NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Рубанівське)

Церква Покрови Пресвятої Богородиці — чинна мурована церква у селі Рубанівське, Васильківського району Дніпропетровської області. 30 грудня 2018 року громада Покрови Пресвятої Богородиці ухвалила рішення про перехід під юрисдикцію новоствореної ПЦУ. Намісник — ігумен Василій (Пишний). Заснування Наприкінці XIX сторіччя родова дворянка, вдова надвірного радника Катерина Павлівна Василенко збудувала в своєму маєтку Свято-Покровську «Червону Церкву», згідно з місцевою легендою, на згадку про сина-декабриста. У 1904 році Катерина Павлівна була пострижена в черниці з ім'ям Єлизавета, а в 1907 році зведена в сан ігумені. Після смерті її було поховано в жіночому Свято-Знаменському монастирі, який вона також заснувала наприкінці XIX сторіччя. Незабаром, після революції 1917 року, монастир закрили, черниць розігнали, а багатьох і замордували, труну з останками ігумені Єлизавети викинули на смітник. Місцеві жителі перенесли останки ігумені до Свято-Покровської Церкви. ХХ сторіччя У 1918 році, під час правлення літургії, до церкви увірвалися більшовики, схопили отця Олександра і, вимагаючи віддати цінності, виволокли його на церковний ґанок. За відмову виконати їхні вимоги, замордували його: викололи очі і, зробивши з нього живу мішень, розстріляли й кинули до криниці. Віруючі таємно дістали тіло з криниці й поховали біля вівтарної стіни храму, зрівнявши могилу з землею, для того щоб сховати її. У 1960-і роки XX століття храм був закритий і частково зруйнований. У 1991 році на прохання жителів сіла Рубанівське з благословення Єпископа Гліба храм був відкритий і зареєстрована церковна община. Дах і куполи що були зруйновані, повністю перероблені бригадою робітників з міста Павлограду. Під час ремонту знайшли поховання ієрея Олександра. Останки й облачення залишились частково не зотлілими, їх переклали до труни й перенесли до храму. Біля труни здійснюються зцілення, вирішуються різноманітні життєві потреби віруючих, які із вдячністю шанують пам'ять ієрея Олександра. На XVIII сесії Васильківської районної ради 7 вересня 2001 року було прийнято рішення про створення створити на території Свято-Покровського храму історико-культурного заповідника. У постійне користування православній общині була передана земельна ділянка площею більше 27 гектарів. Територія упорядковується, посаджений фруктовий сад, є город, розбиті квітники, влаштована невелика нижня церква, у дворі — колодязь. Біля храму збереглися поховання священиків і засновника села — козака Прокопа Рубана. Посилання Джерела http://www.mandria.com.ua/u/sightseen/125.html [Архівовано 13 жовтня 2008 у Wayback Machine.] [недоступне посилання — копія] Українське реєстрове козацтво[недоступне посилання з липня 2019] Україна православна(рос.)
Kirche der Fürbitte (Solomjanka)

Die Kirche der Fürbitte (ukrainisch Покровська церква/Pokrowska zerkwa) ist ein orthodoxer Kirchenbau in der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Die Kirche der Fürbitte wurde vom 14. September 1895 bis zum 9. November 1897 zur Erinnerung an den Metropolit von Kiew und Halytsch Platona Horodezkoho durch den Architekten Ipolyt Nikolajew erbaut. Die Kirche ist ein Architekturdenkmal von lokaler Bedeutung und befindet sich auf der Wulyzja Mykoly Ostrowskoho (Вулиця Миколи Островського) 20/1 im Rajon Solomjanka nahe dem Bahnhof Kyjiw-Passaschyrskyj. Sie gehört zur Ukrainisch-orthodoxen Kirche des Kiewer Patriarchats, Eparchie Kiew (Київська єпархія УПЦ КП). Weblinks Offizielle Webseite der Kirche (ukrainisch) Webseite über die Kirche auf relax.ua (russisch) Die Kirche auf old.kiev.ua (russisch) Einzelnachweise
Mariä-Schutz-und-Fürbitte-Kirche (Sutkiwzi)

