NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Гоголівка (Мелітопольський район)

Го́голівка — село в Україні, у Мелітопольському районі Запорізької області. Входить до складу Гаврилівської сільської громади. Населення становить 469 осіб. Географія Село Гоголівка розташоване на відстані 2 км від села Мусіївка та за 4 км від села Чеховка (Херсонська область). Поруч проходить залізниця, станція 51 км за 4 км. У селі є вулиці: Гагаріна, Перемоги, Садова, Центральна та Шкільна. Клімат Клімат села помірно континентальний, зі спекотним літом і малосніжною, переважно теплою зимою, характеризується чітко означеною посушливістю. Історія Засноване 1924 року як два окремих хутори — Вільний та Любий. Село постраждало від Голодомору 1932—1933 років, організованого радянським урядом з метою винищення місцевого українського населення. Кількість встановлених жертв згідно з даними Державного архіву Запорізької області — 12 осіб. У сусідньому виселку Любовка згідно з даними архіву відомо про 9 померлих. 29 вересня 1958 року до села приєднано виселок Любовка. У 1959 році перейменоване в село Гоголівка. У 1962-1965 роках належало до Михайлівського району Запорізької області, відтак у складі Веселівського району. До 2017 року орган місцевого самоврядування - Гоголівська сільська рада. Населення За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 465 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Релігія У селі є парафія та храм Різдва Пресвятої Богородиці, що належать до Веселівського благочиння Запорізької єпархії Православної Церкви України. Примітки Посилання Погода в селі Гоголівка [Архівовано 20 грудня 2011 у Wayback Machine.]
Holîkî, Slavuta

Holîkî (în ucraineană Голики) este un sat în comuna Varvarivka din raionul Slavuta, regiunea Hmelnîțkîi, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Holîkî era vorbitoare de ucraineană (98,88%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Голики (Хмельницкая область)

Голики (укр. Голики) — село в Славутской городской общине Шепетовского района Хмельницкой области Украины. До 2020 года входило в Славутский район. Население по переписи 2001 года составляло 448 человек. Почтовый индекс — 30016. Телефонный код — 3842. Занимает площадь 1,3 км². Код КОАТУУ — 6823980902. Ссылки Голики на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Хмельницкой области (укр.)
Головашевка (Харьковская область)

Головашевка (укр. Головашівка), село, Феськовский сельский совет, Золочевский район, Харьковская область. Код КОАТУУ — 6322686502. Население по переписи 2001 года составляет 41 (20/21 м/ж) человек. Географическое положение Село Головашевка находится в 2-х км от реки Уды (левый берег), рядом с селом протекает пересыхающий ручей с запрудой, примыкает к селу Чепели, на расстоянии в 2 км расположено село Феськи. В 2-х км находится железнодорожная станция Чепелино. Восточная и северная части села раньше были сёлами Коробки, Никольское и Филоненки. История 1911 — дата основания. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Ссылки Сайт Верховной рады Украины
Головашівка (Богодухівський район)

Голова́шівка — село в Золочівській громаді Богодухівського району Харківської області України. Населення становить 41 особу. Географія Село Головашівка знаходиться за 2 км від річки Уди (лівий берег), поряд з селом протікає пересихаючий струмок з загатою, примикає до села Чепелі, на відстані 2 км розташоване село Феськи. За 2 км знаходиться залізнична станція Чепелине. Східна і північна частини села раніше були селами Коробки, Микільське та Филоненки. Історія У 1998 році до складу Головашівки приєднали села: Коробки, Микільське і Филоненки. 12 червня 2020 року, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 725-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області», увійшло до складу Золочівської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Золочівського району, село увійшло до складу Богодухівського району. Урбаноніми Примітки Посилання Погода в селі Головашівка [Архівовано 25 травня 2022 у Wayback Machine.]
Hołowy

Hołowy (ukr. Голови) – wieś na Ukrainie w rejonie wierchowińskim obwodu iwanofrankiwskiego. Przypisy Linki zewnętrzne Hołowy, powiat kosowski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 112 .
Головы (Ивано-Франковская область)

