Національний природний парк «Олешківські піски»

Оле́шківські піски́ — національний природний парк в Україні, розташований на території Херсонської області, в Каховському, Олешківському і Голопристанському районах. Створено парк на двох нижньодніпровських аренах: Козачелагерській та Чалбаській, загальною площею 11 671,06 га земель державної власності, з них без права вилучення у землекористувачів 2798,06 га земель, 5222,30 га вилучаються в установленому порядку та 3650,7 га надано в постійне користування (2019 р.). Історія На засіданні Українського комітету охорони пам'яток природи 1 лютого 1928 року була обрана комісія для підготовки доповідної записки про утворення «Піскового заповідника Дніпрового низу» у складі професорів Г. Висоцького, Є. Лавренка, Махова та Рудницького. Початково професор Махов пропонував включити у заповідник 1000 га Солоно-Озерної дачі, 1000 га Іванівської арени і 4000 га урочища «Буркути». Проте загальна площа запроєктованого заповідника в записці УКОПП вже мала близько 11000 га: 4500 га Івано-Рибальчанської ділянки та 6500 га урочища «Буркути» (виключаючи Солоно-Озерну ділянку що вже на той час входила до Надморських заповідників). Особливу тривогу УКОПП викликала загроза втрати урочища «Буркути» (в листах НКО щодо збереження цього урочища прослідковується буквально приказний тон). У записці йшлось про те, що «піскові степові (цілинні) простори досить рідкі в Україні, між тим тільки на них можна вивчити й розв'язати низку питань ґрунтово-рослинної динаміки — як процеси природного задержання пісків, зв'язок водного режиму й рослинного покриву та инш.», «Нема сумніву отже, що заповідники спричиняться не лише для збереження первісної природи, але одночасно стануть і необхідним територіяльним фондом для дальшої дослідчої роботи». 19 липня 1928 року Постановою РНК УРСР оголошені «Піскові заповідники у пониззі Дніпра» (15 000 га), до складу яких увійшли Івано-Рибальчанська дача, Солоноозерна Дача, Волижин ліс (все це тепер — частини Чорноморського заповідника), а також урочище «Буркути» (6000). Втім склад «заповідників» також трактувався сучасниками досить вільно. На карті степових заповідників, опублікованій Є. Лавренком 1928 року, відмічені «існуючі степові державні заповідники»: Іванівська арена, Буркути. Таким чином, Піскові «заповідники» включили урочище «Буркути», що стало першим законодавчо врегульованим актом заповідання частини сучасного НПП «Олешківські піски». На рівні НКЗС було прийнято рішення, що дешевше і простіше влити новостворені природоохоронні території у склад вже існуючих організаційно Надморських заповідників. Орієнтовно 1930 року «заповідниками» (імовірно — одночасно і Надморськими і Пісковими) певний час керував Б. Фортунатов (який і до того займався «заповідниками» як працівник Асканії Нова), а заступником директора «заповідників» став О. Шуммер. Наприкінці 1931 або в початку 1932 року «заповідники» або включили до складу так званого Степового інституту-заповідника «Чаплі» («Асканія-Нова»), або підпорядкували йому. З 1 січня 1933 року від «Асканії-Нова» були відокремлені дві частини, які стали самостійними установами: Чорноморським та Азово-Сивашським державними заповідниками. Урочище «Буркути» залишалося в складі «Асканії-Нова» аж до 1957 року, коли було передано Херсонському обласному управлінню лісового господарства. Після того і до створення національного парку «Олешківські піски», «Буркути» не мали охоронного статусу. Національний природний парк «Олешківські піски» створений відповідно до Указу Президента України від 23 лютого 2010 року № 221, що стало великою перемогою екологів та науковців України. Враховуючи його унікальність, це неоціненний внесок у справу охорони природи, подарунок не лише Херсонщині, а й всій Україні та навіть планеті. Парк займає територію двох історично цінних нижньодніпровських арен: Козачелагерської та