Die Mariä-Schutz-und-Fürbitte-Kirche (ukrainisch Свято-Покровська церква) ist eine Wehrkirche in Sutkiwzi (Rajon Chmelnyzkyj) in der Ukraine. Geschichte Die Datierung und ursprüngliche Funktion des Gebäudes sind umstritten. Es soll ungefähr im 14. Jahrhundert als Wohnturm errichtet worden sein. 1476 soll es durch die Bemühungen der Besitzer des Dorfes Sutkiwzi zu einer Kirche mit einer Anordnung von Ziegelgewölben auf Rippen und hohen gotischen Dächern im ersten Stock umgebaut worden sein. Die ersten Forscher des Gebäudes, Hryhorij Pawluzkyj und Juchym Sizynskyj, datierten es stattdessen auf das Ende des 16. Jahrhunderts und hielten es für eine zur Verteidigung angepasste Kirche. In der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts wurde über dem Westflügel der Kirche ein zweistöckiger Glockenturm aus Holz errichtet. 1894 wurde das Gebäude umgebaut, wobei ein Teil seiner alten gotischen Formen verloren ging. Während der Sowjetzeit wurde die Kirche zweimal geschlossen. Zuerst von 1939 bis 1942 und dann von 1946 bis 1989. 1990 wurde sie der Religionsgemeinschaft zurückgegeben, die selbst unqualifizierte Reparaturen durchführte, wodurch die Wände durchnässt wurden. In den Jahren 2006 bis 2009 wurde das Gebäude rekonstruiert. Gleichzeitig wurden alle Dächer abgebaut und neue Dächer mit veränderter Höhe, Form und Konfiguration gebaut. Infolgedessen veränderte das Gebäude sein Aussehen und verlor weitgehend seine Authentizität. Heute werden in der Kirche Gottesdienste abgehalten und es gibt dort auch ein Museum. Sie ist ein Baudenkmal von nationaler Bedeutung. Standort und Eigenschaften Die Kirche steht auf einem Hügel am linken Ufer der Uschyzja, einem linken Nebenfluss des Dnister. Auf einem benachbarten Hügel befinden sich die Überreste einer steinernen Burg. Das Auftreten einer Wehrkirche in Sutkiwzi ist darauf zurückzuführen, dass das Dorf auf dem Weg lag, auf dem die Tataren normalerweise in westukrainische Gebiete eindrangen. Daher sollte die befestigte Kirche zusammen mit einer Burg in der Nähe tatarische Angriffe verhindern. Die Kirche hat einen für die Ukraine ungewöhnlichen tetrakonchen Grundriss. Die gotischen Gewölbe der ersten Etage ruhen auf den Außenmauern und dem Mittelpfeiler. Im Inneren sind Schlusssteine mit Wappenschilden erhalten. Die zweite Etage hat Holzdecken. Die Treppen zur zweiten Etage sind aus Stein. Die Mauern haben Schießscharten und die dritte Etage ist eine Verteidigungsgalerie mit Wehrerkern auf Konsolen. Weblinks Einzelnachweise
Cerkiew Pokrowska w Sutkowcach

Cerkiew Pokrowska w Sutkowcach – cerkiew obronna z XV wieku w Sutkowcach. Historia Budynek wybudowano w 1467 roku. Przebudowano ją w XVI wieku oraz na początku XX wieku. Architektura Świątynia została wzniesiona z kamienia i cegły na wzgórzu na rzucie czworoliścia). W centrum znajduje się wieża, otaczając ją cztery apsydy-baszty. Niewysoki parter był wykorzystywany do celów kultowych, natomiast piętro ma charakter obronny. Wewnątrz budynku znajduje się m.in. epitafium Iwana Bałabana. Przypisy
Мікрорайон Пушкарівський