Го́ловы (укр. Голови) — село в Верховинской поселковой общине Верховинского района Ивано-Франковской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 1599 человек. Занимает площадь 55,6 км². Почтовый индекс — 78723. Телефонный код — 03432. Ссылки Головы на сайте Верховной рады Украины Архивная копия от 24 сентября 2018 на Wayback Machine
Голови

Го́лови — село в Україні, у Верховинській селищній громаді Верховинського району Івано-Франківської області. Село Голови знаходиться за 27 км від районного центру Верховина та за 55 км від залізничної станції Вижниця. Через село протікають Біла Річка й Чорна Річка. В селі є дев'ятирічна школа, клуб, бібліотека, 1 медпункт, 4 крамниці. Біля села бере початок струмок Просічний, правий доплив Річки. Історія Перші згадки про Голови містить Йосифинська метрика під 1785—1788 pp.. У 20—30-х роках діяла організація «Сельробу», яку очолював В. С. Гаврилюк. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Верховинської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Верховинського району, село увійшло до складу новоутвореного Верховинського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1334 особи, з яких 649 чоловіків та 685 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 1583 особи. 100 % населення вказало своєю рідною мовою українську. Пам'ятник обеліск на честь учасників повстання проти польських окупантів у 1920 році. Відомі люди Народилися Петро Шекерик-Доників — активний діяч Української радикальної партії, збирач етнографічних матеріалів, один з активних акторів Гуцульського театру; Пацино Дмитро Вікторович (1989—2014) — молодший сержант міліції, загинув під Іловайськом. Пов'язані з селом Працювали На початку XX ст. у Головах учителював український етнограф Лука Гарматій, автор спогадів про І. Франка та М. Коцюбинського. Перебували відомий український письменник Гнат Хоткевич; чеський етнограф Франтішек Ржегорж; польський композитор Станіслав Мерчинський. Примітки Джерела Історія міст і сіл Української РСР в 26 томах. — Івано-Франківська область / Голова редколегії О. О. Чернов. — К.: Інститут Історії Академії Наук УРСР, 1971. С. 131 Посилання Село Голови — один з центрів втілення ідей Івана Франка на Гуцульщині [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]
Monastère du désert de Pokrovsk

Le Monastère du désert de Pokrovsk (en ukrainien : Покровський Голосіївський чоловічий монастир et russe : Свято-Покровский мужской монастырь, Голосеевская пустынь) est un monastère ukrainien orthodoxe situé dans le raïon de Holossiïv en la ville de Kiev. Histoire Le monastère se situe au n°14 de la rue Zatievakhina qui abrite une communauté masculine et a été fondé en 1631. Il est classé numéro 80-361-9011 au Registre national des monuments immeubles d'Ukraine. Il a été fondé au XVIIe siècle par Pierre Mohyla qui y fit construire une église dédiée à Jean Martyr. Le lieu devint la résidence d'été des métropolites de Kiev. Le monastère fut dissous avec la révolution de 1917 pour devenir la propriété de la ville et en 1923 un site d'enseignement agricole. Restauré de 1990 à 2000, il accueille depuis le 12 septembre 2023 les moines et institutions de la Laure des Grottes de Kiev dont les bâtiments ont été mis sous scellés. Galerie d'images Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monastères ukrainiens. Lien externe Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail du christianisme orthodoxe Portail de l’Ukraine
Pustelnia Gołosiejewska

