NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Білозерська міська громада

Білозерська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Покровському районі Донецької області з адміністративним центром у місті Білозерське. Загальна інформація Площа території — 68,7 км², населення громади — 15 738 осіб (2020 р.). Населені пункти До складу громади увійшли м. Білозерське, села Благодать, Веселе Поле, Весна, Мирове, Нововодяне та селище Бокове. Історія Створена у 2020 році, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області», шляхом об'єднання територій та населених пунктів Білозерської міської ради Добропільської міської ради та Нововоднянської сільської ради Добропільського району Донецької області. Примітки
Myrnohrad urban hromada

Myrnohrad urban hromada (Ukrainian: Мирноградська міська громада) is a hromada of Ukraine, located in Pokrovsk Raion, Donetsk Oblast. Its administrative center is the city Myrnohrad. It has an area of 66.7 square kilometres (25.8 mi2) and a population of 48,894, as of 2020. The hromada contains 5 settlements: 1 city (Myrnohrad) and 4 villages: See also List of hromadas of Ukraine References
Мирноградская городская община

Мирноградская городская община — территориальное образование, расположенное в Покровском районе Донецкой области Украины. Административный центр общины находится в городе Мирноград. Площадь территории составляет 66,7 км², численность населения общины по состоянию на 2020 год достигла 48 894 человек. История В 2020 году, в соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины № 721-р от 12 июня 2020 года «Об определении административных центров и утверждении территорий территориальных общин Донецкой области», была образована Мирноградская городская община. Она возникла в результате объединения территорий и населённых пунктов Мирноградского городского совета и Ровенского сельского совета Покровского района Донецкой области. Населённые пункты В составе общины находятся 1 город и 4 сёла: Мирноград Красный Лиман Ровное Светлое Сухецкое Примечания
Мирноградська міська громада

Мирноградська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Покровському районі Донецької області з адміністративним центром у місті Мирноград. Загальна інформація Площа території — 66,7 км², населення громади — 48 894 особи (2020 р.). Населені пункти До складу громади увійшли м. Мирноград, села Красний Лиман, Рівне, Світле та Сухецьке. Історія Створена у 2020 році, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області», шляхом об'єднання територій та населених пунктів Мирноградської міської ради та Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області. Примітки
Маркетопт

Маркетопт — мережа магазинів та супермаркетів, поширена в містах і селах 8 областей центральної та північно-східної частини України. Станом на грудень 2025 року налічує 476 торгових точок. Заснована 2005 року в місті Кременчук. Мережа Торгові точки мережі розташовані у 8 областях України: Полтавській, Сумській, Дніпропетровській, Кіровоградській, Черкаській, Київській, Чернігівській та Харківській. Найбільше магазинів знаходиться у Полтавській області. Станом на грудень 2025 року до мережі «Маркетопт» входять 476 працюючих магазинів та супермаркетів. Їхня кількість зростає: за 2023 рік було відкрито 33 нових магазинів ритейлера в містах і селах 7 областей. Крім, власне, самих супермаркетів «Маркетопт», до мережі входять магазини «Маркетопт Express» та «Оптовичок». Власні торгові марки У «Маркетоптах» продається продукція від власних торгових марок «Власна випічка», морквяні салати «Кореєць Кім», випічка «Кохнівський хлібзавод», чаї «О'clock» тощо. Продукція цих торгових марок виробляється у Кременчуці, звідки й почала свою роботу мережа. Власники Магазинами мережі «Маркетопт» володіють щонайменше 8 юридичних осіб. Ключовим бенефіціаром є ПП «Август-Плюс», однак реальним власником вважають Анатолія Затинацького — депутата Дніпропетровської обласної ради та бізнесмена. Сам депутат підтверджує це, публікуючи дописи в соцмережах. Скандали Ухилення від податків 12 листопада 2025 року голова фінансового комітету ВРУ Данило Гетманцев повідомив, що мережа «Маркетопт» не сплачує податки сповна: за результатами контролю Державної податкової служби мережа налічує близько 1500 ФОПів, а в реєстрах немає єдиного платника як «Маркетопт». Минулоріч підприємство сплатило 230 мільйонів гривень податків, при цьому інші мережі з такою ж кількістю торгових точок у 2024 році перерахували до бюджету 5,4 мільярдів гривень. За розрахунком фінансового комітету ВРУ державний бюджет може втратити від несплати податків мережею «Маркетопт» до 4,3 мільярди гривень податків за рік. Примітки
Каплиця Воскресіння Господнього (Тернопіль, РКЦ)

