NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Biserica Sfânta Paraschiva din Liov

Biserica Sf. Paraschiva din Liov (în ucraineană Церква святої Параскеви П'ятниці) - este situată pe str. Hmelnițki 77 (ucr. вул Богдана Хмельницького, înainte de 1945 - strada Żółkiewska), la poalele castelului din Liov. Istoricul clădirii Biserica Ortodoxă Sf. Paraschiva (sau Piatnițika), a fost ctitorită de domnitorului moldovean Vasile Lupu în 1645, pe locul unei clădiri mai vechi. Blocurile de construcție au fost cioplite din gresie. Ea servea drept lăcaș de cult negustorilor moldoveni care poposeau des în Liov, centru comercial important în Evul mediu. Biserica poartă hramul Sfânta Paraschiva, sfânta patroană (ocrotitoare) a Moldovei. Naosul bisericii are un caracter defensiv - pereții ei sunt grosi si cu ferestre înguste - caracter susținut si de crenelurile din etaj ale turnului. Alăturată este o absidă octogonală. Peretele poartă stema Principatului Moldovei - cap de bour cu soarele, luna și stelele. În 1885 s-a efectuat o renovare fundamentală a întregii clădiri. Turnul înalt, pătrat, este legat organic cu restul bisericii. În 1908 el a fost acoperit cu un acoperiș nou, în forma de cupolă, proiectat de arhitectul Michal Łużecki, apoi au fost adăugate turnuri mai mici la colțuri. Un element decorativ al turnului este un registru superior cu o arcadă oarbă de arcuri de pilaștri romanici si renascentiști. În 1987-1990, o nouă clopotniță a fost construita în curtea din fața bisericii, și armonizată cu arhitectura bisericii vechi. Referințe Ion Țurcanu. "Istoria ilustrată a românilor", Editura Litera, București-Chișinau, 2007
Церковь Святой Параскевы Пятницы (Львов)

Церковь Свято́й Параске́вы Пя́тницы — памятник архитектуры во Львове (Украина). Находится на улице Богдана Хмельницкого, 77. В настоящее время принадлежит Львовско-Сокальской епархии СЦУ. История Храм выполнял роль форпоста обороны за чертой укреплений древнерусского города. В 1977—1978 годах были обнаружены её фундаменты и остатки стен, которые датируются XIII-м — первой половиной XIV веков. Фундаменты были использованы при возведении здания в 1643—1645 годах. В архитектуре храма проявляются элементы архитектурных традиций Молдавии. В 1908 году шатровое завершение башни было заменено куполом с башенками по образцу башни Корнякта. Храм выполнен из камня и кирпича, однонефный, с небольшим притвором и гранёной апсидой, двумя часовнями и ризницей, перекрыт сводами. Над притвором возвышается мощная четырёхгранная башня с бойницами. В интерьере сохранились ценные образцы деревянной позолоченной резьбы и станковой живописи первой половины XVII века (возможно, мастерская Ф. Сеньковича). Сохранились также некоторые элементы декора в экстерьере — лепные гербы поддерживавшего строительство молдавского господаря Василия Лупу на хорах и на фасаде. В 1950 проводилась реставрация церкви. Литература Архітектура Львова: Час і стилі. XIII—XXI ст.. — Львів : Центр Європи, 2008. — С. 53, 54, 310, 687. — ISBN 978-966-7022-77-8 Александрович Володимир. Іконостас П’ятницької церкви у Львові // Львів. Історичні нариси. — Львів, 1996. — С. 103—144 Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983—1986. Том 3, с. 86. Ссылки Оборонная церковь св. Параскевы Пятницы на www.zamki-kreposti.com.ua
Mariä-Entschlafens-Kirche (Lwiw)