Pustelnia Gołosiejewska (ukr. Голосіївська пустинь, ros. Голосеевская пустынь), monaster Opieki Matki Bożej – prawosławny męski klasztor (pustelnia) w Kijowie, w dawnej wsi Hołosijewo (Gołosiejewo; obecnie część Parku Narodowego „Hołosijiwski”), w jurysdykcji eparchii kijowskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Monaster został założony przez metropolitę kijowskiego Piotra Mohyłę, który wykupił część położonych w okolicy terenów leśnych i wzniósł na polanie cerkiew św. Jana z Suczawy oraz kilka budynków z celami dla mnichów. Całość stała się skitem Ławry Pieczerskiej w Kijowie. Z czasem zmieniono patrona głównej świątyni, którym została ikona Matki Bożej „Życiodajne Źródło”, natomiast w 1852 świętem patronalnym całego klasztoru uczyniono dzień Opieki Matki Bożej. Cerkiew ufundowana przez Piotra Mohyłę istniała do początku XX w.; w latach 1910–1912 na jej miejscu zbudowano nową murowaną świątynię. W monasterze znajdowała się w XIX w. letnia rezydencja metropolitów kijowskich z cerkwią św. Jana Pieczerskiego. Klasztor istniał do 1926, gdy został zamknięty na polecenie władz radzieckich. Cały kompleks monasterski, oprócz letniego domu metropolitów kijowskich, zniszczono. Monaster został restytuowany w 1993, ponownie jako skit Ławry Pieczerskiej. Pierwszym przełożonym reaktywowanej wspólnoty został ihumen, a następnie archimandryta Izaak (Andronik). Po trzech latach od restytucji skit ponownie stał się samodzielnym klasztorem i został poważnie rozbudowany. Odbudowano cerkiew Ikony Matki Bożej „Życiodajne Źródło”, zbudowano budynki mieszkalny i administracyjny oraz dom przełożonego z cerkwią Świętych Cierpiętników Carskich, jak również dom pielgrzyma. Związani z monasterem W Pustelni Gołosiejewskiej żyli w XIX–XX w. święci mnisi Aleksy (Szepielew), Parteniusz (Krasnopiewcew) oraz jurodiwi Teofil (Gorienkowski) i Paisjusz (Jarocki). Kanonizowanych zostało również trzech mnichów monasteru, którzy padli ofiarą represji w ZSRR – Kasjan (Kuzyk), Hipolit (Siemienow), Filip (Biezugły), uznani za nowomęczenników. Późniejszy święty metropolita kijowski Filaret spędzał każdego roku kilka miesięcy w monasterze, żyjąc jak zwykły mnich. Uwagi Przypisy
Голосеевская пустынь

Свято-Покровский мужской монастырь, Голосеевская пустынь — скит Киево-Печерской Лавры, расположенный в лесу на южной окраине Киева. Голосеевская пустынь — место монашеских подвигов киевских подвижников благочестия XVIII—XIX веков, а со второй половины XIX столетия — резиденция Киевских митрополитов. История В XVIII в. «на голой земле» был заложен (то есть «посеян») лесопарк, отчего вся местность получила название Голосеево. Святитель Пётр Могила (1596—1647) построил здесь храм во имя великомученика Иоанна Нового, Сочавского и основал загородный скит Лавры. Пустынь стала летней резиденцией Киевских Митрополитов — священноархимандритов Лавры. В 1845 году митрополит Филарет (Амфитеатров), особо любивший эту пустынь, построил каменный храм с двумя приделами: Трёх Святителей и Иоанна Сочавского. В 1910—1912 гг. был построен каменный храм (ему предшествовал деревянный) в честь иконы Божией Матери «Живоносный Источник». Кроме храмов, в Голосеево находились: летний дом Митрополитов с домовым храмом преподобного Иоанна Многострадального, гостиница, главный хозяйственный двор Лавры и другие постройки — числом до 10 корпусов. В Голосеево подвизались такие святые, как святитель Филарет (Амфитеатров) и его духовник преподобный Парфений (1790—1855), преподобный Алексий Голосеевский (1840—1917), Христа ради юродивые Феофил (†1853) и Паисий (†1893). XX век Пустынь упразднили в 1926 году. Были разрушены все храмы и здания, кроме летнего дома Митрополитов. В 1993 году обитель открыли как скит Лавры. В том же году были обретены мощи преподобного Алексия Голосеевского, Киевского. Открыт храм преподобного Иоанна Многострадального. В 1996 году обитель стала самостоятельной. В 1999 году в храме обновились 2 иконы: Богородица «Плачущая» и образ Господа с Богородицей, и Архангелом Михаилом, и великомучеником Георгием Победоносцем. XXI век В начале 2026 года в ходе продолжающегося с 2022 года полномасштабного вторжения России в Украину украинские журналисты обнаружили на территории монастыря подпольную пророссийскую школу, «которая воспитывает детей в духе „русского мира“» и где дети обучались по советским учебникам. Министерство образования Украины и СБУ начали проверку. После публикации журналистского расследования настоятель монастыря архиепископ Исаакий Ворзельский, по информации журналистов из правоохранительных органов, выехал из Украины в Молдову. Руководство С 1993 года по настоящее время настоятелем-игуменом монастыря является архиепископ Исаакий (Андроник). Святыни Мощи преподобного Алексия Голосеевского, Киевского. Икона с частицей мощей великомученика Иоанна Сочавского. Икона с частицей мощей священномученика Николая Искровского Мощи и гробница Матушки Алипии Иллюстрации Панорама Примечания Ссылки Сайт Киевской Митрополии Украинской православной церкви Официальный сайт монастыря Официальный сайт о матушке Алипии
Holoschyna (Werchowyna)