Каплиця Воскресіння Господнього в Тернополі — римсько-католицька каплиця, пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний номер 1917) в місті Тернополі, яка розташована на території Микулинецького цвинтаря. Історія та відомості У 1861—1865 р. з ініціативи оо.-єзуїтів коштом парафіян інженер Ян Закжевський збудував каплицю. Після Другої світової війни в святині розташовувалася майстерня з виготовлення надгробних пам'ятників. Святиню обслуговують дієцезіальні священники тернопільського костелу Божого Милосердя i Матері Божої Неустанної Допомоги. У каплиці похований римсько-католицький парох Янер Цирила. Примітки Джерела Мороз, В. У старих каплицях Тернополя хрестили й дітей комсомольців [Архівовано 30 вересня 2021 у Wayback Machine.] // 20 хвилин. — 2011. — 4 серпня. Посилання Костели і каплиці України : сайт.
Каплиця святого Івана Хрестителя (Тернопіль)

Каплиця святого Івана Хрестителя в Тернополі — православна каплиця, пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний номер 2035/2) в місті Тернополі Тернопільської области. Історія та відомості Пожертви на її будівництво збирали в 1857 році. Споруда збудована на території Тернопільської міської лікарні швидкої допомоги. Почала діяти наприкінці ХІХ ст. У 1936 році закрита атеїстами. У радянський період функціонувала газорозподільна станція, нині — діє у лоні Православної церкви України. Настоятелі о. Ярослав Вирозуб. Примітки Джерела Мороз, В. У старих каплицях Тернополя хрестили й дітей комсомольців [Архівовано 30 вересня 2021 у Wayback Machine.] // 20 хвилин. — 2011. — 4 серпня. Мороз, В. Каплицю на вул. Шпитальній у Тернополі прикрасять зорями [Архівовано 30 вересня 2021 у Wayback Machine.] // 20 хвилин. — 2011. — 15 серпня. Посилання Парафія святого Івана Хрестителя міста Тернопіль Тернопільсько-Теребовлянської єпархії ПЦУ в ЄДР.
Путивский заказник

Путивский заказник — ботанический заказник общегосударственного значения, расположенный на востоке Новгород-Северского района (Черниговская область, Украина). Заказник создан 20 августа 1996 года. Площадь — 150 га. Код (государственный кадастровый номер) — 5А00000Ж0001. Находится под контролем Горбовского сельсовета. История Был создан Указом Президента Украины от 20.08.1996 года № 715/96. Описание Заказник создан для охраны комплекса типичных пойменных лугов Десны, которые практически не изменены хозяйственной деятельностью человека и отличаются значительным флористическим и фитоценотическим разнообразием. Территория имеет слегка волнистую поверхность с высокими гривами и узкими понижениями. Ближайший населённый пункт — село Путивск Новгород-Северского района Черниговской области Украины, город — Новгород-Северский. Природа Путивский заказник имеет научную ценность для сохранения генофонда луговых видов, в том числе редких видов и может быть использован для проведения мониторинговых исследований лучных участков поймы реки Десна. Почвенный покров заказника представлен преимущественно дерново-глеевыми супищаными и луговыми почвами, в понижениях — лугово-болотными. Флора На территории заказника преобладают участки настоящих лугов (60 %), болотные — менее распространены (30 %), также присутствуют остепнённые луга. Настоящие луга представлены преимущественно ценозами (сообществами) лисохвоста лугового (Alopecurus pratensis) и овсяницы луговой (Festuca pratensis). Сообщества этих лугов наиболее характерны для поймы Десны. В их (луговом разнотравье) составе представлены таволга вязолистая (Filipendula ulmaria), луг угловатый (Аllium angulosum), лютик ползучий (Ranunculus repens), василисник блестящий (Тhalictrum lucidum), чина луговая (Lathyrus pratensis) и прочие. На лугах встречаются два вида шпажника (гладиолуса): шпажник тонкий (Gladious tenuis) и шпажник черепитчатый (Gladious imbricatus). В наиболее увлажнённых и пониженных участках Путивского заказника распространены сообщества с участием манника большого (Glyceria maxima), двукисточника тростниковидного (Phalaroides arundinacea), бекмании обыкновенной (Beckmannia eruciformis) и прочих влаголюбных видов. Флора заказника насчитывает более 150 видов сосудистых растений, преимущественно луговых и лугово-болотных. Также тут произрастает три вида растений, занесённых в Красную книгу Украины: ятрышник болотный (Orchis palustris), пальчатокоренник мясо-красный (Dactylorhiza incarnata), шпажник тонкий (Gladiolus tenuis); три вида растений, находящихся под региональной охраной: шпажник черепинчастый (Gladiolus imbricatus), ирис сибирский (lris sibirica), девясил высокий (Іnulа helenium). Примечания Литература Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. Том 2. 1989—1993. Ссылки Про заказник на сайте Украина Инкогнита (укр.). ukrainaincognita.com. Дата обращения: 16 декабря 2019.
Путивський заказник