Die Mariä-Entschlafens-Kirche (ukrainisch Успенська церква) ist eine orthodoxe Kirche in der Altstadt von Lwiw in der Ukraine. Sie wurde überwiegend zwischen 1572 und 1629 im Stil der Renaissance erbaut. Geschichte 1340 brannte eine Kirche zu den drei Heiligen ab. Von 1547 bis 1549 wurde an deren Stelle eine Mariä-Entschlafens-Kirche durch die orthodoxe Bruderschaft errichtet, die nach ihrem Stifter auch Wallachenkirche genannt wurde. 1571 brannte diese ab. 1572 bis 1578 wurde ein 66 Meter hoher Turm errichtet. 1574 begann der Bau einer Kapelle zu den drei Heiligen, die 1591 geweiht wurde. Von 1591 bis 1629 wurde daneben die jetzige Mariä-Entschlafens-Kirche vom italienischen Architekten Paolo Romano gebaut. Siehe auch Lateinische Kathedrale Mariae Himmelfahrt Weblinks Dormition Church in Lviv Encyclopedia of Ukraine
Iglesia de la Dormición (Leópolis)

La iglesia de la Dormición (en ucraniano: Успенська церква, Uspenska tserkva; históricamente conocida como la "iglesia de Valaquia") es un templo ortodoxo ucraniano de la ciudad de Leópolis, en Ucrania. Pertenece a la diócesis de Leópolis de la Iglesia ortodoxa ucraniana. El complejo religioso está dividido en la iglesia, el campanario, denominado torre Korniakt, y la capilla de los Tres Santos. Historia Antes de la construcción del templo actual, existía la denominada iglesia de los Tres Santos en el mismo lugar, construida anteriormente a la conquista del Principado de Galicia y Volinia por el Reino de Polonia en 1340. Más tarde, se construyó una nueva iglesia entre los años 1547-49 con el dinero donado por el príncipe de Moldavia Alexandru Lăpușneanu y la princesa consorte Ruxandra Lăpușneanu, que dejaron una gran huella en su nombre: la iglesia de Valaquia. Aunque se desconoce en gran medida su apariencia, su arquitecto fue Peter de Lugano, conocido como el Italiano. En 1568 el maestro de obras Felix comenzó la construcción de la torre y los trabajos continuaron por Peter Krassowski. En 1570, algunas de las torres colapsaron y al año siguiente todo el templo fue destruido por un incendio.​​ La nueva iglesia fue construida a finales del siglo XVI y principios del XVII con donaciones del comerciante griego Constantine Corniaktos y otros miembros de la Hermandad de la Dormición de Leópolis, una hermandad ortodoxa (bratstvo) local que también dirigía una escuela y prensa ortodoxa. Las obras fueron apoyadas por varias personalidades como el hetman Petro Konashevych-Sahaidachny, los príncipes de Moldavia Ieremia Movilă y Simion Movilă e incluso el zar Fiodor I de Rusia. El hijo de Simion Movilă, Pedro Moguila, fue nombrado arzobispo metropolitano de Kiev, Galizia y toda Rus desde 1633 hasta su muerte y más tarde fue canonizado como santo en las Iglesias ortodoxas de Rumanía, Ucrania y Polonia. En el muro exterior de la iglesia se observa un placa en memoria del santo.​​ Referencias
Chiesa della Dormizione (Leopoli)

La Chiesa della Dormizione (in ucraino Успенська церква, Uspenska tserkva?), conosciuta anche come Chiesa della Valacchia o chiamata anche Chiesa dell'Assunzione, è una chiesa situata nel centro storico della città di Leopoli nell'Ucraina occidentale, che ospita la diocesi della Chiesa ortodossa autocefala ucraina. Realizzata in stile tardo rinascimentale, l'odierno complesso religioso venne costruito sul sito di una precedente chiesa già esistente a più riprese nel periodo compreso tra il 1591 e il 1692. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa della Dormizione Collegamenti esterni Chiesa della Dormizione, su encyclopediaofukraine.com. Chiesa della Dormizione, su lvivcenter.org. URL consultato il 6 marzo 2022 (archiviato dall'url originale il 12 dicembre 2016).
Ontslapeniskerk (Lviv)

