NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Михайлівський собор (Видубицький монастир)

Миха́йлівський собо́р — найдревніша споруда Видубицького монастиря, зведена у 1070—1088 роках Великим князем Всеволодом, сином Ярослава Мудрого. Хоча будівництво почалось, коли Всеволод був Переяславським князем, а велось у роки його правління Черніговом, саме він вважається засновником монастиря та ктитором собору. Східна стіна церкви страждала від зсувів, що траплялись внаслідок повеней. В середині XVII ст. власним коштом храм реставрував митрополит Петро Могила. Після пожежі 1760 року собор був відновлений архітектором М. I. Юрасовим. Наступна реставрація була здійснена у 1974—1981 рр. Архітектура Сучасний вигляд Сучасний Михалівський собор являє собою кубоподібну споруду з однією апсидою і з похилим дахом, над яким здіймається одна башта. Отинькована східна частина споруди і купол мають барокові форми середини XVIII ст., західна частина — звільнена від тинькування і демонструє давньоруську будівельну техніку. Історія досліджень Архітектурно-археологічні дослідження Михайлівського собору (1916 р. — О. Д. Ертель, В. П. Пещанський; 1945 р. — М. К. Каргер, 1972—1973 рр. — I. I. Мовчан) виявили, що спершу він мав вигляд тринавної, шестистовпної споруди, витягнутої вздовж осі схід-захід, з вузькими бічними нефами. З півночі та півдня до собору прилягали княжі усипальниці. Під час реставраційних робіт у 1974—1981 рр. було виявлено фресковий живопис XI ст. та розписи XVIII—XIX століть. Світлини Див. також Список давньоруських архітектурних споруд домонгольського періоду Церква святих Бориса і Гліба (усипальниця, Вишгород) Примітки Джерела «Київ, Енциклопедичний довідник» ред. Кудрицький, УРЕ, Київ, 1985. Кілессо Т. С. Видубицький монастир. — К.: Техніка, 1999. — 127 с.: іл. — (Нац. святині України). ISBN 966-575-171-9 Інна Дорофіенко, Наталія Логвин, Ольга Мамолат, Михайло Селівачов. Михалівська церква 11—18 ст. // Звід пам'яток історії та культури України: Енцикл. вид.: У 28 т. / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. — К.: Голов. ред. Зводу пам'яток історії та культури при вид-ві «Українська Енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1999. — Кн. 1. — Ч. 1. — Київ. — А — Л. — 608 с. Посилання Видубицький Михайлівський монастир // Українська Релігієзнавча Енциклопедія Михалівський собор[недоступне посилання з липня 2019]
Molodija

Molodija (ukrainisch Молодія; russisch Молодия Molodija, rumänisch und deutsch (bis 1918) Molodia) ist ein Dorf im Süden der ukrainischen Oblast Tscherniwzi mit etwa 3900 Einwohnern (2025). Das im 15. Jahrhundert erstmals schriftlich erwähnte Dorf liegt in der nördlichen Bukowina am 34 km langen Nebenfluss des Pruth, dem Derehluj (Дереглуй) und an der Fernstraße M 19. Das ehemalige Rajonzentrum Hlyboka liegt 26 km südlich und das Oblasthauptstadt Czernowitz 13 km nordwestlich vom Dorf. Am 8. Mai 2018 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Landgemeinde Tschahor im Rajon Hlyboka, bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Molodija (Молодійська сільська рада/Molodijska silska rada) im Norden des Rajons. Seit dem 17. Juli 2020 ist der Ort ein Teil des Rajons Tscherniwzi. Persönlichkeiten Eduard Neumann (1911–2004), deutscher Jagdflieger, kam am 5. Juni 1911 in Molodija zur Welt. Weblinks Einzelnachweise
Molodiia