Пушкарівський (раніше Половки) — мікрорайон у Київському районі Полтави. Нинішня назва походить від історичної назви цієї місцевості Пушкарівка. Попередню свою назву мікрорайон отримав від місцевого активіста, члена більшовицької партії на прізвище Половок. Старі люди пам'ятали його виступи на революційних мітингах. У 1919 році його нібито закатували денікінці. Станом на 1936 рік у межах сучасного мікрорайону існувала вулиця Коновалівська, але вже в той час мала проєктну назву "імені Половка". Відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 21 вересня 1984 року № 7665-Х "Про зміну меж міста Полтави" в межі міста Полтави було включено житловий масив Половки загальною площею 529 гектарів. Знаходиться в західній частині міста. В мікрорайоні розташовані: ринки «Великотирнівский» та «Половки», бібліотека, відділення сімейної медицини (від 1-ї міської лікарні), ПТУ № 21, школа № 30, ліцей № 32, школа № 40. У 1987 році, по вулиці Велико-Тирнівській, відкрито пам'ятний знак Мартину Пушкарю — учаснику національно-визвольної війни українського народу та першому полковнику Полтавського полку. 22 липня 2024 року мікрорайон змінив назву на «Пушкарівський» замість «Половки». Примітки Джерела С. Яковенко, Л. Захожа. Коли мовчать архіви // Комсомолець Полтавщини. 24 листопада 1988 року. № 141 (4857). С. 2; Відомості Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки. 02 жовтня 1984 року. № 40. С. 914. Посилання Пам'ятний знак Мартину Пушкарю На районі: новини з Половок Змінок із космосу Полтава. Історичний нарис
Пологи (заказник)

Поло́ги (укр. Пологи) — гидрологический заказник местного значения на Украине. Расположен в пределах Лубенского района Полтавской области. Находится в двух километрах к северо-западу от села Слепород-Ивановка. Площадь заказника составляет 100 га (1 км2). Статус охраняемой территории предоставлен согласно решению Полтавского областного совета от 27 октября 1994 года. Заказник был образован с целью сохранения водно-болотных угодий в пойме реки Слепород. На территории заказника встречаются 5 редких видов растений и 24 редких вида животных. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Пологи
Пологи (заказник)

Поло́ги — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Гребінківського району Полтавської області, за 2 км від села Сліпорід-Іванівка. Площа 100 га. Статус надано згідно з рішенням Полтавської обласної ради від 27 жовтня 1994 року. Перебуває у віданні Майорщинської сільської ради. Статус надано для збереження ділянки заболоченої долини, де водяться різні види птахів, у тому числі лунь польовий, занесений до Червоної книги України. Галерея Примітки Посилання На сайті міста Гребінка Пологи
Київський міський пологовий будинок № 1

Київський міський пологовий будинок № 1 — історичний лікувальний комплекс Печерського району міста Києва. В штаті будинку — близько трьохсот працівників. Усі лікарі мають першу або вищу категорію. Історія Споруджений в 1918 на території старої фортеці. З часу заснування цей пологовий будинок став одним з провідних, поряд з акушерськими клініками Університету св. Володимира, Київського жіночого інституту, акушерсько-гінекологічними відділеннями Київської міської Олександрійської лікарні, міської єврейської лікарні. Незабаром цей пологовий будинок став провідним центром підготовки професіоналів Київського медичного інституту ім. Богомольця (тепер — Національний медичний університет). Тут працювали такі відомі лікарі й акушери, як В. Хатунцев, А. Зозуля, Олександр Лур'є, Олександр Крупський, Л. Мельник, В. Савицький. Багато років головним лікарем успішно працювала С.І.Ребчинська, а медичну службу пологового будинку очолював Пейсахович Г.Й.,заслужений лікар України(1995), педагог і вихованець професійних медичних кадрів. У 1984 на місці старої будівлі було зведено новий п'ятиповерховий корпус, розрахований на 100 акушерських ліжок. 4 нових пологових зали, три операційні, оновлені одно-і двомісні палати. В 1990 році був реконструйований двоповерховий гінекологічний корпус. В останні роки відкрилося 8 індивідуальних пологових залів. У 2010 році створено відділення реанімації та інтенсивної терапії новонароджених, розраховане на 4 ліжка. Відділення має обладнання для лікування і виходжування недоношених дітей, дітей з малою масою тіла та доношених дітей з порушенням раннього періоду адаптації, а також для проведення інфузійної терапії, штучної вентиляції легенів, фототерапії, а також апаратура для моніторингу життєво важливих функцій новонародженого. Посилання Офіційний сайт
Полтавська обласна психіатрична клінічна лікарня імені Олександра Мальцева