Пути́вський зака́зник — ботанічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Новгород-Сіверського району Чернігівської області, на південь від села Путивськ і на схід від села Дігтярівка. Площа 150 га. Статус присвоєно згідно з Указом Президента України № 715/96 від 20.08.1996 року. Перебуває у віданні: Горбівська сільська рада. Статус присвоєно для збереження комплексу лучних ділянок у заплаві річки Десни, які майже не змінені господарською діяльністю людини і відрізняються значним флористичним і фітоценотичним різноманіттям. Переважають ділянки справжніх лук (до 60 % площі), менш поширеними є болотисті (до 30 %) та остепнені луки. Найпоширеніші ценози китника лучного та костриці лучної. В їхньому складі представлені такі види лучного різнотрав'я, як гадючник оголений, цибуля гранчаста, жовтець повзучий, рутвиця блискуча, чина лучна та інші. На луках трапляється два види косариків — косарики тонкі і косарики черепитчасті. На більш зволожених і знижених ділянках поширені угруповання з лепешняку великого, очеретянки звичайної та бекманії звичайної з участю більш вологолюбних видів. Флора заказника налічує понад 150 видів судинних рослин, переважно лучних та лучно-болотних. На його території зростає 3 види, занесені до Червової книги України (зозулинець болотний, пальчатокорінник м'ясо-червоний, косарики тонкі) та 3 види регіональної охорони (косарики черепитчасті, півники сибірські, оман високий). Путивський заказник має наукову цінність для збереження генофонду лучних видів, у тому числі рідкісних видів, та може бути використаний для проведення моніторингових досліджень лучних ділянок заплави Десни. Галерея Джерела Путивський заказник [Архівовано 13 квітня 2014 у Wayback Machine.] Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (7. Путивський)
Церква святого Архістратига Михаїла (Колодне)

Церква святого Архістратига Михаїла в Колодному — парафія і храм 2-го Збаразького благочиння Тернопільської єпархії Православної церкви України в селі Колодне Тернопільського району Тернопільської области. . Пам'ятка архітектури місцевого значення. Історія церкви У храмі Святого Архістратига Михаїла, збудованому на кам'яному фундаменті, який переробили зі старої церкви у 1858 році, збереглася ікона святої великомучениці Варвари. Метричні книги церкви збереглися з 1743 року. У 1895 році молитва до ікони святої Варвари врятувала село від епідемії чуми, про що свідчить напис на ківоті: «Цей ківот дар Шуманського І. як вдячність Господу за спасіння парафії від холери 1895 року». Дзвіниця церкви — дерев'яна, чотириярусна. Парохи о. Олег Крупський. Примітки Джерела с. Колодне. Храм святого Архістратига Михаїла // Храми Української Православної Церкви Київського патріархату. Тернопільщина / Автор концепції Куневич Б.; головний редактор Буяк Я.; фото: Снітовський О., Крочак І., Кислинський Е., Бурдяк В. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2012. — С. 165. : іл. — ISBN 978-966-2061-24-6.
Костел Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії (Залізці)

