NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monumento all'Indipendenza (Kiev)

Il Monumento all'Indipendenza (in ucraino Монумент Незалежності?, Monument Nezaležnosti) si trova in Majdan Nezaležnosti a Kiev, in Ucraina. Storia Il monumento è stato posto nella piazza per celebrare il decimo anniversario dell'indipendenza del Paese nel 2001. Durante gli eventi di Euromaidan del 2013 attorno al monumento vi sono stati scontri tra polizia e manifestanti. Descrizione Il Monumento dedicato all'indipendenza dell'Ucraina è una colonna che domina la piazza centrale della città, Majdan Nezaležnosti (piazza dell'Indipendenza). Lo stile architettonico è misto, parte stile Impero parte barocco ucraino, e la struttura è costituita da un grande piedistallo simile a una chiesa con quattro facciate, ognuna caratterizzata da quattro colonne con capitello dorato reggenti un frontone curvilineo con parte superiore a sua volta decorata da elementi dorati. Sopra si trova un'alta colonna con il grande capitello di ordine corinzio che regge la statua raffigurante Berehynja (Берегиня) che tiene tra le mani un ramo di viburno. Note Bibliografia (FR) Tetyana Kilesso, Majdan, la place emblématique de Kiev Histoire, architecture, société, OCLC 7435128701. Voci correlate Majdan Nezaležnosti Euromaidan Hotel Ucraina (Kiev) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Monumento all'Indipendenza Collegamenti esterni (DE) Das Unabhängigkeitsdenkmal, https://www.focus.de/politik/ausland/der-maidan-platz-das-unabhaengigkeitsdenkmal_id_3626428.html. URL consultato il 24 febbraio 2022.
Onafhankelijkheidsmonument (Kiev)

Het Onafhankelijkheidsmonument (Oekraïens: Монумент Незалежності; Monoement Nezalezjnosti) is een gedenkzuil op Majdan Nezalezjnosti (Onafhankelijkheidsplein) in Kiev ter ere van de in 1991 uitgeroepen onafhankelijkheid van Oekraïne. Stilistisch is het monument een combinatie van Oekraïense barok en empirestijl. Het is in 2001 gebouwd ter gelegenheid van de tiende verjaardag van de onafhankelijkheid van het land. Op de zuil staat een beeld van een vrouw (Береги́ня; Berehynja) met een tak van een Gelderse roos in haar hand. De 61 meter hoge zuil is bekleed met wit Italiaans marmer op een sokkel in de vorm van een christelijke tempel uit de Oekraïense barok. Galerij
Pomnik Niepodległości w Kijowie

Pomnik Niepodległości w Kijowie (ukr. Монумент Незалежності) – kolumna wzniesiona na Placu Niepodległości w Kijowie, upamiętniająca proklamowanie niepodległości Ukrainy w 1991. Historia Pomnik został odsłonięty 23 sierpnia 2001 z okazji 10. rocznicy uzyskania przez Ukrainę niepodległości. Wcześniej, w tym samym miejscu, znajdował się pomnik Włodzimierza Lenina, który rozebrano we wrześniu 1991 po uchwaleniu Deklaracji Niepodległości. W 2000 rozpoczęto przebudowę Placu Niepodległości, a we wrześniu 2001 ogłoszono konkurs na projekt nowego pomnika. Wybrano trzy najlepsze koncepcje, które połączono w jedną. Autorem rzeźby został Anatolij Kuszcz, a jego córka Christina Katrakis była modelką dla figury Brzegini – opiekunki Ukrainy. Pomnik został odsłonięty 23 sierpnia 2001 przez prezydenta Leonida Kuczmę z okazji 10. rocznicy niepodległości Ukrainy. W grudniu 2014 pojawiła się propozycja zastąpienia pomnika monumentem upamiętniającym ofiary Niebiańskiej Sotni – protestujących zabitych podczas rewolucji godności. W 2019 przeprowadzono kompleksowe czyszczenie pomnika. W czasie rosyjskiej inwazji w 2022 rozważano jego zabezpieczenie przed ostrzałem, jednak ostatecznie zrezygnowano z tego z uwagi na koszty i wysokość konstrukcji. Architektura Pomnik Niepodległości łączy styl baroku ukraińskiego i empire. Składa się z kolumny o wysokości 61 metrów, zwieńczonej figurą Brzegini trzymającej gałązkę kaliny. Kolumna obłożona jest białym marmurem i osadzona na cokole w kształcie świątyni chrześcijańskiej. Wewnątrz kolumny znajduje się spiralna klatka schodowa. Przypisy
Монумент Независимости Украины