Полтавська обласна психіатрична клінічна лікарня імені Олександра Філікісімовича Мальцева — психіатричний заклад у Полтаві. Лікарню було засновано у 1803 році. Догляд за хворими здебільшого зводився до фізичного обмеження. Тільки у 1829 році за ініціативою медика-хірурга О. Я. Матвєєва замість ланцюгів і шкіряних нарукавників почали застосовувати сорочки з довгими рукавами для фіксації «збуджених хворих». У 1870 році постійною медичною комісією при Полтавській губернській земській управі розроблений проект спорудження нової психіатричної лікарні. Проте через брак коштів його не здійснили. Земство приступило до спорудження трьох двоповерхових корпусів на 50 ліжок кожний тільки у 1882 році (проект архітектора Івана Штрома). Закінчили будівництво в 1886 році. Через два роки вступив до ладу окремий корпус трудових майстерень. Головним лікарем був призначений асистент професора Володимира Бехтерєва, Олександр Мальцев (1855—1926), який перебував на цій посаді 40 років (з 1886 року). У 1921 році був здійснений перевід психічно хворих з міської психіатричної лікарні до колонії для психічно хворих. На її території лікарня знаходиться й тепер. У 1932 році при психіатричній лікарні було відкрито перше і тоді єдине в Україні відділення для лікування хворих алкоголізмом. На базі лікарні велася наукова робота (С. О. Бесалько, Г. О. Гольдблант, О. І. Крапивкин, Ф. Д. Пащенко та інші). Звідси вийшли багато науковців та організаторів охорони здоров'я. Серед них Валентин Гаккебуш (один з організаторів психоневрологічного інституту в Києві, 1927 рік), П. І. Коваленко, О. І. Піснячевський, І. Д. Хороша та інші. При лікарні діяв технікум, який готував середній медичний персонал психіатричного профілю. Під час німецько-фашистської окупації (1941—1943) більшість корпусів лікарні було зруйновано або спалено. Відновила діяльність лікарня у вересні 1943 році, а її відбудова тривала до 1962 року. Протягом 1981—1984 років споруджено новий комплекс лікарні. Тепер у її складі понад З0 лікувально-поліклінічних відділень і служб. У 1987 році лікарні присвоєно ім'я Олександра Мальцева. Література «Полтавщина:Енциклопедичний довідник». Довідник. (За ред. А. В. Кудрицького.- К.: УЕ, 1992). Стор. 727—728 (укр.) Посилання Історія Полтави — Полтавська обласна психіатрична клінічна лікарня ім. О. Ф. Мальцева. (укр.)
Полтавский колледж искусств имени Николая Лысенко

Полтавский колледж искусств имени Н. В. Лысенко — одно из старейших учебных заведений Украины, которое было основано в 1903 году как Полтавское музыкальное училище при содействии Д. В. Ахшарумова. С 1953 года заведению присвоено имя основателя украинской композиторской школы Николая Лысенко. С 2019 года заведение имеет современное название. Примечания Литература Сліпак В. Щодо історії заснування Полтавського музичного училища // Українська музична газета. — 2013. — № 4. — С. 12 Ссылки Полтавське музичне училище ім. М. В. Лисенка на сайті www.studclub.poltava.ua Полтавське музичне училище ім. М. В. Лисенка на сайті www.poltava.pl.ua Комишан Юлія Вадимівна. Мистецько-педагогічна діяльність Григорія Левченка (дисертація на здобуття наукового ступеня доктора фiлософiї). Полтава, 2021. 822 с. Взято з https://drive.google.com/file/d/1GZaF6QK4AVhTQEyzdd6zkJuYnB4w1ir4/view
Полтавське (озеро)