Molodiia (Ukrainian: Молодія, Romanian: Plaiul Cosminului) is a village in Chernivtsi Raion, Chernivtsi Oblast (province) of western Ukraine. It is composed of a single village, Molodiia. It belongs to Chahor rural hromada, one of the hromadas of Ukraine. History This was first officially attested in a document dated 1486. In May 1944, the inhabitants of Molodiia were given the choice of declaring their nationality or ethnicity as "Romanian" or "Moldovan", and were pressed to choose the "Moldovan" nationality/ethnicity. In May 1944, in the village of Molodiia and some other northern Bukovinian localities, those men who declared a "Moldovan" nationality were incorporated into the Soviet army, while those who declared a "Romanian" nationality were sent to the work camps in the area of Lake Onega, where most of them died. The broader context was that on October 11, 1942, the (Soviet) State Committee on Defense decided to extend the decrees on "the mobilization of the NKVD labour columns, German men, able to work, 17-50 years old - to the persons of other nations, being in war with USSR-Romanians, Hungarians, Italians, Finns."; the order was signed by Stalin. The Soviet era dominance of the "Moldovan" identity was due to the fact that the inhabitants of the Chernivtsi and Sadagura rural raions, of the Bukovinian part of the Novoselytsia rural raion, as well as of Ukrainian northern Bessarabia, were pressured in 1944 to adopt a "Moldovan" national/ethnic identity. Until 18 July 2020, Molodiia belonged to Hlyboka Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Chernivtsi Oblast to three. The area of Hlyboka Raion was merged into Chernivtsi Raion. In 2001, 55.52% of the 3,822 inhabitants of Molodiia spoke Romanian, or 2,122 people (48.06%, or 1,837 people, self-identified it as Moldovan and 7.46%, or 285 people, as Romanian) as their native language, while 43.54% (or 1,664 people) spoke Ukrainian. In 1992-1993, the school students at the local Ukrainian-language school, the only one in the locality, included 22.96% Ukrainians (135 students), 58.5% Romanians (344 students), and 17.35% Moldovans (102 students). In 1989, the population was 30.74% ethnically Ukrainian, 5.72% self-identified ethnically Romanian, and 61.96% self-identified ethnically Moldovan. The data suggests that the increase in the proportion of self-identified ethnic Romanians and self-identified Romanian speakers at the expense of the self-identified Moldovans and self-identified Moldovan-speakers was more common among the younger generation. Population 1930 — 3960 1989 — 3741 2007 — 3847 References External links Official web-site of Molodiya's secondary school
Molodija

Molodija (in ucraino Молодія?, in russo Молодия?, Molodija, rumeno Plaiul Cosminului) è un villaggio dell'oblast' di Černivci nella regione occidentale dell'Ucraina. Le prime attestazioni documentali risalgono al 1486. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Molodiya Collegamenti esterni Sito ufficiale, su molodia.cv.ua.
Урочище сонцевиків

Урочище сонцевиків — ентомологічний заказник на території Сумської області. Географія Розташований в межах системи річки Стрілка. Біорізноманіття На території заповідника помічені наступні види: головчак мозаїчний, ропуха зелена, вуж звичайний, ящірка прудка, бджолоїдка, одуд, припутень, дукачик непарний, жовна сива, синьошийка, сорокопуд-жулан, дятел сирійський. Джерела Українська природоохоронна група
Пампурівка (гідрологічний заказник)

Пампурівка — гідрологічний заказник місцевого значення в Конотопському районі Сумської області. Географія Розташований на західній околиці села Коханівка. Історія Заказник розташований на землях, що раніше належали козацькому роду Парпура. Примітки Джерела На Конотопщині додалося нових об’єктів природно-заповідного фонду
Martynowicze

Martynowicze (ukr. Мартиновичі) – wieś na Ukrainie w rejonie wyszogrodzkim obwodu kijowskiego. Siedziba dawnej gminy Martynowicze w powiecie radomyskim a od roku 1919 w czarnobylskim na Ukrainie. Linki zewnętrzne Martynowicze, pow. radomyski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VI: Malczyce – Netreba, Warszawa 1885, s. 140 . Martynowicze, pow. radomyski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 304 .
Мартыновичи (Киевская область)