De Kerk van de Ontslapenis van de Moeder Gods (Oekraïens: Успенська церква) is de belangrijkste orthodoxe kerk van de stad Lviv, Oekraïne. Geschiedenis De eerste orthodoxe kerk op de plaats werd in opdracht van de Moldavische prins Alexandru Lăpușneanu in de jaren 1547-1549 gebouwd (de kerk wordt daarom ook wel de Walachse kerk genoemd). Rond de plaats van de Ontslapeniskerk ontwikkelde zich een concentratie van activiteiten van de orthodoxe gemeenschap in de stad. Vanaf het midden van de 16e eeuw werd hier de Ontslapenis-broederschap opgericht. Bij de kerk werd een school en drukkerij gebouwd. De eerste kerk brandde echter in 1571 geheel af. De bouw van de huidige kerk na de brand werd vooral mogelijk gemaakt door de aanzienlijke financiële steun van de Russische tsaar Fjodor I, de Griek Constantijn Korniakt, hetman Piotr Konaszewicz-Sahajdaczny en leden van de Moldavische adel. Aan de steun van de tsaar herinnert in de kerk een dubbelkoppige adelaar, symbool van het tsaristische Rusland. De toren en de Kapel van de Drie Hierarchen werden opgericht door de Constantijn Korniakt. De toren wordt beschouwd als een van de meest waardevolle momenten van de Poolse architectuur uit de 16e eeuw. Het complex Het complex bestaat uit een drietal gebouwen: De in het jaar 1631 ingewijde Ontslapeniskerk werd in de stijl van de Italiaanse renaissance ontworpen en gebouwd door Paweł Rzymianin, Wojciech Kapinos en (vanaf 1598) Ambroży Przychylny. De muren worden verdeeld door pilasters, rondbogen en reliëfs en het gebouw heeft drie koepels met daarop lantaarns. Het interieur is ingericht met schilderijen uit de 17e en 18e eeuw en een iconostase van 1773. De glas-in-loodramen dateren uit de periode 1920-1930 en werden gemaakt door de impressionistische schilder Petro Ivanovitsj Kholodnyj. De reliëfs zijn het werk van de meesters van Lemberg: Constantijn en Jacob Koeltsjik. De Kapel van de drie Hierarchen is met de Hemelvaartkerk en de toren verbonden en werd door de architect Peter Krasowski in de jaren 1578-1591 gebouwd. De inwijding vond in 1591 plaats. De eenvoudige, rechthoekige constructie draagt net als de kerk drie koepels bekroond met lantaarns. Pilasters verdelen de gevel in drie delen met in het middendeel een uit steen gehouwen portaal met decoratieve reliëfs. De toren verraadt Byzantijnse, Italiaanse en Poolse invloeden en draagt de naam Korniakt-toren. De bouw van de 65 meter hoge klokkentoren werd mogelijk gemaakt door de Griekse handelaar in wijn, zijde en katoen, Constantijn Korniakt (* Rethimnon- † 01.08.1603 Lemberg). Constantijn Korniakt was lid van de orthodoxe broederschap, deed veel voor de orthodoxe gemeenschap in de destijds door katholieken bestuurde stad en werd na zijn dood in de crypte van de Ontslapeniskerk begraven. Tijdens de Turkse belegering van de stad in 1672 werd de drie verdiepingen tellende toren beschadigd door brand. De herbouw volgde in 1695 door de architect Peter Beber (* Breslau - † 1711 Krakau), die de toren verhoogde met nog een verdieping en van de barokke bekroning voorzag met op de vier hoeken gedraaide pinakels.
Успењска црква у Лавову

