуватих і накипних лишайників (50 видів). Часто на корі дуба можна побачити маленькі відстовбурчені «кущики». Це лишайник евернія сливова, який в народі називають «дубовим мохом». Фауністичний комплекс нараховує близько 100 видів. Це 15 видів ссавців, серед яких лосі, плямисті олені, дикі свині, зайці, лисиці, борсуки, єнотовидні собаки. Заходять інколи в Парасоцький ліс і вовки. Серед лісових птахів зустрічаються усі види, поширені в Україні, крім сов. У приворсклянських болотах гніздяться руда і біла чапля, чорний і білий лелека. Парасоцький ліс входить до складу Регіонального ландшафтного парку «Диканський». Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. За ред. А.В. Кудрицького. Полтавщина : Енцикл. довід.. — К. : УЕ, 1992. — С. 1024. — ISBN 5-88500-033-6. Я. І. Давиденко. Мальовнича Полтавщина: Путівник по заповідниках і пам'ятках природи. — Харків : Прапор, 1982. — С. 128, іл. Парасоцький ліс на сайті 7 чудес України Природно-заповідний фонд Полтавщини. Ботанічна пам'ятка природи загальнодержавного значення «Парасоцький ліс» Міністерство екології та природних ресурсів. Наказ від 19.10.2012 № 532 "Про затвердження Положення про ботанічну пам'ятку природи загальнодержавного значення «Урочище „Парасоцьке“»
Паришів

Паришів — офіційно нежитлове (після аварії на Чорнобильській АЕС) та зняте з обліку колишнє село в Іванківському районі Київської області України. За 7 км на схід від колишнього районного центру — міста Чорнобиля. Розташоване на лівому березі Прип'яті. У 2020 році в селі проживав один мешканець. Історія Час виникнення села не встановлений. 1887 року у селі проживало 670 осіб. 1900 року село налічувало 159 дворів і 924 мешканці. Була каплиця, школа грамоти, 2 вітряки і топчак. За даними енциклопедичного видання «Історія міст і сіл Української РСР»: «Паришів — село, центр сільської Ради, розташоване на лівому березі річки Прип'яті за 7 км від районного центру і за 20 км від залізничної станції Янів. Населення — 1046 чоловік. Сільській Раді підпорядкований населений пункт Кошівка. На території села — відділок радгоспу «Прип'ятський». За самовіддану працю 3 передовики сільськогосподарського виробництва нагороджені орденами й медалями СРСР. У селі працюють восьмирічна школа, клуб, бібліотека, лікарня. За мужність, виявлену в боротьбі з німецько-фашистськими загарбниками, 96 жителів нагороджено орденами й медалями СРСР. На околицях Паришева виявлено залишки поселень доби неоліту, бронзи і двох слов'янських селищ». До 1986 року входило до складу Чорнобильського району. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 678 мешканці, було 345 дворів. Мешканці села після аварії на ЧАЕС через радіоактивне забруднення були відселені у село Лук'янівка (Броварський район). Після аварії на ЧАЕС село, що було одним із найчистіших у зоні відчуження, було майже повністю відселене — причиною стала віддаленість від інших «чистих місць». Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Проте частина мешканців проживає у селі й донині (7 родин станом на 2006 рік). Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Примітки Джерела Паришів // Історія міст і сіл Української РСР: в 26 т. Київська область / Ред. кол. тома: Рудич Ф. М. (гол. редкол.), Бакуменко П. І., Бачинський П. П., Борщ Ю. Ф., Гуслистий К. Г., Кононенко В. І., Корольов Б. І. (заст. гол. редкол.), Майстренко А. А. (відп. секр. редкол.), Макаренко Г. К., Марченко М. I., Панін Я. Г., Петренко М. 3., Пшеничний Г. С., Саженюк С. Н., Сергієнко Г. Я., Слабєєв I. С., Тихолаз Г. А., Шевченко Ф. П., Шморгун П. М. АН УРСР. Інститут історії. — Київ : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1971. — С. 726. Посилання Паришів у 1850-1900 р.
Парк «Підгір'я»