Мартыновичи — бывшее село на Украине, которое было выселено из-за последствий аварии на ЧАЭС. Находится в Полесском районе Киевской области. Размещается на расстоянии 21 км от железнодорожной станции Вильча. История Мартыновичи известны с XV века и упоминаются в исторических документах 1458 годом. В 1860-х годах в селе проживало 780 человек, в 1886 году — 1246 человек, а накануне аварии на ЧАЭС — 1,7 тыс. жителей. В XIX веке село являлось центром Мартыновичской волости Радомысльского уезда Киевской губернии Российской империи. В 1920-х годах в селе действовала опытная станция Кабинет антропологии и этнологии им. Ф. Вовка. После аварии на ЧАЭС село Мартыновичи было включено в зону обязательного (безусловного) отселения. После аварии многие жители были переселены в село Новые Мартыновичи в Пирятинском районе Полтавской области. Официально снят с учета 1999 года. Достопримечательности В селе существовала Свято-Георгиевская церковь. Первая церковь была построена как срубная еще в 17 веке. Потом в 1758 году на её месте построили новую церковь, но она сгорела в 1776 году, и в 1778 году была возведена ещё одна деревянная церковь. Известные люди Демиденко, Андрей Петрович (родился в с. Мартыновичи) — украинский поэт-песенник. Автор сотен стихов, редактор-составитель беллетристического наследия Михаила Грушевского, народный артист Украины, заслуженный деятель искусств Украины, академик, профессор, лауреат международных премий. См. также Список покинутых населённых пунктов Чернобыльской зоны отчуждения (Украина) Примечания Источники Населенные пункты Чернобыльской зоны отчуждения Ссылка Решение об официальном снятии с учета села Мартыновичи (недоступная ссылка — история). Информация о Чернобыльском районе
Мартиновичі

Мартиновичі — колишнє село в Україні, яке було відселене через наслідки аварії на ЧАЕС. Знаходиться в Поліському районі Київської області. Розташоване поруч з річкою Осовська. Розміщується на відстані 21 км від залізничної станції Вільча. Територія села згоріла під час лісових пожеж в Чорнобильській зоні у квітні 2020. Історія Мартиновичі відомі з XV століття і згадуються в історичних документах 1458 роком. У 1860-х роках в селі мешкало 780 осіб, 1886 року — 1246 осіб, а напередодні аварії на ЧАЕС — 1,7 тис. мешканців. У 1920-х роках у селі діяла дослідна станція кабінету антропології та етнології ім. Ф. Вовка. У 1971 році в селі проживало 1672 особи. Село було центром сільської ради та єдиним населеним пунктом, підпорядкованим їй. Воно підпорядковувалося Поліському району. У селі є середня школа, клуб, дві бібліотеки. У 1980-х роках в селі проживало близько 1700 осіб. Станом на 1989 рік у селі проживало 1154 особи. Більшість мешканців після аварії на ЧАЕС були відселені в село Нові Мартиновичі, а також у села Пологи-Яненки та Пологи-Чобітки. Село було повністю відселене у 1992 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Після аварії на ЧАЕС село Мартиновичі було включене до зони обов'язкового (безумовного) відселення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. Село було офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Пам'ятки У селі існувала Свято-Георгіївська церква. Перша церква була збудована як зрубна ще у 17 ст. Потім на її місці спорудили 1758 року нову церкву, але вона згоріла 1776 року і 1778 року було зведено нову дерев'яну церкву. Люди В селі народилися: Баланчук Михайло Несторович (нар. 1935) — український скульптор. Демиденко Андрій Петрович (нар. 1951) — український поет-пісняр. Яхновський Олександр Вікторович (1974—2016) — старший прапорщик Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Примітки Джерела Домінік П'єр Де ля Фліз. Мартиновичі // Медико-топографічний опис державних маєтностей Київської округи з зображенням деяких природних витворів рослинного і тваринного світу, разом із статистикою кожного села, їхнім виглядом, зробленим з натури, зображенням селянських костюмів та географічною картою Київської округи. — К., 1854. — С. 840—842. Населені пункти Чорнобильської зони відчуження [Архівовано 19 вересня 2009 у Wayback Machine.] Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Мартиновичі[недоступне посилання з квітня 2019] Інформація про Чорнобильський район
Мньовський заказник

Мньо́вський заказник — орнітологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Чернігівського району Чернігівської області, на захід від села Глядин. Площа 38 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконкому від 31.07.1991 року № 159. Перебуває у віданні ДП «Чернігівське лісове господарство» (Славутицьке л-во, кв. 120). Статус присвоєно для збереження частини лісового масиву, у деревостані якого переважає сосна. Місце оселення колонії сірої чаплі. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (195. Мньовський) Славутицьке лісництво (карта) [Архівовано 28 червня 2020 у Wayback Machine.]
Elektrárna Terebla-Rika