Монумент Независимости Украины (укр. Монумент Незалежності) — памятник, посвящённый независимости Украины. Монумент расположен в центре Киева на Площади Независимости. Стилистически представляет собой смесь готики и ампира. Монумент воздвигнут в композиционном центре Площади Независимости в Киеве в честь 10-летия независимости Украины в 2001 году. Представляет собой 52-метровую колонну, увенчанную фигурой девушки Оранта в украинском национальном костюме с калиновой ветвью в руках. Общая высота — 62 метра. Авторы проекта — скульптор А. В. Кущ, архитекторы С. В. Бабушкин, А. В. Комаровский, Р. И. Кухаренко, О. К. Стукалов. В качестве модели при создании монумента скульптор Анатолий Кущ использовал свою дочь — Кристину Катракис. Галерея См. также Памятник независимости (Харьков) Примечания
Споменик независности (Кијев)

Споменик независности је победничка колона која се налази на Тргу Независности у Кијеву, у знак сећања на независност Украјине 1991. године. Стилски представља мешавину украјинског барока и стила царства . Споменик је подигнут у композиционом центру трга поводом 10. годишњице независности Украјине 2001. године. Сам споменик је колона са Берехињом са гранчицом гуле руже у руци. Историја Споменик Владимиру Лењину је раније стајао на садашњем месту споменика независности, али је демонтиран у септембру 1991. након што је Украјина прогласила независност 24. августа 1991. Реконструкција Трга независности почела је тек 2000. године, а од 7. до 21. септембра 2001. одржан је конкурс за пројектовање новог споменика. Споменик независности је 23. августа 2001. отворио председник Леонид Кучма у знак сећања на 10. годишњицу независности Украјине. 2014. године, Сергеј Целовалник, предложио је да се споменик замени новим у знак сећања на демонстранте Небеске Стотине убијених током Револуције достојанства . Током руске инвазије на Украјину 2022. године, споменик је уврштен на листу места наслеђа која треба да буду заштићена од уништења и бомбардовања. Уклоњен је са листе због бриге о трошковима и због његове висине. Дизајн Споменик се састоји од тријумфалног стуба и статуе која се налази на врху. Укупна висина споменика је 61 или 62 метра. У стубу се налази спирално степениште, на које се особа може попети и имати поглед над Кијевом. Види још Берлинска колона победе Анђео независности (Мексико) Споменик Магдебуршком праву (Кијев) Референце
Монумент Незалежності

Монуме́нт Незале́жності — тріумфальна колона в Києві, присвячена незалежності України. Розташована у центрі міста на Майдані Незалежності. Архітектурні параметри Стилістично це суміш українського бароко та ампіру. Монумент споруджено в композиційному центрі Майдану Незалежності у Києві на честь десятиріччя незалежності України у 2001 році. Це колона, яка увінчана фігурою жінки («Берегині») з калиновою гілкою в руках, висота монумента — 61 метр. Як модель для статуї Берегині автор Анатолій Кущ вибрав свою дочку, художницю Христину Катракіс. Колона, облицьована білим італійським мармуром, стоїть на постаменті у вигляді християнського храму в стилі українського бароко, прототипом якого є Брама Заборовського. На колоні стоїть статуя Оранти України — дівчини, одягненої в український національний костюм, яка тримає в руках калинову гілку. Окремі елементи скульптури — калинова гілка, орнамент на одязі й стрічки вінка покриті золотом. Маса скульптури з литої бронзи — близько 20 тонн. Сейсмологічна безпека Щоб гарантувати безпеку монумента за будь-яких можливих природних катаклізмів інженери при будівництві статуї використовували технічні механізми схожі з тими, які використовували для монумента Батьківщина-Мати. Щоб через вітрові навантаження або внаслідок землетрусу не порушилася стійкість скульптури, під нею в середині колони підвішений своєрідний маятник вагою півтори тонни, який гасить коливання, коли вона піддається зовнішньому впливу. Монумент із залізобетонним каркасом всередині може витримати ураган, здатний зривати дахи будинків та перевертати автомобілі. У середині колони — гвинтові сходи. Галерея У мистецтві У філателії 17 серпня 2021 року Укрпошта ввела в обіг марку «Монумент Незалежності (2001), Київ» і випустила блок «Монумент Незалежності (2001), Київ». У нумізматиці 17 серпня 2021 року Національний банк України ввів у обіг пам'ятну золоту монету «До 30-річчя незалежності України». Пам'ятник зображено на реверсі монети. Примітки Посилання УТ-1, «Відкриття монумента Незалежності України. Трансляція з майдану Незалежності» [23.08.2001]
Ščasťa