Костел Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії в Залізцях — римсько-католицька церква в смт Залізцях Тернопільської области України. Відомості 1538 — збудований (матеріал — пісковик) та освячений. 1547 — за сприянням родини Каменецьких засновано парафію. 1730 — перебудований коштом Юзефа Потоцького в бароковому стилі, який освятили в 1738 році. 1925 — вдруге перебудований. Нині — у стані глибокої руїни. 1889 — збудовано каплицю для закладу сестер-шариток св. Вікентія де Поля, яку за радянської влади використовували, як склад. У 1994 році повернута римо-католикам. Джерела Залізці. Костел Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії [Архівовано 6 жовтня 2021 у Wayback Machine.] // Костели і каплиці України.
Белковское городище

Белковское городище (укр. Білківське городище) — археологический памятник фортификационного типа, находящийся на территории села Билки Закарпатской области Украины. Следы жизнедеятельности указывают на принадлежность городища к железному веку и раннему средневековью. Благодаря своему расположению на возвышенности вблизи реки Боржавы, данное поселение закрытого типа, вероятно, служило наблюдательным пунктом. Одним из первых, кто обнаружил следы поселения был М. Смишко, возглавивший экспедицию Института общественных наук АН УССР. Последующие исследования А. В. Дзембаса доказывают, что в железном веке были заложены основы городища, которые представляли собой вал и ров овальной формы с одним входом, занимающие площадь 0,12 га. Высота вала достигала 2,2 м, а ширина у основания составляла 6 м. Ров был шириной в 5 м и глубиной в 1,3 м. На территории городища были обнаружены обломки лепной керамики, которые не удалось точно определить. Предположительно их можно отнести к гальштатскому периоду. Также найдены обугленные деревянные конструкции. Городище является одним из перспективных объектов для археологических исследований в своём временном разрезе, хоть и относится к недостоверным. В VIII—IX веках нашей эры это место также послужило основой для славянского городища. Примечания Ссылки ПРОХНЕНКО, Игорь. Городища эпохи поздней бронзы — раннего железа на территории Закарпатской области Украины. ГОРОДИЩА ЭПОХИ ПОЗДНЕЙ БРОНЗЫ — РАННЕГО ЖЕЛЕЗА НА ТЕРРИТОРИИ ЗАКАРПАТСКОЙ ОБЛАСТИ УКРАИНЫ Білківське городище — Іршавська районна газета «Нове життя»
Білківське городище

Білківське городище — археологічна пам'ятка фортифікаційного типу, що знаходиться на території села Білки Закарпатської області України. Сліди життєдіяльності вказують на приналежність городища до залізної доби і раннього середньовіччя. Завдяки своєму розташуванню на горі поблизу річки Боржави, це поселення закритого типу, ймовірно, служило спостережним пунктом. Одним з перших, хто виявив сліди поселення був М. Смішко, який очолював археологічну експедицію Інституту суспільних наук АН УРСР. Подальші дослідження А. В. Дзембаса доводять, що в період залізної доби були закладені основи городища, які являли собою вал і рів овальної форми з одним входом, що займають площу 0,12 га. Висота валу сягала 2,2 м, а ширина біля основи становила 6 м. Рів був шириною в 5 м і глибиною в 1,3 м. На території городища виявлені уламки ліпної кераміки, які не вдалося точно визначити. Імовірно, їх можна віднести до Гальштатського періоду. Також знайдені обвуглені дерев'яні конструкції. Городище є одним з перспективних об'єктів для археологічних досліджень в своєму часовому розрізі, хоч і відноситься до недостовірних. У 8-9 ст. н. е. це місце також послужило основою для слов'янського городища. Примітки Посилання ПРОХНЕНКО, Ігор. Городища епохи пізньої бронзи — раннього заліза на території Закарпатської області України. [Архівовано 10 жовтня 2021 у Wayback Machine.] ГОРОДИЩА ЕПОХИ ПІЗНЬОЇ БРОНЗИ — РАННЬОГО ЗАЛІЗА НА ТЕРИТОРІЇ ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ УКРАЇНИ [Архівовано 10 жовтня 2021 у Wayback Machine.] Білківське городище — Іршавська районна газета «Нове життя» [Архівовано 10 жовтня 2021 у Wayback Machine.]
Velký Bočkov