Чалбаської, які, як і п'ять інших: (Каховська, Олешківська, Збур'ївська, Іванівська, Кінбурнська коса) сформувалися внаслідок неодноразових інтенсивних природних процесів, що почалися з часів льодовикової доби. Назва Національного природного парку є ідентичною назві піщаного масиву — Олешківські піски. Цей географічний термін походить від назви міста Олешки, яке в свою чергу походить від слова «Олешшя» — назви регіону Київської Русі та однойменного міста, що розташовувалися в низов'ях Дніпра. В літературі різних років пісків в пониззі Дніпра називають Алешковськими (більшість дореволюційних джерел), Олешківськими (у роботах радянського часу до 1950-х років), Нижньодніпровськими, а іноді Цюрупинськими. Враховуючи те, що стара назва міста Олешки вимовляється, як «Олешшя» (а не «Алешье»), правильною назвою пісків (або, у всякому разі, більш близьким до географічної назви-першооснови) є «Олешківські піски». Мета створення та завдання Парк створено з метою збереження цінних природних територій та історико-культурних об'єктів, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, освітнє, рекреаційне та оздоровче значення. Основними завданнями діяльності Парку є: збереження та відтворення цінних природних та історико-культурних комплексів і об'єктів, видів флори і фауни, що занесені до різних природоохоронних списків; організація та здійснення науково-дослідних робіт; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з дотриманням режиму охорони заповідних природних комплексів та об'єктів; відродження місцевих традицій природокористування, осередків місцевих художніх промислів та інших видів народної творчості тощо; проведення екологічної, освітньо-виховної робіт тощо. Природні умови Олешківські піски являють собою один з найдивовижніших ландшафтів України. В парку є досить багато особливостей, що відрізняють його від тих територій, які на перший погляд здаються схожими. Незважаючи на те, що Олешківські піски називають пустелею, та за температурним режимом і кількістю опадів їх можна швидше віднести до напівпустель. Влітку пісок нагрівається до 70 °C, і гарячі вертикальні потоки, що йдуть від пісків, розганяють дощові хмари, через те опади тут трапляються рідко. Часто виникають піщані бурі, під час яких не видно ні неба, ні сонця. І Парк, і піски в цілому характеризуються великим ступенем природного різноманіття, тут представлені різні природні ландшафти — від водойм, до піщаних ділянок пустельного та напівпустельного типів. Геологія У геологічному відношенні територія Парку знаходиться в межах північного схилу Причорноморської западини з глибиною залягання архейсько-протерозойського кристалічного фундаменту від 1200 м на північному кордоні парку до 1500 м у межах Буркутських ділянок. Фактично ця територія є південною частиною давньої докембрійської Східноєвропейської платформи — крайовим її прогином у бік Криму. Клімат Місце розташування Парку відноситься до південно-східної кліматичної області України, яка характеризується переважанням східних і північно-східних вітрів, відносно низькою вологістю повітря, малою хмарністю, незначною кількістю опадів і порівняно великими добовими і річними амплітудами коливання температури повітря. Ці основні ознаки надають клімату території рис посушливості і континентальності. Загалом територія Парку розташована в континентальній області помірного кліматичного поясу і характеризується помірно-континентальним кліматом з м'якою малосніжною зимою та жарким посушливим літом. Основні риси такого клімату формуються під впливом загальних та місцевих кліматоутворюючих факторів. Ґрунти Особливості ґрунтотвірних геологічних відкладів у вигляді пісків, високі температури, значна кількість тепла, недостатня кількість опадів, нещільний рослинний покрив сприяли формуванню дерново-піщаних ґрунтів. Загалом вони характеризуються успадкованим піщаним чи глинисто-піщаним