Ščasťa (ukrajinsky Щастя, rusky Счастье – Sčasťje) je město v Luhanské oblasti na Ukrajině. K roku 2014 v ní žilo přes dvanáct tisíc obyvatel. Na území města leží Luhanská tepelná elektrárna. Poloha a doprava Ščasťa leží na levém břehu Severního Doňce, přítoku Donu. Od Luhansku, správního střediska oblasti, je vzdálena přibližně čtyřiadvacet kilometrů severně. Přes město prochází dálnice N 21 ze Starobilsku přes Luhansk do Doněcku. Dějiny Ščasťa vznikla v 18. století a status města má od roku 1963. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Schtschastja na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ščasťa na Wikimedia Commons
Schtschastja

Schtschastja (ukrainisch ; russisch Счастье Stschastje) ist eine Stadt im Zentrum der ukrainischen Oblast Luhansk mit etwa 12.600 Einwohnern (2014). Schtschastja liegt am linken Ufer des Siwerskyj Donez 24 km nördlich der Oblasthauptstadt Luhansk und 36 km südöstlich vom ehemaligen Rajonzentrum Nowoajdar. Seit Juli 2020 ist die Stadt das Rajonszentrum des neugegründeten Rajons Schtschastja. Die Mitte des 18. Jahrhunderts gegründete Ortschaft gehörte bis Oktober 2014 administrativ zum Stadtrajon Schowtnewe der Stadt Luhansk und gehört seitdem zum Rajon Nowoajdar, nachdem das Stadtgebiet von Luhansk südlich des Siwerskyj Donez im Zuge des Krieges in der Ostukraine von pro-russischen Rebellen besetzt wurde. Die Ortschaft trägt seit 1956 ihren heutigen Namen und besitzt seit 1963 des Status einer Stadt. Seit Mitte 2014 liegt die Stadt an der Front zu den Separatistengebieten der Ostukraine. Nach dem russischen Überfall auf die Ukraine am 24. Februar 2022 wurde der Ort im März 2022 von russischen Truppen besetzt und steht seitdem nicht mehr unter ukrainischer Kontrolle. Durch die Stadt verläuft die Fernstraße N 21 und die Territorialstraße T–13–09. In der Stadt befindet sich das Kraftwerk Luhansk. Verwaltungsgliederung Am 12. Juni 2020 wurde die Stadt zum Zentrum der neugegründeten Stadtgemeinde Schtschastja (Щастинська міська громада/Schtschastynska miska hromada). Zu dieser zählen auch die Siedlung städtischen Typs Petropawliwka sowie die 9 in der untenstehenden Tabelle aufgelistetenen Dörfer, bis dahin bildete sie die gleichnamige Stadtratsgemeinde Schtschastja (Щастинська міська рада/Schtschastynska miska rada) im Süden des Rajons Nowoajdar. Seit dem 17. Juli 2020 ist sie ein Teil des Rajons Schtschastja. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Schtschastja Teil der Gemeinde: Söhne und Töchter der Stadt Jewhen Krasnjakow (* 1960), Politiker Waleri Solowei (* 1960), russischer Politologe und Historiker Weblinks Siehe auch Liste beschädigter und zerstörter Kulturstätten in der Ukraine infolge des russischen Angriffskrieges seit 2022 Einzelnachweise
Ščastja

Ščastja (in ucraino Щастя?; in russo Сча́стье?, Sčastje) è una città dell'Ucraina (11 411 abitanti) situata nel distretto di Ščastja, nell'oblast' di Luhans'k. Ospita l'amministrazione del distretto di Ščastja e della comunità territoriale di Ščastja, una delle comunità territoriali dell'Ucraina. Fino al 18 luglio 2020 Ščastja apparteneva al distretto di Novoajdar abolito come parte della riforma amministrativa dell'Ucraina, che ha ridotto a otto il numero dei distretti dell'oblast' di Luhans'k. L'area del distretto di Novoajdar è stata trasferita al distretto di Ščastja. Dal 19 aprile 2022, la città è sotto il controllo delle truppe russe. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ščastja Collegamenti esterni Sito ufficiale, su schastye-rada.gov.ua.
Szczastia