Holoschyna (ukrainisch Голошина; russisch Голошина Goloschina, polnisch Hołoszyna) ist ein Dorf in den Ostkarpaten im Süden der ukrainischen Oblast Iwano-Frankiwsk mit etwa 400 Einwohnern (2006). Die beiderseitig des Tscheremosch gelegene Streusiedlung entstand im 19. Jahrhundert als Holoszina und lag damals getrennt durch den Fluss im Südosten der historischen Landschaft Galizien der Bukowina, nach 1919 war das heutige Dorf ein Teil der Zweiten Polnischen Republik während der Teil in der Bukowina (siehe Holoschyna (Wyschnyzja)) zu Rumänien kam. Erst 1932 wurde das Dorf Hołoszyna selbstständig. Holoschyna liegt in Pokutien, etwa 160 km südlich der Oblasthauptstadt Iwano-Frankiwsk und 53 km südlich vom Rajonzentrum Werchowyna entfernt. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neu gegründeten Landgemeinde Biloberiska im Rajon Werchowyna, bis dahin bildete es die gleichnamige Landratsgemeinde Holoschyna (Голошинська сільська рада/Holoschynska silska rada) im Süden des Rajons. Einzelnachweise
Hołoszyna (obwód iwanofrankiwski)

Hołoszyna (ukr. Голошина) – wieś w rejonie wierchowińskim, w obwodzie iwanofrankiwskim Ukrainy. Część miejscowości obejmuje dawną wieś Czewenica, położoną nad Białym Czeremoszem. W okresie II Rzeczypospolitej stacjonowała w niej placówka Straży Celnej ze składu komisariatu Straży Celnej „Uścieryki”. Administracja Przynależność administracyjna przed 1939 r.: gmina Hryniawa, powiat kosowski, województwo stanisławowskie. Uwagi Przypisy
Holoșîna, Verhovîna

Holoșîna (în ucraineană Голошина) este o comună în raionul Verhovîna, regiunea Ivano-Frankivsk, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Holoșîna era vorbitoare de ucraineană (99,76%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Голошина (Ивано-Франковская область)

Голошина (укр. Голошина) — село в Белоберёзской сельской общине Верховинского района Ивано-Франковской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 415 человек. Занимает площадь 10 км². Почтовый индекс — 78735. Телефонный код — 03432. География Климат Климат села влажный континентальный с существенными чертами субарктического (Dfb/Dfc по классификации Кёппена). Среднегодовая температура 3,6 °C. Норма осадков за год — 873 мм. Ссылки Голошина на сайте Верховной рады Украины
Голошина (Верховинський район)