Успењска црква у Лавову (укр. Успенська церква) налази се у граду Лавов, Галиција, Украјина. Цркву зову и Влашка црква. Припада украјинској аутокефалној православној цркви. Срква је данас активна и споменик је из доба ренесансе (XVI—XVII век). Опис Успењска црква је подигнута на месту прошле (разрушене) цркве у периоду 1591-1629 од архитекта Павла Романа, Војчеха Капиноша и Амвросија Прихилног. Торањ са звоном подигнут је 1571—1578. године, рад архитекта Петра Барбона. Торањ се данас зове корњактов торањ (молдавско-грчки трговац Константин Корњакт је дао прилог за изградњу торња). Торањ (изађен у 16. веку) спада у једне од лепших примера маниризам у Украјини и један је од симбола Лавова, такође се налази и на грбу града. Црква је подигнута од пара, поред Константина Корнијакта, и од лавовского успењскога братства. Браство је имало добру кооперацију у Лавову, где су имали своју школу и тисак. Изградњу је потпомогао и хетман Петро Конашевич-Сагајдачниј, молдавски бољари Јеремија Могила и Симеон Могила па и руски цар Фјодор I Звонар. Касније, од 1633, син Симеона Могиле, Петар Могила, постане митрополит Кијева, Галиције и све Русије. Место митрополита је држао до своје смрти, и касније је канонизован у свеца у румунској православни цркви, украјинској православној цркви и пољској православној цркви. Данас се код цркве, на ванском делу, налази мемориална плоча Петро Могили. Црква је данас споменик Ренесансе, у највећој мери је то фасада цркве и Капела три Јерарха, изграђена Петром Крашовком, између 1574. и 1591. Корнијактов торањ висок је 65 метара и изграђен око 1570-их. Историја прошлих храмова Прва црква Прва црква на тој локацији је била веч 1340. године када је Кнежевину Галицију-Волинију заузела Краљевина Пољска. Црква је била названа Црква Света три јерарха. Друга црква Од 1547. до 1549. изграђена од ктитора молдавског бољара Александра Лапушнеануја, због код је црква названа Влашла црква. О изгледу цркве мало се зна; имала је подупрту фасаду, три куполе и фреске у унутрашњости. Архитекта је био италијан Петар из Лугана. 1568. вајар Феликс изгради торањ, а изградњу настави Петар Красовски. 1570. део торња се распао, а следече године 1571. црква потпуно изгори у пожару. Тако је православна црква затворена од лавовског Архиепископа Јана Димитрија Соликовског. Спољашње везе Успењска црква (Енциклопедија Украјине) Успењска црква (Урбана историја Централне Европе) Референце
Bąkowice (Ukraina)

Bąkowice (ukr. Буньковичі) – wieś w rejonie samborskim (wcześniej w rejonie starosamborskim) obwodu lwowskiego Ukrainy, nad Strwiążem. Liczy około 566 mieszkańców. Podlega suszyckiej silskiej radzie. Wieś Herburtów w połowie XVI wieku, położona w ziemi przemyskiej. Wieś, położona w powiecie przemyskim, była własnością Jerzego Wandalina Mniszcha, jej posesorem był Stanisław Ciepliński, została spustoszona w czasie najazdu tatarskiego w 1672 roku. W 1823 r. liczyła 195 mieszkańców. W II połowie XIX wieku Bąkowice stanowiły majątek Franciszka Topolnickiego, zakupiony później przez oo. Jezuitów. W 1886 został tam otwarty Zakład Naukowo-Wychowawczy Ojców Jezuitów. Za II RP siedziba gminy Bąkowice w powiecie starosamborskim. Przypisy Bibliografia Mapa WIG Sambor Pas 50 Słup 36 Warszawa 1937 Linki zewnętrzne Bąkowice, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 122 .
Bunkovîci, Starîi Sambir

Bunkovîci (în ucraineană Буньковичі) este un sat în comuna Velîka Sușîțea din raionul Starîi Sambir, regiunea Liov, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Bunkovîci era vorbitoare de ucraineană (98,76%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Буньковичи