Vodní elektrárna Terebla-Rika (ukrajinsky:Теребле-Ріцька ГЕС) se nachází v okrese Chust v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Je elektrárna využívající rozdílných nadmořských výšek hladin dvou řek, které protékají souběžnými koryty, oddělenými nevysokým hřbetem. Popis Vodní elektrárna využívá dvou souběžně tekoucích řek: Terebla a o 210 metrů níže položené řeky Rika. Na řece Terebla byla nad obcí Vilšany (Вільшани) postavena přehrada, jejíž betonová hráz je 45,7 metrů vysoká a 153 metrů dlouhá. Vzniklé Vilšanské jezero má délku asi pět kilometrů, šířku 500 metrů a plochu 1,6 km². Objem nádrže je 24 miliónů m³, využitelná kapacita 17 miliónů m³. Přehrada nemá výpustě, pokud je překročena maximální přípustná hladina – voda volně přetéká přelivem přehrady. V hřebeni mezi řekami byl proražen přiváděcí tunel v délce 3,7 km a průměru 2,5 metrů k nadzemnímu tlakovému kovovému potrubí o průměru 2,1 metrů a délce 380 metrů. Průtok vody činí až 18 m³/s, spádový rozdíl je 200 metrů. Voda pohání tři Peltonovy turbíny v elektrárně, která byla postavena na řece Rika u obce Protyveň (Противень). Po vykonání práce voda odtéká do řeky Rika. Vodní turbíny a generátory byly vyrobeny podnikem Uralelektroaparat, Sverdlovsk. Výkon jedné turbíny je 9 MW, během roku je vyrobeno 123 miliónů kWh elektrické energie. Historie První plány na výstavbu elektrárny vypracoval v letech1917–1918 inženýr Križko z Bratislavy. V období připojení Podkarpatské Rusi k Československu byl prováděn průzkum v oblasti řek Terebla a Rika. Propočet nákladů na výstavbu (odhad byl na 700 miliónů korun) odložil výstavbu této elektrárny a zvolil levnější variantu výstavby kaskády elektráren na řece Uh (Уж). V letech 1940–1941 vypracoval vlastní návrh maďarský inženýr Miklós. Avšak ani jeho projekt nebyl tehdejší maďarskou vládou realizován. Po připojení Podkarpatské Rusi k SSSR sovětští inženýři prostudovali obě varianty a v roce 1948 vyprojektovali vlastní plány. V té době byla prioritou vysoká ochrana elektrárny např. proti leteckému bombardování. Projekt počítal s vybudováním gravitačního potrubí v podzemí úbočí a umístěním elektrárny do třicetimetrové hloubky pod povrchem. Takový návrh byl velmi nákladný a proto byl zamítnut. Po úpravách plánů se nakonec kopírovaly hlavní body Križkova projektu. Výstavba byla zahájená v roce 1949 a ukončena v roce 1955. Vybudováním přehradního jezera musely být vystěhovány vesnice Olšany (Ольшаны) 161 domů, a samoty Krysove (15 domů) a Bovcar (10 domů) Na výstavbě se podílelo Finsko v rámci náhrad po ukončení druhé světové války. Na výstavbě se podíleli finští zajatci. Problémy V současné době (2019) přehradní jezero je pokryto plastovými obaly, které se dostávají po řece z výše položených vesnic. Plastový odpad se hromadí nejen u břehů, ale i u přehradní zdi. Dřívější rekreační oblast se stává smetištěm a elektrárna trpí zanášením plastovým odpadem, který způsobuje poškozování turbín a přerušení výroby elektřiny. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Теребле-Ріцька ГЕС na ukrajinské Wikipedii a Теребля-Рикская ГЭС na ruské Wikipedii. Externí odkazy Schéma přehrady
Talabor–Nagy-ági vízerőmű