Szczastia (ukr. Щастя) – miasto na Ukrainie w obwodzie ługańskim, na lewym brzegu rzeki Doniec. Miasto satelickie Ługańska, oddalone od niego o 24 km (odległość trasami samochodowymi). Historia Pierwotnie w miejscu dzisiejszego miasta znajdowała się wieś Szczastia założona w połowie XVIII wieku przez chłopów pańszczyźnianych, którzy z Ukrainy Prawobrzeżnej uciekali na wolne ziemie nad Dońcem. Jednak już w 1754 Katarzyna II podarowała przylegające do Dońca ziemie wraz z mieszkańcami swojemu nadwornemu Grigorijowi Kowalińskiemu, od nazwiska którego wieś zaczęła być nazywana Kowaliwką. W 1914 we wsi poświęcono murowaną cerkiew pod wezwaniem św. Katarzyny, wybudowaną z inicjatywy właściciela wsi Kowalińskiego. W czasach radzieckich cerkiew zamknięto i zrujnowano. W jej pomieszczeniach urządzono stajnię oraz skład zboża. Odbudowę cerkwi rozpoczęto w 1990. Obecnie świątynia należy do Ukraińskiej Cerkwi Prawosławnej Patriarchatu Moskiewskiego. Głównym obiektem przemysłowym miasta jest Ługańska Elektrownia Cieplna, której budowa została rozpoczęta w 1952. Dzięki obiektowi dotychczasowa wieś przeżyła rozbudowę i gwałtowny napływ mieszkańców. W 1963 miejscowość otrzymała prawa miejskie. Demografia Według danych uzyskanych w spisie ludności z 2001 w mieście zamieszkiwało 13770 osób. 11,23% mieszkańców wskazało język ukraiński jako swój język ojczysty, dla 87,98% językiem ojczystym był zaś rosyjski. Przypisy Bibliografia Енциклопедія українознавства. У 10-х т. / Гол. ред. Володимир Кубійович. — Париж; Нью-Йорк: Молоде Життя, 1954—1989.
Șceastea

Șceastea (în ucraineană Щастя) este un oraș raional din raionul Novoaidar, regiunea Luhansk, Ucraina. În afara localității principale, nu cuprinde și alte sate. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației orașului Șceastea era vorbitoare de rusă (87,98%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (11,23%). Vezi și Lista orașelor din Ucraina Note
Счастје

Счастје (укр. Щастя; рус. Счастье) град је у Украјини у Луганској области. Према процени из 2019. у граду је живело 11.887 становника. Историја Счастје се налази на левој обали реке Северски Доњец, 24 км северно од главног града Луганска и 36 км југоисточно од центра Новоајдарског округа. Основан је средином 18. века, до октобра 2014. административно је припадао Жутњевој градској области града Луганска, а од тада припада Новоајдарском округу. Данашње име носи од 1956. године, а статус града има од 1963. године. Од 2014. године град је био поприште жестоких борби између снага самопроглашене Луганске Народне Републике и украјинске војске. Од фебруара 2022. године град је под контролом снага Луганске Народне Републике. Становништво Према процени, у граду је 2019. живело 11.887 становника. Референце Спољашње везе Официальный сайт Военно-гражданской администрации города Счастье
Sjtjastia

Sjtjastia (ukrainska: Щастя: Sjtjastia ; ryska: Счастье: Sjtjastie) är en stad i Luhansk oblast i Ukraina med omkring 11 000 invånare. Den låg under den större staden Luhansks administration till år 2014, och folkmängden uppgick till 12 937 invånare i början av 2012. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sjtjastia.
Юр'їв