Буньковичи (укр. Буньковичі) — село в Хыровской городской общине Самборского района Львовской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 566 человек. Занимает площадь 0,93 км². Почтовый индекс — 82065. Телефонный код — 3238. Ссылки Буньковичи на сайте Верховной рады Украины
Буньковичі

Бунько́вичі — село в Україні, у Самбірському районі Львівської області. Населення становить 566 осіб. Орган місцевого самоврядування -Хирівська міська рада. Історія Сучасне село Буньковичі розташовується на території двох колишніх присілків: Халупки - зараз це перші вулиці по ліву сторону при в'їзді в Буньковичі з Хирова. І Мала Сушиця - територія, яка знаходиться між річкою Стрв'яж і автошляхом Т14-01, який пролягає через село. Саме ж село Буньковичі в той час знаходилось на правому березі річки навпроти міста Хирів. За правління в Галичині Владислава Опольського який протегував німецькій колонізації власниками земель Бунькович у 1374 році став німецький рід Гербуртів, якому було надано у володіння землю в долинах річок Вирва й Стривігор. У XVI столітті власником Бунькович став рід Тарлів. При одруженні Ядвіги Тарло з Єжи Мнішеком Буньковичі були її посагом, і подальшими власниками села став рід Мнішек. В 1672 році Буньковичі були спустошені під час вторгнення татар. У 1823 році в селі проживало 195 жителів. У другій половині дев'ятнадцятого століття Франциск Топольницький придбав Буньковичі у Олександра Мнішка. А вже в 1883 році, Єзуї́тський о́рден купляє у Франциска Топольницького 4 села: Буньковичі (нині частина Хирова), Мала Сушиця (нині село Буньковичі), Сливниця та Поляна і будують на території Буньковичів освітній заклад Колегія єзуїтів і каплиця святого Йосифа. 15 червня 1934 р. село передане з Самбірського повіту до Добромильського. І була утворена гміна Буньковичі (Gmina Bąkowice) до складу якої входили: Буньковичі, Городовичі, Поляна, Сливниця, Слохині і Велика Сушиця.Під час нацистської окупації громада була ліквідована, а її територія була включена до новоствореної громади м. Хирова. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Погода в селі Буньковичі [Архівовано 31 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
Dovzsenko Filmstúdió

A Dovzsenko Filmstúdió (ukránul: Кіностудія імені Олександра Довженка) Ukrajna egyik legjelentősebb, nagy múltú filmvállalata a fővárosban, Kijevben. A Szovjetunió fennállásának idején több mint 900 filmet, köztük számos fesztiváldíjas alkotást gyártottak falai között. A filmgyár mintegy 17,5 hektárnyi területén nyolc filmfelvételi műterem található, köztük van Európa egyik legnagyobb, kb. 2500 m²-es műterme is. Története Az ukrán fővárosban létesítendő állami filmgyár tervét 1925-ben fogadták el. Az építkezés 1927 tavaszán kezdődött, és már ősszel leforgatták az első némafilmet (Vanyka és a Bosszúálló, rendezője Axel Lundin). Ebben a stúdióban készült el az első szovjet hangosított dokumentumfilm, Dziga Vertov A Donyec-medence szimfóniája (1931) című műve. Az első Kijevben forgatott színes filmet, a Szorocsinci vásárt Nyikolaj Ekk rendezte 1939-ben. A filmstúdió leghíresebb rendezője és szervező egyénisége azonban vitathatatlanul Alekszandr Petrovics Dovzsenko volt, aki itt készítette el világszerte ismertté vált alkotásait, köztük A Föld című művét (1930), mely felkerült a világ legjobb filmjeiként elismert Brüsszeli tizenkettő listájára. A stúdió egy másik produkciója, Mark Donszkoj a Szivárvány (1944, oroszul: Raduga) című alkotása az amerikai Filmakadémia legjobb külföldi filmnek járó díját nyerte el. 1941-ben a német támadás elől a filmgyárat Taskent és Ashabad városokba menekítették, ahonnan csak Kijev felszabadítása után költözhetett vissza. 1957-ben a filmvállalat felvette Dovzsenko nevét. A következő évek a filmstúdió legproduktívabb időszakának számítanak, amikor olyan kiemelkedő filmek születtek, mint például a sok országban nagy sikerrel vetített Fekete tollú fehér madár (1971, Jurij Iljenko) vagy Szergej Ioszifovics Paradzsanov zajos nemzetközi sikert aratott filmje, az Elfelejtett ősök árnyai (1964). Az 1960-as évek végén a filmgyárban tv-filmek készítésére szakosodott részleg alakult, és a gyár filmszínészei stúdiószínházat szerveztek. A Szovjetunió felbomlása a filmiparban is komoly problémákat okozott, az 1990-es évek közepétől a kijevi filmgyárban gyakorlatilag szünetelt a produkciós tevékenység. A következő évtizedben újraindult ukrán nemzeti filmgyártás főleg történelmi témájú, például Bogdan Hmelnyickijről vagy Mazeppa hetmanról szóló művekkel jelentkezett. Források A filmstúdió az Internet Movie Database oldalán A filmgyár történetéről a KinoExpert.ru portálon
Studi cinematografici Dovzhenko