A Talabor–Nagy-ági vízerőmű (ukránul Теребле-Ріцька гідроелектростанція [Tereble-Ricka hidroelektrosztancija]) egy vízerőmű, mely Ukrajnában, Kárpátalján, a Huszti járásban, a Talabor és a Nagy-ág folyókon található. Az erőművet 1949 és 1955 között építették és 1956-ban helyezték üzembe. Működése A Talaboron Égermező előtt található a Talabori-víztározó, míg a Nagy-ágon működik a 27 MW teljesítményű Rika-Terabljai vízerőmű, amely két folyó, a Nagy-ág és a Talabor szintkülönbségéből adódó energetikai lehetőségeket használja ki. A Nagy-ág és a Talabor szintkülönbsége a vízerőmű telepítési helyén 200 m. A felduzzasztott Talabor vizét 3 km hosszú csővezetéken vezetik át a mélyebben fekvő Nagy-ágba, ahol a víz 3 db, egyenként 9 MW-os generátort forgató Pelton-turbinát működtet. Források Енциклопедія українознавства. У 10-х т. / Гол. ред. Володимир Кубійович. — Париж; Нью-Йорк: Молоде Життя, 1954—1989. Külső hivatkozások Теребле-Ріцька ГЕС — єдина в світі, яка стоїть на двох річках Archiválva 2016. november 28-i dátummal a Wayback Machine-ben (ukránul)
Теребля-Рикская ГЭС

Теребля-Рикская ГЭС — гидроэлектростанция на реке Теребля у села Противень (Нижне-Быстровский сельсовет) в Хустском районе Закарпатья. Общие сведения Строительство ГЭС началось в 1949 году, выдавать электроэнергию в сеть начала в 1956 году. ГЭС построена по плотинно-деривационной схеме - вода забирается из водохранилища на реке Теребля и перебрасывается по тоннелю через горный хребет в реку Рика. Состав сооружений ГЭС: Гравитационная бетонная плотина на р.Теребля длиной 269 м и максимальной высотой 45,8 м. Плотина водосбросная, затворов не имеет (при превышении максимально допустимого уровня вода свободно переливается через водосливную часть плотины). В плотину уложено 170 тыс. м³ бетона. Координаты центральной части плотины — . Плотина образует небольшое Ольшанское водохранилище площадью 1,55 км² и полной ёмкостью 24 млн м³ (полезная ёмкость - 17 млн м³). Водоприёмник с шахтой управления затворами Деривационный туннель длиной 2635 м и диаметром 2,5 м Уравнительная шахта Помещение дроссельных затворов Металлический напорный трубопровод длиной 380 м и диаметром 2,1 м Здание ГЭС Аварийный водосброс ОРУ 110 кВ. Мощность ГЭС — 27 МВт, среднегодовая выработка — 133 млн кВт·ч. В здании ГЭС установлено 3 вертикальных гидроагрегата мощностью по 9 МВт с радиально-осевыми турбинами РО-128-ВМ-160, работающие при расчётном напоре 200 м. Турбины приводят в действие гидрогенераторы ВГС 260/99-10 производства Уралэлектроаппарат. Отработавшая на турбинах вода сбрасывается в русло реки Рика. История Ещё в 1923 инженер Крижки предложил строительство станции в месте максимального сближения рек. Первый проект появился в 1948 году, он предполагал строительство подземного машинного зала на глубине 30 метров и забетонированный в скале трубопровод, однако в целях удешевления и ускорения строительства проект был переработан и как рабочий был принят проект станции с машинным залом на Рике, и головным узлом с плотиной высотой 40 метров на Теребле. Строительство велось силами финских военнопленных. Примечания Литература Гидроэлектростанции Советского Союза. Часть 1. — М.: Типография Института Гидропроект, 1978. — 351 с. См. также Севано-Разданский каскад Зарамагские ГЭС
Лісництво Яковецьке