Голо́шина — село Білоберізької сільської громади Верховинського району Івано-Франківської області. Це прикордонне село, яке межує з Румунією. Географія На південному заході від села бере початок струмок Гостовець, лівий доплив Білого Черемошу. На південному сході від села бере початок струмок Подяворова, правий доплив Гостовця. Село, зокрема присілок Калиничі, є найпівденнішим населеним пунтом Івано-Франківської області. На іншому буковинському березі річки Білий Черемош знаходиться однойменне село Голошина у Конятинській сільській громаді Вижницького району Чернівецької області. Клімат Голошина знаходяться в межах вологого континентального клімату та субарктичного клімату. Навколо села — хвойні праліси, у яких водяться рідкісні дикі звірі. Історія Село Голошина засноване 1932 року. Це одне з найбільш віддалених поселень у Верховинському районі. З весни 1944 року до весни 1945 року тут перебували вояки Буковинського куреня УПА, а саме 3-я чота — чотар «Сокіл», згодом «Хміль». Налічувала до 40 стрільців, з нею знаходився сотенний «Крига», спочатку базувалася в горах. Пізніше перебазувалася у села Голошина, Самакова, Киселиці, а згодом у село Бісків. З 1991 року в складі незалежної України. 2 жовтня 2015 року шляхом об'єднання Білоберізької, Устеріківської та Хороцівської сільських рад село увійшло до Білоберізької сільської громади.. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Білоберізької сільської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Верховинського району, село увійшло до складу новоутвореного Верховинського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 497 осіб, з яких 262 чоловіки та 235 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 417 осіб. Більшість жителів займаються лісовим господарством, тваринництвом і збиральництвом (гриби, малина, чорниця). Тут добре збережені старовинні звичаї, традиції гуцульського краю. Значна віддаленість, важкодоступність і високогірність суттєво впливають на побут, спосіб життя. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Туризм Комплекс відпочинку «Християна». Відомі люди Дмитроняк Олексій Танасійович (1914 року народження) — українець, малописьменний, проживав у селі Голошина, Верховинського району, селянин. Заарештований 10.01.1945. Звинувачення: збирав продукти для УПА. Військовим трибуналом військ НКВС Станіславської області 18.06.1945 засуджений на 15 років каторжних робіт і 5 років пораження в правах із конфіскацією майна. Реабілітований 16.11.1993. Примітки
Holoshyntsi

Holoshyntsi (Ukrainian: Голошинці) is a village in Skoryky rural hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 1402. After the liquidation of the Pidvolochysk Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. Religion Church-Chapel of the Nativity of the Blessed Virgin Mary (1893, rebuilt from a Roman Catholic church in the early 1990s). Notable residents Mykhailo Osinchuk (1890–1969), Ukrainian painter-monumentalist, iconographer, graphic artist References Sources (in Ukrainian) Уніят В., Голошинці // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2004, V. 1: А—Й, S. 386. — ISBN 966-528-197-6. "Hołoszyńce". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 107.
Hołoszyńce

Hołoszyńce – wieś na Ukrainie w rejonie tarnopolskim należącym do obwodu tarnopolskiego. W II Rzeczypospolitej wieś w powiecie zbaraskim województwa tarnopolskiego. W 1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 15 Polaków. Do 2020 w rejonie podwołoczyskim. Przypisy Linki zewnętrzne Hołoszyńce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 107 . Hołoszyńce na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Holoșînți, Pidvolociîsk

Holoșînți (în ucraineană Голошинці) este un sat în comuna Nove Selo din raionul Pidvolociîsk, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Holoșînți era vorbitoare de ucraineană (99,42%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Голошинцы

Голошинцы (укр. Голошинці) — село в Скориковской сельской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Подволочисский район. Население по переписи 2001 года составляло 171 человек. Почтовый индекс — 47811. Телефонный код — 3543. Ссылки Голошинцы на сайте Верховной рады Украины
Синее озеро (Карпаты)