гранулометричним складом, відсутністю карбонатів у ґрунтовому профілі, наявністю дрібнозернистих і глинистих прошарків. Більша частина таких ґрунтів не закріплена рослинністю і є негуміфікованою. Усі ґрунти цього типу характеризуються повною відсутністю структури, вкрай нестійким водним режимом, практично повною відсутністю поживних речовин і, як наслідок — надзвичайно низькою родючістю. З метою закріплення пісків в різні роки на території Олешківських пісків створювались захисні лісонасадження. Біорізноманіття Рослинність Флора Парку представлена степовою, лучною, лісовою, водно-болотною, прибережно-водною рослинностями. До деревних рослин належать: береза дніпровська (Betulla borysthenica), тополя тремтяча (осика) (Populus tremula), ясен високий (Fraxinus excelsior), сосна кримська (Pinus pallasiana), сосна звичайна (Pinus sylvestris) тощо. До трав'янистих — куничник наземний (Calamagrostis epigeios), кипець піщаний (Koeleria sabuletorum), жовтозілля дніпровське (Senecio borysthenicus), волошка короткоголова (Centaurea breviceps), маточниця болотна (Ostericum palustre), тонконіг бульбистий (Poa bulbosa), ковила дніпровська (Stipa borysthenica), ковила волосиста (Stipa capillata) тощо, серед яких є, як рідкісні так і зникаючі види. Загалом раритетний елемент флори Парку складає 6% від загальної кількості судинних рослин, яких близько 500 видів — (24 види), з них занесені до Червоної книги України — 12 видів. Тваринний світ Тваринний світ надзвичайно різноманітний і своєрідний. Комахи представлені такими видами: емпуза піщана (Empusa pennicornis), лярра анафемська (Larra anathema), махаон (Papilio machaon); серед нічних метеликів: стрічкарки стрічкарка тополева і стрічкарка жовта, ведмедиця плямиста, дисгонія розмальована, евклідія трикутникова, совки — смугаста бахромчата і зелена каймиста. Чимало й плазунів, наприклад, полоз жовточеревий або каспійський (Dolichophis caspius), гадюка степова (Vipera renardi). орлан-білохвіст (Haliaeetus albicilla), лунь польовий (Circus cyaenus), лежень (Burhinus oedicnemus), сліпак піщаний (Spalax arenarius), кандибка звичайна (Stylodipus telum) й інші види що потребують особливої охорони, загальна кількість яких складає — 958 (з них 57 видів, що занесені до Червоної книги України). Російсько-українська війна У зв'язку з агресією Росії щодо України та окупацією Кримського півострова Міністерство оборони України після 2014 року здійснювало військові навчання на колишньому полігоні, що перебував під охороною та у віданні національного природного парку «Олешківські піски». Після початку повномасштабного російського вторгнення у 2022 році територія парку опинилася під російською окупацією. У квітні 2023 року парк «Олешківські піски» було незаконно зареєстровано за російським законодавством. Під час окупації територія парку зазнала значного негативного впливу внаслідок бойових дій. Основними чинниками деградації природних комплексів стали бомбардування, мінування території, пожежі лісових масивів, а також затоплення й підтоплення низинних геокомплексів, спричинені руйнуванням Каховської греблі та знищенням Каховського водосховища. Через неможливість здійснення повноцінного природоохоронного контролю природні комплекси парку зазнали додаткового впливу. Значної шкоди зазнали штучні соснові насадження, які є важливою складовою екосистем Олешківських пісків. Пожежі, спричинені воєнними діями, призвели до втрати частини лісових насаджень та зміни стану природних комплексів. За попередніми оцінками Херсонської районної військової адміністрації, станом на січень 2024 року завдана через війну шкода біорізноманіттю парку «Олешківські піски» становила 1,31 мільярда гривень. Науковці Чорноморського біосферного заповідника НАН України дослідили втрати штучних соснових насаджень Олешківських пісків унаслідок пожеж під час російської окупації. На основі даних