Лісництво Яковецьке (також згадується як — хутір Яковець) — колишнє лісництво та селище (хутір) в Україні, у Поліському районі Київської області, що зняте з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Історія У 1900 році урочище Яковець (власн.). У ньому дворів — 2, жителів обох статей — 17 осіб, з них чоловіків — 7 і жінок — 10. Відстань від повітового міста до урочища — 135 верст, від найближчих: залізничної станції — 139 верст, пароплавної, телеграфної та казенної поштової — 50 верст, земської поштової — 20 верст. Залізнична станція має назву "Київ", пароплавна — "Чорнобиль". Телеграфна станція знаходиться у м. Чорнобиль, земська поштова — в с. Мартиновичі. В урочищі рахується 2 десятини землі, що належать Сергію Федоровичу Ладижинському. В урочищі є 1 смолокурний завод. Урочище підпорядковувалося Мартиновицькій волості. На мапі 1924-1926 років позначено невеликий хутір Яковець, поруч з яким розташоване лісництво, що знаходиться біля річки Ілля. На картах 1930–1940 років зазначено, що на хуторі було три господарства. У 1926 році налічувалося сім господарств, населення становило 27 осіб (12 чоловіків і 15 жінок), усі — українці. До аварії на Чорнобильській АЕС лісництво Яковецьке слугувало як невелике селище та лісництво (Яковецький лісоучасток Поліського лісового господарства). Як населений пункт воно підпорядковувалося Веснянській сільській раді Поліського району Київської області. У 1980-х роках у лісництві було 10 дворів. Ймовірно, населення становило не більше 50 осіб, здебільшого — працівники лісництва. Після аварії від Поліського лісгоспзагу було відведено до «чорної» зони та 30-кілометрової зони близько 56 000 га лісу, через що ліквідували 4 лісництва: Яковецьке, Річицьке, Товстоліське, Луб'янське. Усіх жителів селища повністю переселили 10 червня 1986 року до села Гланишів Переяслав-Хмельницького району, а лісництво було покинуте через сильне радіоактивне забруднення, спричинене аварією на ЧАЕС. Після Чорнобильської катастрофи селище/лісництво увійшло до 10-кілометрової зони відчуження через сильне радіоактивне забруднення, незважаючи на те, що воно розташоване майже за 34 кілометри від ЧАЕС і є найвіддаленішим населеним пунктом, включеним до цієї зони. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. З 2017 року мало відбутися відновлення мосту через річку Ілля до лісництва Яковецьке, але воно так і не відбулося. З лютого по квітень 2022 року лісництво було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Об'єкти природно-заповідного фонду Вікові дубові насадження Вільхові насадження професора Товстоліса Іллінський заказник Примітки
Лук'янівський

Лук'янівський - ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Територія природно-заповідного фонду Миколаївської обалсті. Створений рішенням Миколаївської обласної ради №9 від 19.12.2024 року. Площа заказника становить 27,2 га. Розташований на землях державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП "Ліси України". Займає виділ 1 кварталу 43 Привільненського лісництва. Статус присвоєно для збереження степових екосистем. В складі деревно-чагарникових угруповань та на відкритих степових ділянках в межах ділянки зростає ендемічний та реліктовий вид, який занесений до Червоної книги України – зіновать гранітна (Chamaecytisus graniticus). Окрім того тут також виявлені інші види рослин, які занесені до Червоної книги України, зокрема горицвіт волзький (Adonis wolgensis), горицвіт весняний (Adonis vernalis), дрік скіфський (Genista scythica), шоломниця весняна (Scutellaria verna), тюльпан південнобузький (Tulipa hypanica), астрагал одеський (Astragalus odessanus), ковила волосиста (Stipa capillata). Серед видів регіонального червоного списку в межах ділянки відмічено гіацинтик блідий (Hyacinthella leucoptera), півники карликові (Iris pumilla), ефедру двоколосу (Ephedra distahya). Більшість рідкісних видів є специфічними видами, які представлені на ділянках петрофтного степу і є ендеміками цього комплексу. Загалом в межах території наразі встановлено місцезростання 11 видів рослин, які занесені до Червоної книги України та Регіонального червоного списку Миколаївської області. Територія проектованого заказника репрезентує оселище, що охороняється згідно Додатку 4 Бернської конвенції E1.2 Perennial calcareous grasslands and basic steppes / Багаторічні трав’яні кальцифітні угруповання та степи та F3.247, Понтично-сарматські листопадні чагарникові зарості /Ponto-Sarmatic deciduous thickets. Примітки
Šacký národní přírodní park

Šacký národní přírodní park (ukr. Шацький національний природний парк) je národní přírodní park vyhlášený 28. prosince 1983 na území 489,77 km² na západní Ukrajině ve Volyňské oblasti k ochraně ekosystému Šackých jezer. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Šacký národní přírodní park na Wikimedia Commons Šacká jezera