Свято-Троїцький собор (Самар)

Свя́то-Тро́їцький собо́р — православний храм та історична пам'ятка дерев'яної архітектури України національного значення у місті Самар, Дніпропетровської області, первісно споруджений у 1775—1778 роках за проєктом відомого народного будівничого Якима Погрібняка з брусів дерева без жодного залізного цвяха та повністю перебудований у 1887—1888 роках українським реставратором Олексієм Пахучим за планом губернського архітектора Катеринослава Едуарда Харманського, зі збереженням колишнього вигляду. Конструктивно та композиційно Троїцький собор у Самарі є винятковим мистецьким твором дерев'яної архітектури України — найбільшим збереженим в Україні дерев'яним храмом і єдиним таким дев'ятизрубним, а на момент побудови був найбільшим храмом земель бувших Вольностей Війська Запорозького Низового. Опис Загальний комплекс пам'ятки складається з будівлі собору та його дзвіниці, розташованих на невеликому пагорбі у середмісті Самарі, в її місцевості Паланки. Комплекс оточений з півночі Трикутним сквером, заходу — Соборною площею, півдня — Центральним ринком та сходу — центральною автостанцію «Самар-1», що перекривають вид на пам'ятку з усіх сторін, окрім заходу. Будівля собору являє собою дев'ятизрубну симетричну композицію, з найвищим середнім зрубом, висотою близько 29 метрів, чотирма дещо нижчими бічними зрубами і чотирма ще нижчими між ними. Наростання висоти зрубів до центру формує пірамідальну центричність композиції та надає споруді монументального характеру. Основним будівельним матеріалом слугують соснові бруси розміром в розрізі 27 × 20 см. Фундамент і цоколь викладені з цегли. Має три престоли: середній в ім’я Святої Трійці, правий (південний) — апостолів Петра і Павла та лівий (північний) — Трьох Святителів. Історія Через брак історичних джерел періоду Нової Січі, досі залишається невідомим рік появи у Самарі її старої Троїцької церкви, існуючої тогочасно у місцевості, де розташовується комплекс сучасної. Як зазначається в історичних документах, первісна будівля церкви була стара й убога — замала для тодішнього населення Новоселиці, дерев’яна та крита очеретом. Будівництво Рішення про будівництво нової церкви було ухвалено 1773 року. ЇЇ зачинателями стало населення Новоселиці, городова і паланкова старшини та духівництво старої церкви. Також є імовірним, що до цієї події був причетний відомий церковний доброчинець Кирило Тарах-Тарловський. Їх підримало тодішнє керівництво Січі, зокрема кошовий отаман Петро Калнишевський, покривши витрати у 1976 рублів на її будівництво з грошей Кошу. Спостерігачами за ходом будівництва було назначено Антона Головатого та Івана Чепігу. 1 (12) травня 1773 року П. Калнишевський звернувся у Київ до генерал-губернатора Ф. М. Воєйкова, просячи дозволення посланцям із Запорізької Січі на закупівлю деревини (всього 559 колод) для будівництва, яка була доставлена Дніпром до Старої Самарі, звідти до Новоселиці взимку 1773—1774 років. 23 травня (1 червня) 1774 року Старокодацьке запорізьке духовне намісницьке правління запросило дозволу у Київського митрополита на будівництво трьохпрестольної церкви на новому місці. Для виконання задуму до Новоселиці був запрошений відомий народний будівничий Яким Погрібняк з Нових Водолаг. 2 (13) червня 1775 року вибране місце під будівництво було посвячено та там закладено Свято-Троїцький собор. На момент знищення Запорізької Січі того ж місяця, церква була зведена по вікна. Через складну політичну ситуацію на землях Вольностей Війська Запорозького Низового і тамошні безчинства Російської імперії будівництво храму сповільнилося. Зводити собор закінчили тільки у 1778 році, а 10 (21) січня 1779 року Якиму Погрібняку було видано атестат про закінчення роботи. По завершенню будівництва іконостас зі старої Троїцької церкви було перенесено у головний престол нової, а у 1780 р. були виготовлені й освячені нові іконостаси в бічних притворах. Після посвячення нового іконостасу 18 (29) квітня 1781 р. храм було повністю завершено. XIX століття У 1820-их роках собор почав хилитися та просідати, тому у 1830 році його було зачинено на п’ять років. За цей час будівлю було вперше відрекоструйовано: закладено цегляний фундамент та добудувано дзвіницю. Проте проблеми похилу баней остаточно вирішено не було. Уже у 1880-их роках будівля собору перебувала у надкритичному становищі та потребувала негайного втручання. Проте початково замість