NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Klevan Castle

Klevan Castle (Ukrainian: Клеванський замок) is one of the oldest forts in Volynia, Ukraine. It was built in the mid-15th century by Prince Michael Czartoryski in order to control a ford over the Stubla River. Klevan was the main seat of the Orthodox princely house of Chortoryisk until its members converted to Catholicism in the 17th century. After that the castle was given to a Jesuit school. After the partitions of Poland the castle was confiscated by the Habsburgs, and stood untenanted. Its western wall was pulled down in the 19th century. The remaining portions include two towers, three fortified buildings, and a high four-arched bridge leading to the main gate. History A description of the castle from 1605 has been preserved. The main protective role was played by the western tower, fortified with a stone bastion. The eastern tower served as a Zeichhaus (arsenal). The castle quickly lost its defensive function, and in 1632 the building was given to the Jesuits, who set up their college here. Probably, they were the owners of the castle until the end of the 18th century. Thus, the castle was not a magnate's residence with a palace, like Korets Castle. After the first partition of the Polish-Lithuanian Commonwealth, the lands were ceded to the Habsburg monarchy (since 1804 to the Austrian Empire). By order of Emperor Joseph II, the Jesuits' property was confiscated in 1773. After the subsequent partitions of the Polish-Lithuanian Commonwealth, the territory was ceded to Russia. At the turn of the 18th and 19th centuries, the castle stood empty. In 1817, the eastern wall of the castle was dismantled. The building materials were used to construct two wings intended for a Polish gymnasium. In the period 1817-1831 it was used as a Polish gymnasium, which was liquidated by the tsarist regime after the Polish national liberation uprising. The slow destruction of the castle buildings continued during the tragic events of the 20th century. References Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. Киев: Будивельник, 1983–1986. Том 3, с. 328. External links Media related to Klevan Castle at Wikimedia Commons
Zamek w Klewaniu

Zamek w Klewaniu – główna rezydencja Czartoryskich herbu Pogoń Litewska zbudowana w 1475 w roku w Klewaniu przez ks. Michała Czartoryskiego, starostę bracławskiego. Budowę dokończył jego syn Fiodor Michałowicz Czartoryski. Historia Zamek w Klewaniu od końca XV wieku stał się główną rezydencją polskich książąt Czartoryskich. W 1653 roku podczas jednego z licznych w tym okresie najazdów tatarskich zamek zdołał się obronić chociaż uległ silnemu zniszczeniu. Część zamku przebudowano w 1817 r., gdy właścicielem był ks. Konstanty Czartoryski. Ścianę wschodnią złamano i dodano dwie oficyny. Umieszczono w nim polskie gimnazjum – szkołę powiatową. Było ono wyposażone przez księcia w liczną bibliotekę, pracownie fizyczną i mineralogiczną, ogród botaniczny; zapewniono także bezpłatnie mieszkania dla nauczycieli oraz lekarza, lekarstwa z apteki i stypendium dla biednych dziewcząt i uczniów. Gimnazjum zostało zamknięte w 1831 roku przez Rosjan, którzy przenieśli je – wraz z bogatymi zbiorami – już jako gimnazjum rosyjskie do Równego. Czartoryscy w 1860 r. sprzedali swoje dobra carowi Aleksandrowi II, a w dawnym ich pałacu mieścił się zarząd wołyńskich apanaży. Później, do I wojny światowej greckokatolickie seminarium duchowne. W czasie I wojny światowej podczas walk austriacko-rosyjskich w 1915 r. budynek został zrujnowany: pozbawiony okien i dachu. W II Rzeczypospolitej w odrestaurowanym wówczas zamku mieściła się szkoła. W latach 30. funkcjonował zakład poprawczy. Z pierwotnej warowni zachowała się wówczas wieloboczna baszta. W 1992 roku opuszczony zamek strawił pożar. Położenie, architektura Zamek stał na wysokim urwisku nad rzeką Stubłą. Szczególnie malowniczo przedstawiał się przy wjeździe do miasta od zachodu, szosą od strony Łucka i Ołyki. Otaczały go niegdyś mury obronne z narożnymi wieżami oraz fosami z wodą, przez które wiódł zwodzony most. Przypisy Bibliografia Filip Sulimierski, Bronisław Chlebowski, Władysław Walewski, Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, t. IV, Warszawa, 1880–1902, s. 139-140. Linki zewnętrzne Klewań, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IV: Kęs – Kutno, Warszawa 1883, s. 139 . Zamek w Klewaniu Archiwalne widoki i publikacje o zamku w bibliotece Polona
Клеванський замок