Полта́вське — заплавне озеро в лівій заплаві річки Дніпро в межах Черкаського та Золотоніського районів Черкаської області України. Озеро розташоване на південний захід від села Сушки, в урочищі Склярове. Має стік на схід до затоки-плеса Дніпра через коротку та вузьку протоку. Водойма має підковоподібну форму, більша половина якої простягається з північного заходу на південний схід. Довжина більшої північної частини становить 770 м, меншої — 600 м, а ширина коливається від 110 до 190 м. Глибина коливається від 0,5 до 1,0 м. Озеро використовується для риболовлі.
Полтавский завод медицинского стекла

Полтавский завод медицинского стекла (укр. Полтавський завод медичного скла) — промышленное предприятие в городе Полтава. История 1928 - 1991 В 1928 году в Харькове была создана мастерская по изготовлению лабораторной и медицинской посуды из привозного стекла, которая начала выпуск пробирок, пипеток, бутирометров, термометров и другой стеклянной посуды. В 1930 году мастерская была переведена из Харькова в Полтаву, и 5 июля 1931 года в эксплуатацию была введена Полтавская фабрика термометров (второе в СССР предприятие, способное производить термометры), общая численность работников которой составляла 120 человек. В следующие годы ассортимент выпускаемой продукции увеличился - фабрика освоила производство песочных часов. В 1936 году фабрика была реконструирована: были расширены производственные площади, установлена новая система вентиляции. До начала Великой Отечественной войны на фабрике работало свыше 300 человек. В период немецкой оккупации фабрика была полностью разрушена, но уже осенью 1943 года на предприятии начались восстановительные работы. В 1947 году фабрика была переименована в стеклянный завод, поскольку производство ртутных термометров было прекращено и завод перешёл на выпуск ампул, стеклянной медицинской посуды, лабораторного оборудования и измерительных приборов. В 1966-1978 годы завод была произведена техническая реконструкция завода. В 1986 году было создано производственное объединение «Полтавмедстекло», головным предприятием которого стал Полтавский завод медицинского стекла. В этом же году на заводе было освоено производство нового типа портативных ингаляторов. После введения в эксплуатацию оборудования по литью пластмасс, в конце 1980-х годов Полтавский завод медицинского стекла первым в СССР освоил производство медицинских распылителей-дозаторов жидкости. После 1991 В мае 1995 года Кабинет министров Украины включил завод в перечень предприятий, подлежащих приватизации в течение 1995 года. В 1996 году завод был преобразован в открытое акционерное общество. В августе 1997 года завод был включён в перечень предприятий, имеющих стратегическое значение для экономики и безопасности Украины. По состоянию на начало 2014 года, завод входил в перечень ведущих промышленных предприятий Полтавы. Примечания Литература П. Н. Ємець, О. П. Самойленко. Полтавщина в роки Великої Вітчизняної війни. Харків, 1965 Л. М. Остроушко. Полтава. Харьков, "Прапор", 1980.
Полтавський завод медичного скла