Gli Studi Cinematografici Dovzhenko (ucraino: Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка, romanizzato: Natsionalna kinostudiia khudozhnikh filmiv imeni O. Dovzhenka) sono un ex studio di produzione cinematografica sovietico, situato nella Repubblica Socialista Sovietica Ucraina e in Ucraina, che prese il nome dal produttore cinematografico sovietico Oleksandr Dovzhenko nel 1957. Con il crollo dell'Unione Sovietica, lo studio divenne proprietà del governo ucraino. Nel 2000, lo studio cinematografico fu insignito dello status nazionale. Storia Gli studi ebbero inizio negli anni Venti, quando la Direzione Fotocinematografica dell'Ucraina (VUFKU) annunciò una proposta di progetto per la costruzione di una fabbrica cinematografica nel 1925. Tra venti progetti, fu scelto quello di Valerian Rykov, che guidò il suo gruppo di architetti, composto da studenti del Dipartimento di Architettura dell'Istituto d'Arte di Kiev, per la costruzione degli Studi Cinematografici O. Dovzhenko a partire dal 1927. Al tempo, essi costituivano i più grandi studi della Repubblica Socialista Sovietica Ucraina. Sebbene i padiglioni per le riprese fossero ancora incompiuti un anno dopo, la produzione cinematografica era già iniziata. Numerose targhe commemorative sono presenti all'interno degli studi in memoria dei molti produttori cinematografici che vi avevano lavorato in passato. Un padiglione cinematografico è denominato Shchorsivskyi, perché qui Oleksandr Dovzhenko girò il suo film "Shchors". Quest'area degli studi viene attualmente utilizzata come museo. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Studi cinematografici Dovzhenko Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su dovzhenkofilm.com.ua. Кіностудія Довженка (canale), su YouTube. (EN) Studi cinematografici Dovzhenko / Studi cinematografici Dovzhenko (altra versione) / Studi cinematografici Dovzhenko (altra versione), su IMDb, IMDb.com.
Studioul A. Dovjenko