реконструкції було вирішено замінити дерев'яну церкву на нову цегляну у синодальному стилі, проте за збереження пам'ятки повстали місцеві дослідники запорізького козацтва, зокрема Григорій Надхін і Дмитро Яворницький, їх підтримали населення Новомосковська, місцеві поміщики та міська влада, зібравши необхідні гроші на перебудову. Як наслідок у 1887 році було видано указ про відновлення церкви зі збереженням усіх її особливостей. Проєкт перебудови собору підготував губернський архітектор з Катеринослава Едуард Харманський, проте без технічної документації. Участь у торгах на виконання поставленого проєкту приймала велика кількість будівничих і зрештою переміг деякий Кажинков, який негайно приступив до роботи, розібравши собор та почавши зводити підмурок, проте через невміння не зміг збудувати його заново, а за спроби шахрайства був зрештою відсторонений від роботи. Після цього було проведено нові торги на яких переміг Олексій Пахучий. Через відсутність креслень собору будівничому довелося виконувати проєкт по світлині, зробленій фотографом з Катеринослава Іоаникієм Вахніним на замовлення Одеського Археологічного Товариства у 1883—1884 роках. Через це було втрачено первинне оздоблення храму. Відновлення ікон доручили реставратору з Петербургу — М. М. Перфільєву. Восени 1888 року відбудову Троїцького собору було завершено та втретє посвячено. Разом із перебудовою собору на місці старої дзвіниці було збудовано нову, істотно одрізнену від старої своїм зовнішнім виглядом. При будівництві дубова деревина зі старого собору майже повністю була замінена на нову соснову. У соборі з'явилися металеві конструкції та цвяхи. XX століття У 1928 році собор досліджує знавець та дослідник української архітектури Стефан Таранушенко, замірюючи його план та фотографуючи для порівняння з дорекоструктивним виглядом 1886 року. Зрештою критикує нинішню церкву, підкреслюючи значні візуальні відмінності з проєктом Якима Погрібняка та робить висновок, що сучасний Троїцький собор є лише імітацією попереднього. У 1932 році, під час Безбожної п'ятирічки, радянська влада припиняє діяльність усіх релігійних установ Новомосковська та починає поступове знищення міських церковних будівель. Уберегти собор від цієї долі вийшло знову лише завдяки опору громади міста, тому будівлю храму залишили та стали використовувати як складське приміщення. Під час німецької окупації, починаючи з 1942 року, собор було відкрито для богослужінь, які продовжувалися і після відновлення контролю над містом радянськими військами до повторного його закриття у 1963 році, коли у ньому було розміщено новостворений міський краєзнавчий музей. Того ж року стає пам’яткою архітектури республіканського значення, згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 № 970. Ці події надихають Олеся Гончара на написання у 1963–1967 роках свого роману «Собор». У 1977 році будівлю собору передано відділу декоративно-прикладного мистецтва Дніпропетровського художнього музею. У 1981–1984 роках проведено реставраційні роботи. У 1990 році відновленно діяльність як релігійної установи УПЦ МП. У 1999 році Володимир Москаленко використовує образ собору для проєкту герба міста Новомосковська, закріплюючи його як основний геральдичний символ міста. XXI століття Станом на 2012 рік пам'ятка знову перебувала в передаварійному стані, тому у серпні того ж року було розпочато реставраційні роботи, які тривали до 2021 року. Реставрацію пам'ятки здійснило товаривство «Львів Реставрація». У 2025 році право власності над собором та його дзвіницею перейшло до держави внаслідок рішення Господарського суду за позовом Самарівської окружної прокуратури від 15 жовтня 2025 року. Галерея Див. також Храми Самарі Яким Погрібняк Роман «Собор» Українське бароко Примітки Література Догаль С. (м. Дніпропетровськ). Собор без риштування. Оспіваний у знаменитому романі Олеся Гончара храм може розвалитися будь-якої миті // Україна Молода. — 2020. — № 164 (7 вересня). Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3. Зінченко А. Л. Троїцький собор у Новоселиці (Новомосковську) // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 156. — ISBN 978-966-00-1359-9. Нариси історії архітектури Укр. РСР. — К., 1957. Харлан О. Неповторна пам'ятка архітектури запорозьких козаків[недоступне посилання з липня 2019] П. Г. Запорожский храм в Новомосковске // Киевская старина. — 1888. — т. ХХ., январь, февраль, март. — С. 41-48. (рос.)