|площа Юр'їв (або Гюргев) — староруське місто на Пороссі, яке було засноване князем Ярославом Мудрим і мало цю назву з 1032 року до середини XIII-го століття. Було попередником Білої Церкви. Загальні дані Назва на честь хресного імені князя Ярослава (Георгій-Юрій). Перша згадка про місто є у творі князя Володимира Мономаха «Повчання». Входило до складу Пороської оборонної лінії, саме у Юр'їві розташовувалась єпіскопія яка була покликана навертати до християнства місцевих «поганей» — кочовиків, які знаходились у васальній залежності від Києва. Городище площею близько 2 га знаходилось у центрі сучасної Білої Церкви, у районі Замкової гори. Як важливий укріпрайон неодноразово відбивав напади половців. Востанне у літописах згадано 1231 року. Див. також Список руських міст далеких і близьких Городище літописного міста Юр'єва Примітки Джерела Юр'їв (Гюргев) // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 705. — ISBN 978-966-00-1359-9. Куза, Андрій (1989). Малые города Древней Руси М.: Наука 168 с. ISBN 5-02-009473-0.
McDonald’s на Украине

Украина стала 102-й страной, где работает сеть McDonald’s. Деятельность Вся деятельность ресторанов «МакДональдс» осуществляется от имени компании «МакДональдз Юкрейн Лтд», которая была зарегистрирована 5 декабря 1995 года и является собственностью голландской компании GOLDEN ARCHES EUROPEAN HOLDINGS B.V. (99,975 % в уставном капитале) и ирландской GLOBAL RESTAURANT OPERATIONS OF IRELAND LIMITED (0,025 % уставного капитала). Первый ресторан «МакДональдс» на Украине открылся 24 мая 1997 года в здании вестибюля ст.м. «Лукьяновская» в Киеве. В том же году открылись рестораны на Почтовой и Севастопольской площади и на улице Теодора Драйзера. Уже на следующий год, 25 октября состоялось открытие на Поселке Котовского в Одессе. «МакДональдз Юкрейн Лтд» с долей 15 % рынка является лидером в своём сегменте. К 2003 году компания инвестировала в развитие сети своих ресторанов на Украине около 82 млн долларов США. В 2006 году ресторан, находящийся в Киеве возле центрального ж/д вокзала, вошёл в пятерку самых посещаемых заведений сети McDonald’s в мире, а в 2010 году он вышел на 3-е место среди 30 тыс. заведений сети, обслужив 2,283 млн клиентов. К 2010 году дизайн и внутренняя обстановка всех заведений сети была приведена к единому образцу. В 2011 году компания запустила проект развития сети кофеен McCafe. По состоянию на 2016 год было открыто 15 кофеен МакКафе. Все рестораны предоставляют бесплатный доступ к Интернету посредством беспроводного подключения WiFi. По данным компании «МакДональдз Юкрейн Лтд», в 2017 году рестораны сети обслужили 100 млн посетителей. По состоянию на 31 мая 2021 года в 25 городах и сёлах Украины работало 100 ресторанов: 24 февраля 2022 года из-за вторжения России на Украину было объявлено о закрытии всех ресторанов «МакДональдс» на территории Украины для обеспечения безопасности сотрудников. 11 августа 2022 года стало известно о постепенном возобновлении работы на территории Украины. Это будет проходить поэтапно, в течение нескольких месяцев, поначалу открываясь в западных областях и Киеве. Индекс Биг-Мака на Украине Индекс бигмака — неофициальный способ определить паритет покупательной способности. Примечания Ссылки Официальный сайт Официальный сайт по контролю за качеством продукции Интервью генерального директора Карен Бишоп (недоступная ссылка) Юлия Бадритдинова. McDonald’s Ukraine. // Зе Интервьюер
Авангард (стадион, Мерефа)