Studioul A. Dovjenko (denumirea originală: în ucraineană Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка, transliterat: Studioul Național Alexandr Dovjenko, odinioară: Киевская киностудия/Kievskaia kionostudia) este principalul studio de producție de filme din Ucraina aflat în Kiev. Cunoscut din vremea URSS sub numele (în rusă Киностудия им. А. Довженко, transliterat: Studioul de film A. Dovjenko) a fost, de la crearea sa în 1927, unul dintre cele mai prolifice studiouri ale erei sovietice. De la independența Ucrainei, aceasta a suferit o scădere semnificativă înainte de a relua să producă filme. Istoric Studioul Dovjenko a fost fondat în 1927 la Kiev. A fost numit după regizorul Olexandr Dovjenko, celebru pentru talentul său liric și epic . Filmografie 1944 Curcubeul (Радуга / Raduga), regia Mark Donskoi 1951 Submarinul PK-8 (В мирные дни / V mirnîe dni), regia Vladimir Braun 1953 Dincolo de Dunăre (Запорожець за Дунаєм / Zaporojeț za Dunaem), regia Vasili Lapoknîș 1956 Mama (Мать / Mat), regia Mark Donskoi 1957 Pavel Korceaghin (Павел Корчагин / Pavel Korceaghin), regia Aleksandr Alov și Vladimir Naumov 1958 Fata din Kiev (Киевлянка / Kievleanka), regia Timofei Levciuk 1958 Steaguri pe turnuri (Flaghi na bașniah, rusă: Флаги на башнях), regia Abram Naroditski 1959 Ivanna (Іванна), regia Viktor Ivcenko 1959 S.O.S. în Cosmos (Небо зовёт), regia Aleksandr Kozîr, Mihail Kariukov 1960 Corabia zburătoare (Летающий корабль), regia Artur Voitețki și Mihail Iuferov 1960 Departe de patrie (Vdali ot rodinî, rusă: Вдали от Родины), regia Aleksei Șvaciko 1961 Anii fecioriei (Годы девичьи / Godî devicii), regia Leonid Estrin 1961 Cine-i de vină? (Повія/Povia, rusă: Гулящая/Guliașaia), regia Ivan Kavaleridze 1964 Golful Elena (Бухта Елены / Buhta Elenî), regia Leonid Estrin, Mark Kovaliov 1963 Numai statuile tac (Molciat tolko statui, ru: Молчат только статуи), regia Vladimir Denisenko 1964 Rachetele nu trebuie să decoleze (Rachetî ne doljnî vzletet, ru: Ракеты не должны взлететь), regia Aleksei Șvaciko 1973 La luptă merg doar „bătrânii” (В бой идут одни 'старики') de Leonid Bîkov Note Vezi și Listă de studiouri de film Olexandr Dovjenko Mosfilm Legături externe
Catedral de Izmaíl

La catedral de la Intercesión de la Santa Madre de Dios (en ucraniano: Свято-Покровський собор), conocida como la catedral de Izmaíl, es una catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en la actual Izmáil, Ucrania. El templo está bajo la jurisdicción de la eparquía de Odesa. Geografía La catedral está ubicada en la avenida Nezalezhnosti de Izmaíl, en el óblast de Odesa. Historia La catedral fue construida gracias a los feligreses y donaciones de comerciantes. En la financiación de la construcción participaron personalmente el conde Mijaíl Vorontsov y también los zares rusos Alejandro I y Nicolás I. El autor del proyecto arquitectónico de la catedral fue Abraham Melnikov (profesor de arquitectura, académico, rector de la Academia Imperial de las Artes), representante del Neoclasicismo tardío.​ Las campanas se fabricaron con armas turcas fundidas La catedral fue consagrada en el otoño del 12 de septiembre de 1831 por el arzobispo Dimitri de Chisináu y Jotín en presencia del metropolitano de Bucarest. Arquitectura La catedral tiene dos altares. El iconostasio del trono en nombre de la Intercesión de la Intercesión de la Santa Madre de Dios consta de iconos de la elegante pintura moscovita. La pintura de las paredes fue realizada por el académico Pavel Piskarev basándose en las pinturas de Víktor Vasnetsov de la catedral de Vladimir en Kiev.​ La columnata de forma ovalada de la catedral se completó en 1936. La altura del templo, incluido el campanario, es de 65 metros.​ Galería Referencias