Си́нее о́зеро (укр. Си́нє о́зеро; Голубое озеро) — горное озеро в Украинских Карпатах, на юго-западных склонах горного массива Синяк. Расположен в урочище Синяк, севернее села Синяк (Мукачевский район, Закарпатская область), на высоте 600 м над уровнем моря. Площадь поверхности — 0,02 км². Озеро вулканического происхождения, в нём есть 2 воронки. Считается, что это кратеры древнего вулкана, заполненные водой. К тому же, на берегах разбросано множество обломков скальной породы. Озеро питается водой сероводородного источника. Вода чистая, прозрачная. Берега болотистые, поросшие камышом и другой растительностью. Вода в озере сероводородная-сульфатно-кальциевая. Имеет лечебные свойства. На данный момент зеркало озера окончательно заросло и превратилось в верховое болото. Добраться до озера можно долиной горной речки Верхний Поток. Озеро популярно среди туристов и отдыхающих курорта «Синяк». Примечания Источники Географическая энциклопедия Украины: в 3-х томах / Редколлегия: А. М. Маринич (отв. ред.) И др.. — М.: «Украинская советская энциклопедия» думка, 1989. Українські Карпати ::: ГІДРОГРАФІЯ / Озера / о. Синє . karpaty.com.ua. Дата обращения: 24 июля 2013. Голубое Озеро • turizm-karpaty.com.ua . turizm-karpaty.com.ua. Дата обращения: 24 июля 2013. Синее озеро . karpatami.org.ua. Дата обращения: 24 июля 2013. Всеукраїнський туристичний журнал "КАРПАТИ. Туризм. Відпочинок" . karpaty.net.ua. Дата обращения: 24 июля 2013. Архивировано из оригинала 6 июля 2009 года. Зсувні озера Українських Карпат - Блоги географів, географічні блоги, географічна спільнота . geograf.com.ua. Дата обращения: 24 июля 2013. Архивировано 1 сентября 2013 года.
Синє озеро (Карпати)

Си́нє О́зеро — гірське озеро в Українських Карпатах, гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення. Розташоване на південно-західних схилах гірського масиву Синяк, в урочище Синяк, на північ від села Синяка (Мукачівський район, Закарпатська область), на висоті 600 м над рівнем моря. Озеро вулканічного походження, в ньому є 2 вирви. Вважається, що це кратери давнього вулкана, заповнені водою. До того ж, на берегах розкидана безліч уламків скельної породи. Вода в озері сірководнева-сульфатно-кальцієва. Має лікувальні властивості. Озеро живиться водою сірководневого джерела. Вода чиста, прозора. Береги болотисті, порослі очеретом й іншою рослинністю. Добратися до озера можна ідучи долиною гірської річки Верхній Потік. Озеро популярне серед туристів і відпочивальників курорту «Синяк». Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Синє озеро «Синяк» — вулканічне диво українських Карпат Туристичний портал Велика Україна Синє озеро «Синяк» — станом на серпень 2015р http://vigorlat.blogspot.com/2015/09/blog-post.html
Honoratówka

Honoratówka (ukr. Гоноратівка) – wieś na Ukrainie, w obwodzie iwanofrankiwskim, w rejonie iwanofrankiwskim (do 2020 w rejonie rohatyńskim). W II Rzeczypospolitej w powiecie rohatyńskim województwa stanisławowskiego. W 1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN-UPA zamordowali tutaj 7 Polaków. W czasie okupacji niemieckiej mieszkający tutaj Polacy - Antoni Malinowski oraz Kazimierz i Maria Bodaszewscy - udzielali pomocy Żydom, za co po wojnie Instytut Jad Waszem uhonorował ich tytułami Sprawiedliwych wśród Narodów Świata. Przypisy Bibliografia Honoratówka, folwark pow. rohatyński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 120 . Linki zewnętrzne Współrzędne GPS Гоноратівка
Honorativka, Rohatîn

Honorativka (în ucraineană Гоноратівка) este un sat în comuna Verhnea Lîpîțea din raionul Rohatîn, regiunea Ivano-Frankivsk, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Honorativka era vorbitoare de ucraineană (99,15%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note