«Авангард» — футбольный стадион в городе Мерефа Харьковской области. История Стадион был построен бельгийскими хозяевами Мерефянского стекольного завода в 1912 году. Футбольное поле было сооружено по всем правилам и технологиям дренажной системы и покрытия, поэтому на протяжении XX века считалось одним из лучших в области. Первый матч на стадионе состоялся летом того же года: встречались команды Мерефянского стекольного и Будянского фаянсового заводов. Главным арбитром был сын владельца Будянской фабрики — Кузнецов, член совета Харьковской коллегии судей в 1911 — 1917 годах. В 1923 году стадион был реконструирован, а после окончания Великой Отечественной войны перестроен вновь и восстановлен как культурно-спортивный комплекс. Мерефянское футбольное поле использовалось как штатное для подготовки команд мастеров к матчам в Харькове. С 1952 по 1964 годы на Мерефянском стадионе проводили предматчевые тренировки киевское «Динамо», московские «Спартак», «Динамо», «Торпедо», «Локомотив», «Динамо» Тбилиси, ленинградские «Зенит» и «Адмиралтеец», «Крылья советов» Куйбышев, СКА Ростов, «Пахтакор» и другие. В 1952 году Мерефянский стадион видел самого Льва Яшина в официальном матче дублирующих составов. В 1970-е на Мерефянском стадионе проводил календарные матчи дубль «Металлиста». В середине 1990-х годов стадион был передан с баланса обанкротившегося стекольного завода на баланс Мерефянского горсовета, а футбольный клуб «Авангард» был вынужден сняться с чемпионата Украины и первенства области, и за неимением средств заявиться в чемпионат района. От стадиона остались только поле и кирпичная раздевалка довоенной постройки. Спортивное и архитектурно-парковое оборудование полностью исчезло. В 2005 — 2008 годах здесь проводили весенние тренировки «Металлист» и «Гелиос», в апреле 2009 года тренировались львовские «Карпаты». В данный момент разработан план реконструкции стадиона и восстановления спортивной инфраструктуры. С весны 2011 года проведена подготовка территории под строительство площадок для мини-футбола, тенниса, хоккея. Расчищена и ограждена территория. Модернизируются раздевалки. Капитально восстановлены душевые с горячей водой, санузел, баня, судейская. Расположение Расположен рядом с вокзалом станции Мерефа, примыкает к территории стекольного завода. Интересные факты Стадион «Авангард» в Мерефе является единственным стадионом в Харьковской области, оставшихся с дореволюционных времен, который используется по назначению.
Авангард (стадіон, Мерефа)

Стадіон «Авангард» — знаходиться у місті Мерефа Харківської області. Має місткість у 350 глядачів. Історія Стадіон був побудований бельгійськими власниками Мереф'янського скляного заводу в 1912 році. Футбольне поле було споруджено згідно з правилами та технологіями дренажної системи та покриття, тому впродовж XX століття вважалося одним з найкращих в області. Перший матч на стадіоні відбувся влітку 1912 року: зустрічалися команди Мереф'янського скляного та Будянського фаянсового заводів. Головним арбітром був син власника Будянської фабрики — Кузнецов, член ради Харківської колегії суддів у 1911—1917 роках. У 1923 році стадіон був реконструйований, а після завершення Німецько-радянської війни перебудований знову та відновлений як культурно-спортивний комплекс. Мереф'янське футбольне поле використовувалося як штатне для підготовки команд майстрів до матчів у Харкові. Від 1952 до 1964 роки на Мереф'янському стадіоні проводили передматчеві тренування київське «Динамо», московські «Спартак», «Динамо», «Торпедо», «Локомотив», «Динамо» (Тбілісі), ленінградські «Зеніт» та «Адміралтієць», «Крила Рад» (Куйбишев), СКА (Ростов), «Пахтакор» та інші. У 1952 році на Мереф'янському стадіоні був присутнім Лев Яшин на офіційному матчі дублюючих складів. У 1970-і роки на Мереф'янському стадіоні проводив календарні матчі дубль «Металіста». У середині 1990-х років стадіон було передано з балансу збанкрутілого скляного заводу на баланс Мереф'янської міськради, а футбольний клуб «Авангард» був змушений знятися з чемпіонату України й першості області, та через брак коштів заявитися в чемпіонат району. Від стадіону залишилися тільки поле й цегляна роздягальня довоєнної побудови. Спортивне й архітектурно-паркове обладнання повністю зникло. У 2005—2008 роках тут проводили весняні тренування «Металіст» і «Геліос», а у квітні 2009 року тренувалися львівські «Карпати». Існує план реконструкції стадіону й відновлення спортивної інфраструктури. Від весни 2011 року проведена підготовка території під будівництво майданчиків для мініфутболу, тенісу, хокею. Розчищена та огороджена територія. Модернізуються роздягальні. Капітально відновлені душові з гарячою водою, санвузол, лазня, суддівська. Розташування Стадіон розташований поруч з вокзалом станції Мерефа та примикає до території склозаводу. Цікаві факти Стадіон «Авангард» в Мерефі — єдиний стадіон у Харківській області, який залишилися з дореволюційних часів та використовується за призначенням. Посилання Профіль стадіону [Архівовано 28 серпня 2019 у Wayback Machine.] на сайті footballfacts.ru (рос.)