Velký Bočkov nebo Veliký Bočkov (ukrajinsky Великий Бичків, Velykyj Byčkiv, rumunsky Bocicoiu Mare, maďarsky Nagybocskó, slovensky Veľký Bočkov) je městys v okrese Rachov Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2025 měl 9367 obyvatel. Je zde centrum Velkobočkovské městyské územní hromady. Geografie Městys leží na pravém břehu Tisy, která zde tvoří hranici s Rumunskem. Na protějším (levém) břehu této řeky se nachází rumunská obec Bocicoiu Mare. Historie První písemná zmínka o městě pochází z roku 1358. Původně tvořilo jednu obec s dnešním rumunským sídlem Bocicoiu Mare, který se nachází na protějším břehu řeky Tisa. V minulosti městys patřil Rakousku-Uhersku, od jeho rozpadu v roce 1918 až do roku 1938 bylo součástí Československa. Při sčítání lidu, provedeném dne 1. prosince 1930, zde žilo 6707 obyvatel, z toho 272 Čechů a Slováků, 4363 Rusínů, 30 Němců, 571 Maďarů, 1253 Židů, 10 občanů jiných národností a 208 cizinců. Podle návrhů J. A. Bati popsaných v jeho knize z roku 1937 Budujme stát pro 40 000 000 lidí zde měla končit hraničním přechodem do Rumunska československá dálniční magistrála z Chebu. 21. března 1939 odtud odešel poslední oddíl ustupujících československých vojáků, bránících do té doby Bočkov, do Rumunska. Šlo o poslední československé vojáky na Podkarpatské Rusi. V roce 1944 bylo město s okolím připojeno k Ukrajinské SSR, od roku 1947 mělo status sídlo městského typu (SMT). Osobnosti Jaroslav Papoušek (1929–1995), český malíř, karikaturista, prozaik, sochař, scenárista a režisér Osvald Zahradník (1932–2017), slovenský dramatik Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Великий Бичків na ukrajinské Wikipedii a Великобичківська селищна громада na ukrajinské Wikipedii. Související články Podkarpatská Rus Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Velký Bočkov na Wikimedia Commons (ukrajinsky) Oficiální stránky
Welykyj Bytschkiw

Welykyj Bytschkiw (ukrainisch Великий Бичків; russisch Великий Бычков Weliki Bytschkow, deutsch selten Groß-Botschkau, tschechisch Veliký Bočkov, slowakisch Veľký Bočkov, Bočková, ungarisch Nagybocskó, rumänisch Bocicoiu Mare) ist eine Siedlung städtischen Typs in der westlichen Ukraine (Oblast Transkarpatien, Rajon Rachiw) etwa 36 Kilometer östlich der Stadt Tjatschiw. Der etwa 9400 Einwohner zählende Ort liegt im Tal der Theiß beim Zusammenfluss mit dem Fluss Schopurka (Шопурка). Verwaltung Am 12. Juni 2020 wurde die Siedlung städtischen Typs zusammen mit 1 Siedlung städtischen Type und 7 umliegenden Dörfern zum Zentrum der neu gegründeten Siedlungsgemeinde Welykyj Bytschkiw (Великобичківська селищна громада/Welykobytschkiwska selyschtschna hromada) im Rajon Rachiw. Bis dahin bildete sie die Siedlungratsgemeinde Welykyj Bytschkiw (Великобичківська селищна рада/Welykobytschkiwska selyschtschna rada). Folgende Orte sind neben dem Hauptort Welykyj Bytschkiw ein Teil der Gemeinde: Geschichte Der Ort wurde 1358 zum ersten Mal schriftlich als Buchku erwähnt und leitet sich vom slawischen Wort für „Stier“ ab. 1556 kam er unter die Herrschaft der Báthorys, 1711 stand im Ort schon ein herrschaftlicher Sitz. Nach dem fehlgeschlagenen Aufstand unter Franz II. Rákóczi und den damit einhergehenden Vertreibungen und Fluchtbewegungen siedelten sich Deutsche im Umfeld des Ortes an. Es entstanden im Laufe der Zeit drei unterscheidbare Siedlungsplätze: Nagybocskó und Kisbocskó („Groß-“ und „Klein-“Botschko), welche das heutige Welykyj Bytschkiw ausmachen und Németbocskó („Deutsch Botschko“), welches auf der südlichen Flussseite auf rumänischem Gebiet liegt und dort Bocicoiu Mare heißt. 1910 hatte der zum Königreich Ungarn im Komitat Máramaros liegende Ort 5955 Einwohner, davon waren 3078 Ruthenen, 1646 Ungarn und 1177 Deutsche. Nach dem Ende des Ersten Weltkrieges kam er dann zur neu entstandenen Tschechoslowakei (als Teil der Karpatenukraine) und wurde nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges an die UdSSR abgetreten. Am 30. Mai 1947 erhielt der Ort dann den Status einer Siedlung städtischen Typs. Es gibt im Ort eine Chemiefabrik, eine Schwefelsäurefabrik sowie eine Salzraffinerie. Zwischen 1970 und 1998 gab es auch einen Bahnanschluss an die Bahnstrecke Tereswa–Welykyj Bytschkiw und eine 1930 erbaute Waldbahn, welche nach Norden führte und die früher ebenfalls im Ort ansässige Forstwirtschaft unterstützte. Persönlichkeiten Theodore Romscha (1911–1947), Bischof und Apostolischer Administrator Iwan Jaremtschuk (* 1962), Fußballspieler Weblinks Geschichte des Ortes (ukrainisch) (Memento vom 18. April 2013 im Webarchiv archive.today) Informationen zum Ort (ungarisch) (Memento vom 1. Oktober 2010 im Internet Archive) Einzelnachweise
Velykyi Bychkiv