Парк «Підгір'я» — ландшафтний парк готельно-курортного комплексу «Карпати». На сьогодні — це місце відпочинку. Загальні відомості Парк розташований у південній частині міста Трускавця. Формування парку почалося 1989 року. До оформлення відносно невеликій території біля санаторію підійшли творчо та з душею. Складний рельєф території зі старими деревами і природним струмочком у долині зумовили композиційні акценти майбутнього парку. Було завезено багато каменю та зелених насаджень. Тут всього на декількох гектарах росте більше екзотичних дерев, ніж у відомих українських парках, зокрема Стрийському парку у Львові. Але перевага тут має флора характерна для карпатського регіону, що створює колорит парку-карпаторія. Старовинне карпатське житло — «Гражда», біля якої насадили ялин, як в справжніх Карпатах, скульптурні композиції з бронзи і дерева, наближають рішення парку до карпатським краєвидам. У «Гражді» розмістилася кав'ярня, інтер'єри якого оформлені різьбленим деревом, гуцульською керамікою, строкатими килимами та ліжниками. На терасах, що опускаються до каскаду декоративних озер, розміщені дерев'яні альтанки, столи та лавки. Танцювальний майданчик нависає над озером. Вода верхнього озера переливається у нижнє та приводить в рух водяне колесо млина. Парк нагороджений Великою золотою медаллю гран-прі лауреата Національної премії в галузі ландшафтної архітектури і дизайну «Україна квітуча 2008» за використання етнічних мотивів у ландшафтному дизайні. Об'єкти парку Надають парку особливого вигляду скульптурні композиції, виконані у бронзі та дереві. Відкриває парк скульптурна композиція «Трембітарі», а далі територія оздоблена творами на теми міфології Карпат. Унікальною є багатофігурна скульптурна композиція «Вертеп». Південну частину прикрашає Стежка «Зів'яле листя» за мотивами однойменної ліричної драми Івана Франка. Стежку відкрито 24 серпня 2006 року до 150-ліття від дня народження Каменяра. Навколишня територія оздоблена парковими скульптурними композиціями відомого львівського скульптора Романа Петрука. Це «Біжучий Перун» — язичницький бог блискавки, грому та дощу, «Мавка і Чугайстер». Композиція «Сонячний годинник» — символ безповоротності часу, пересторога людській цивілізації, заклик до самозбереження людства. Подібні й інші композиції, що відтворюють певні міфологічні сюжети фольклорної традиції карпатського краю, давніх вірувань людей, що населяли територію Гуцульщини та Бойківщини. Парк виконує і функції зоопарку. Тут розміщені вольєри з дикими тваринами (далекосхідний леопард, рисі, благородні олені, фазани, пави тощо). В озелененні надали допомогу спеціалісти Уманського дендропарку «Софіївка». Примітки Література Золоте «Підгір'я» Трускавця, 2008 (випуск 11 ФК) Фецяк І., Кушнір В. Курорт Трускавець. Санаторій «Карпати» (фотоальбом). — Брошів: ТАЛЯ, 2002. — ISBN 996-7740-7. Посилання Що варто відвідати у Трускавці [Архівовано 29 травня 2014 у Wayback Machine.] Мапа парку [Архівовано 23 листопада 2012 у Wayback Machine.] Світлини парку [Архівовано 19 травня 2014 у Wayback Machine.] Ландшафтний парк «Підгір'я» Ландшафтний парк «Підгір'я» (світлини)[недоступне посилання з липня 2019]
Парк «Привокзальний»

Па́рк «Привокза́льний» — парк у Дарницькому районі міста Києва, у місцевості Нова Дарниця. Розташований між вулицями Привокзальною, Ялтинською, Павла Чубинського та Сімферопольською. Свою назву парк отримав через Дарницький залізничний вокзал, який знаходиться поблизу. Історія Парк «Привокзальний» створений в 1970 році. Загальна кількість дерев — 1023, кущів — 900. Серед зелених насаджень переважають листяні дерева (92 %), хвойні породи займають 8 %. Площа квітників становить 1047 м², пішохідних доріжок — 8000 м². Сучасний стан На території парку знаходяться пам'ятник радянським громадянам та військовополоненим, розстріляним фашистами та каплиця святителя Миколая Мирлікийского Чудотворця. Джерела Привокзальний парк. Дарниця [Архівовано 5 березня 2013 у Wayback Machine.] wikimapia.org [Архівовано 8 травня 2019 у Wayback Machine.]
Парк «Теремки»

Парк «Теремки́» — парк у Голосіївському районі міста Києва, у межах житлового масиву Теремки-II. Розташування Розташований між вулицями Василя Касіяна та Степана Рудницького. Парк створений вздовж озер № 1, 2 і 3 річки Нивка. Відпочинкова інфраструктура На березі одного з озер обладнано піщаний пляж. На території парку знаходяться церква Преображення Господнього (ПЦУ) та Храм святих мучеників страстотерпців князів Бориса і Гліба (ПЦУ). Особливістю парку є майданчик для гри в петанк. Ближче до перехрестя вулиць Степана Рудницького та Героїв Маріуполя знаходиться сквер Героїв Маріуполя, де до 2021 року було встановлено пам'ятний знак на честь дружби Києва та Москви. Джерела Парк Теремки