ВАТ «Полтавський завод медичного скла» — підприємство з високотехнологічного виробництва медичного скла марки УСП-1 першого гідролітичного класу, спеціалізується на виробництві склотрубки та виробів із неї; головний офіс міститься в місті Полтаві. Історія У 1928 році в Харкові була заснована майстерня по виготовленню лабораторних і медичних виробів з привозного скла. Майстерня нараховувала 30 чоловік і виготовляла пробірки хімічні і лабораторні, піпетки, бутерометри і нескладні технічні термометри. У 1930 році майстерня з Харкова переведена до Полтави і перетворена на фабрику «Термометр». Фабрика випускала той самий асортимент продукції і також освоїла виробництво піскових годинників. У 1936 році була проведена реконструкція фабрики: розширені виробничі площі, встановлена сучасніша вентиляція. На фабриці в той час вже працювало понад 300 чоловік. В період окупації Полтави фашистами фабрика була повністю зруйнована. В 1943 році після визволення міста на фабриці почалися відбудовні роботи, тому що її продукція була необхідна фронтовим шпиталям. В 1947 році фабрика була перейменована на скляний завод, а через те що завод знаходився в зоні житлової забудови, шкідливе виробництво ртутних термометрів було припинено і завод перейшов до випуску ампул, медичної склотари, вимірювальних і лабораторних приладів. В 1966 році частина заводу була переведена на новий майданчик по вулиці Європейська, після завершення першої черги будівництва. Вперше в Україні була введена в дію скловарна піч прямого нагріву і основна маса продукції почала вироблятися із склодроту власного виробництва. В 1978 році було завершено будівництво другої черги заводу і завод почав працювати на одному промисловому майданчику за адресою: вул. Європейська, 158, де і знаходиться по теперішній час. У 1986 році утворено виробниче об'єднання «Полтавмедскло», головним підприємством якого став Полтавський завод медичного скла. У 1987 році освоєно серійний випуск мініатюрного рідинного розпилювача «Мінікрон» та інші. Утворена дільниця лиття із пластмас у цеху № 3. В 1996 році в результаті реорганізації державної власності Полтавський завод медичного скла був перетворений у Відкрите акціонерне товариство «Полтавський завод медичного скла». Література «Полтавщина:Енциклопедичний довідник». Довідник. (За ред. А.В.Кудрицького.- К.: УЕ, 1992). Стор. 754 (укр.) Посилання http://www.medicalglass.com.ua (рос.) Історія Полтави — Завод медичного скла (укр.)
Полтавський літературно-меморіальний музей Володимира Короленка

Полтавський літературно-меморіальний музей В. Короленка — музей у Полтаві присвячений російському письменнику та публіцисту Володимиру Короленку. Знаходиться у зеленій зоні Шевченківського району на вулиці Короленка. Історія Російський письменник Володимир Короленко жив у Полтаві з вересні 1900 року. У 1903 році він з родиною оселився у будинку на Мало-Садовій вулиці, що пізніше була перейменована на його честь. У цьому будинку Короленко помер 25 грудня 1921. Він був похований поряд зі своєю садибою, нині це територія міського парку «Перемога». У 1928 році, з нагоди 75-річниці Короленка, окупаційною більшовицькою владою було організовано виставку «Життя і творчість Володимира Короленка». На її основі у 1940 році був створений музей, завідувачем якого була призначена донька Короленка — Софія. Колекція й експозиції Нині до музейного комплексу входять: меморіальна садиба — пам'ятка історії кінця XIX–поч. ХХ століть, флігель, де міститься виставкова зала, та могила письменника і його дружини на території міського парку «Перемога». Музейна експозиція містить понад 10 тисяч експонатів, серед яких особисті речі Короленка та його родини, велика бібліотека, твори образотворчого мистецтва, рукописи циклу сибірських оповідань, «Історії мого сучасника» тощо. Заходи Працівники музею відродили традицію дому Володимира Короленка проводити літературно-мистецькі вечори, новорічні дитячі свята «Біля Короленківської ялинки». Науково-пізнавальний театралізований захід «Душа Короленківського дому», приурочений до 130-ї річниці від дня народження Софії Володимирівни Короленко, 11 листопада 2016 року. Вечір пам'яті В. Г. Короленка, 23 грудня 2016 року. Цікаві факти У різні роки у садибі бували Іван Тобілевич, Панас Мирний, Михайло Коцюбинський, Валентин Катаєв, Іван Козловський. Див. також Літературно-меморіальний музей В. Г. Короленка Русифікація України Примітки Джерела та література Маркітан Л. П. Полтавський літературно-меморіальний музей В. Г. Короленка // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2011. — Т. 8 : Па — Прик. — С. 372. — ISBN 978-966-00-1142-7. Полтавський літературно-меморіальний музей В. Короленка на сайті «Рідна країна — Світоглядний портал»