Velykyi Bychkiv (Ukrainian: Вели́кий Бичкі́в; Rusyn: Великый Бичкôв; Hungarian: Nagybocskó, Nagybocska; Romanian: Bocicoiu Mare; Czech: Velký Bočkov; Slovak: Veľký Bočkov, Bočková) is a rural settlement in Rakhiv Raion (district) of Zakarpattia Oblast (province) in western Ukraine. It belongs to Velykyi Bychkiv settlement hromada, one of the hromadas of Ukraine. Population: 9,114 (2022 estimate). Geography Velykyi Bychkiv lies 36 kilometres (22 miles) east of Tiachiv, at the confluence of Sopurka River and Tisza River. It is located in the historical region of Hutsulshchyna. History The village was first mentioned in 1358, by the name Buchku. Its name is derived from a Slavic word meaning "bull". Before 1556 Bosckai family owned the village. From 1556 it belonged to the Báthory family. By 1711 a mansion already stood here. After the failed revolution led by Francis II Rákóczi, Germans settled in the area. The village had three parts: Nagybocskó and Kisbocskó ("Greater" and "Smaller" Bocskó), which form today's Velykyy Bychkiv, and Németbocskó ("German Bocskó") across the river (this forms today's Bocicoiu Mare in Romania). In 1910 the village had 5955 inhabitants: 3078 Ruthenians, 1646 Hungarians and 1177 Germans by the primary language, or 3374 Greek Catholic, 1266 Roman Catholic and 1163 Jewish people by religion. It belonged to the Hungarian county of Máramaros. After World War I it belonged to Czechoslovakia, where it was an important centre of the Ukrainian national movement. In 1939 it again became part of Hungary, before being ceded to the Ukrainian SSR in 1945. Until 26 January 2024, Velykyi Bychki was designated urban-type settlement. On this day, a new law entered into force which abolished this status, and Velykyi Bychki became a rural settlement. Economy Velykyi Bychkiv has a chemical, sulfuric acid and table salt factory, as well as a sawmill. In 1930 a forest railway line was built. People from Velykyi Bychkiv János Balogh, biologist, member of the Hungarian Academy of Sciences, was born here on 19 February 1903 Ottó Korvin, politician, a founder of the Communist Workers' Party, was born here on 24 March 1894 Theodore Romzha, Greek Catholic bishop of Mukačevo, was born here on 14 April 1911 Ivan Yaremchuk, Ukrainian and Soviet football player, was born here on 13 September 1962 Rose Weingarten, Holocaust survivor, was born here on 27 September 1918, while it was still part of Czechoslovakia Helen Gancz Zigmond, Holocaust survivor, was born here October 27, 1927 while it was still part of Czechoslovakia. Her family was transported during the Holocaust first to Auschwitz Birkenau death camp, and then Bergen Belsen, from which she was liberated in 1945. She married an American soldier and settled in Cheyenne, WY. References External links History of Velykyi Bychkiv Archived 2007-07-03 at the Wayback Machine from Velykyi Bychkiv official website Deprecated link archived 2013-04-19 at archive.today (in Ukrainian) Velykyi Bychkiv, at Ukrainian Verkhovna Rada portal (in Ukrainian)