дистанційного зондування Sentinel-2 та методів машинного навчання із використанням штучної нейронної мережі вони змоделювали поширення соснових насаджень станом на 23 лютого 2022 року та 12 лютого 2025 року. Порівняння отриманих моделей показало, що за цей період соснові насадження Олешківських пісків скоротилися приблизно на 30 тис. га, або на 64,3 % від площі сосняків на початок повномасштабного вторгнення. Найбільших абсолютних втрат зазнали соснові насадження Олешківської та Козачо-Лагерської арен. Унаслідок масштабного скорочення соснових лісів квазіприродна екосистема соснових насаджень, сформована протягом другої половини ХХ століття, втратила провідну роль у ландшафтах Олешківських пісків, що може спричинити подальшу перебудову природних комплексів. Галерея Примітки Джерела та література Борейко В. Е. Аскания-Нова: тяжкие версты истории 1826—1997 / Киевский эколого-культурный центр, Фонд Мак-Артуров. — Киев : Киевский эколого-культурный центр, 2001. — 178 с. (рос.) Борейко В. Е. Фортунатов Борис Константинович // Словарь деятелей охраны природы. — Киев : Киевский эколого-культурный центр, 2001. — 524 с. (рос.) Борзаковський Ол. Кіно та краєзнавство // Кіно. — 1930. — № 13 (85). — С. 10. Браунер А. А. По приморским и песчаным заповедникам Украины. Поездка на остров Джарылгач // Український мисливець та рибалка. — 1929. — № 8. — С. 9–12. (рос.) Васильковский А. П. Перечень участков и отдельных объектов природы, заслуживающих охраны // Краеведение. — 1929. — Т. 6, № 6. — С. 362–378. (рос.) Лавренко Є. Рослинність цілинних степів України // Краєзнавство. — 1928. — № 6—10. Лавренко Є. Організація піскових заповідників в районі Дніпрового низу // Вісник природознавства. — 1928. — № 5–6. — С. 310. Лавренко Є., Порецький А. Рослинність Челбаського і Іванівського масивів та Кинбурнської коси Нижнєдніпровських пісків // Матеріали охорони природи на Україні. — 1928. — № 1. — С. 127–177. Постанова РНК УСРР «Про утворення пісчаних заповідників в районі Дніпрового низу» // Охорона пам'яток природи на Україні. Збірник 2. — 1928. — № 1. — С. 120. Проектований Державний пісковий заповідник Дніпровського низу // Охорона пам'яток природи на Україні. Збірник 2. — 1928. — № 1. — С. 1—10. Черняков Д. А. Очерк истории Черноморского заповедника / Д. А. Черняков. — Херсон : ХГТ, 2007. — 64 с. (рос.) Фортунатов Б. Буркути // Український мисливець та рибалка. — 1931. — № 1. — С. 9–13. Фортунатов Б. Піщано–тирсовий степ // Український мисливець та рибалка. — 1930. — № 11–12. — С. 18–22. Фортунатов Б. Волки в днепровских песках // Український мисливець та рибалка. — 1930. — № 8–9. — С. 24–26. (рос.) Шалит М. Заповідники та пам'ятки природи України / М. Шалит; Народній комісаріат освіти, Український комітет охорони пам'яток природи, Харківська краєва інспектура охорони пам'яток природи. № 8. — Харків : Народній комісаріат освіти УСРР, 1932. — 75 с. Шарлемань М. Охорона природи та збирання відомостей про тварин «пам'ятки природи» // Вивчаймо природу краю. Збірник статей про методи вивчання природи та збирання колекцій. — Київ, 1932. – С. 105–112. Посилання Офіційний сайт Національного природного парку «Олешківські піски». nppop.gov.ua. Архів оригіналу за 29 березня 2023. Процитовано 4 липня 2025. : Не збігається часова мітка у |archive-date= / |archive-url=; можливо, 29 березня 2022? (довідка) Національний парк «Олешківські піски». nationalparks.in.ua. Національні парки та заповідники України. Архів оригіналу за 25 лютого 2023. Процитовано 4 липня 2025. Національний парк «Олешківські піски». wownature.in.ua. Природно-заповідний фонд України. Архів оригіналу за 20 травня 2022. Процитовано 4 липня 2025. Національний природний парк «Олешківські піски» (Цюрупинський р-н, Херсонська обл.): карта, фото, опис (Херсонська пустеля). drymba.com. Дримба. Архів оригіналу за 13 лютого 2025. Процитовано 4 липня 2025.