Кле́ванський за́мок — залишки оборонної споруди зі збереженими віадуком, двома кам'яними вежами «Пунтоне» та корпусами колишнього духовного училища. Розташований у західній частині смт Клевань, що в Рівненському районі Рівненської області. Історія Відомості про первісну фортецю датовані 1475 роком. Саме село в письмових джерелах вперше згадано під 1458 роком як власність князя Михайла Чорторийського. Фортецю розташували на узвишші біля річки Стубли. У 1495 році його син князь Федір Чорторийський, луцький староста, добудував замок, оточив його міцними кам'яними стінами і глибоким ровом, який заповнювався водою Стубли. Тоді ж по кутам було зведено дві муровані вежі «пунтоне» — п'ятикутні в плані. Одна вежа захищала в'їзну браму, а інша — контролювала підступи до замку з боку річки. Обидві вежі відносно непогано збереглися, особливо східна. Товщина їх цегляних стін в деяких місцях досягала 3,8 м. Третя башта, що не збереглася до наших днів, була дерев'яною. Закінчилася побудова замку в 1561 році. Збережено опис замку за 1605 рік. Головну захисну роль відігравала західна вежа, зміцнена кам'яним бастіоном. Східна вежа слугувала цейхгаузом (арсеналом). Замок швидко втрачав оборонну функцію і в 1632 р. споруду віддали єзуїтам, які влаштували тут свій колегіум. Ймовірно, вони й були господарями замку до кінця 18 ст. Отже, замок не був магнатською резиденцією з палацом, як Корецький замок. Після першого поділу Речі Посполитої землі відійшли до Габсбурзької монархії (з 1804 року Австрійської імперії). За наказом імператора Йозефа II у 1773 р. майно єзуїтів конфіскували. Після наступних поділів Речі Посполитої територія відійшла до Росії. На зламі 18—19 століть замок стояв пусткою. У 1817 р. східний мур замку розібрали. Будівельні матеріали використали для побудови двох флігелів, призначених для польської гімназії. У період 1817—1831 рр. використовувався як польська гімназія, яку царат ліквідував після польського національно-визвольного повстання. Повільне руйнування замкових споруд продовжилося під час трагічних подій 20 століття. Забудова Випадково збереглися: дві напівзруйновані вежі, краще збереглася східна, віадук (побудований з цегли) над ровом, будівлі колишнього духовного училища 2- та 3-поверхові, спрощеної провінційної архітектури. Дахи зруйновані. Будівлі стоять пусткою, руйнуються, ніяк не використовуються (станом на 2005 рік). фрагменти фортечних мурів. Галерея Див. також Тунель кохання Бібліографія Атаманенко В. Описи волинських маєтків князів Чорторийських XVI ст. // Минуле і сучасне Волині та Полісся. — Луцьк, 2010. — Вип. 37: Сторінки історії Камінь-Каширщини. Лесик О. Замки та монастирі України. — Львів, 1993. Стеллецкий Б. Клеванский замок: Историческая справка. — Киев, 1911. (рос.) Peters Stanisław (Równe). Węndrówka po zamkach-urzędach i pałacach szkołach Wołynia // Kurier Literacko-Naukowy. — 1936. — № 5. — S. 11. (пол.) Посилання Клевань на сайті «Замки та храми України» Ірини Пустиннікової. [Архівовано 23 Грудня 2010 у Wayback Machine.] Володимир Ящук (м. Радивилів). Фотоальбоми і нариси, Клевань, фото 2009 р. [Архівовано 6 Червня 2011 у Wayback Machine.]
Кливини

Кливини (у XIX ст. — Клевин, Рудня-Кливини, Рудня Клеванська.) — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Географія У селі річка Рудава впадає у річку Іллю, ліву притоку Ужа. Історія Село розміщується за 27 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне), і за 7 км від колишньої залізничної станції Товстий Ліс. Лежить на р. Ілля. Час виникнення села невідомий. 1864 року у селі мешкало 106 осіб, 1887 року — 139 осіб, селян та різночинців. Поблизу села існували лісопильний та смоляний заводи. 1900 року у 47 дворах мешкало 288 осіб. Мешканці займалися хліборобством. 1928 року поблизу села пройшла залізниця, на якій з часом було відкрито зупинний пункт. За даними «Історії міст і сіл УРСР», «Кливини — село, центр сільської Ради. Населення — 331 чоловік. Сільській Раді підпорядковані населені пункти Весняне й Стара Рудня. У Кливинах міститься виробнича бригада колгоспу ім. Куйбишева, центральна садиба якого — в селі Діброві. У селі є початкова школа, клуб, бібліотека.» (дані 1971 року). Проте десь у середині 1970-х років село втрачає статус центру сільської ради. Центр сільської ради було перенесене у село Весняне. Адміністративний довідник 1979 року вказує вже Веснянську сільську раду. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі проживало близько 290 мешканців. Село підпорядковувалося Веснянській сільській раді Поліського району. Село було повністю відселене 10 червня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Мешканців села було переселено до сіл Гланишів та Єрківці (Бориспільський район). На момент евакуації населення села становило 175 осіб. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Примітки Джерела Домінік П'єр Де ля Фліз. Кливини // Медико-топографічний опис державних маєтностей Київської округи з зображенням деяких природних витворів рослинного і тваринного світу, разом із статистикою кожного села, їхнім виглядом, зробленим з натури, зображенням селянських костюмів та географічною картою Київської округи. — К., 1854. — С. 902—904. Список населенных мест Киевской губернии. К,1900; (рос.) Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Кливини [Архівовано 31 Жовтня 2020 у Wayback Machine.] Кливини [Архівовано 20 Грудня 2012 у Wayback Machine.]
Кобринка (притока Стугни)

Кобринка — річка на Придніпровській височині, права притока Стугни. В середні віки називалася Лукавицею. На ній розташоване місто Обухів. Здобула славу будучи улюбленим місцем для прогулянок Олександра Репетія, про що було розказано в мемуарах, що він писав Тетяні Володимирівні, в молодості. Опис Кобринка має два витоки — один знаходиться за 200 м на захід від траси Київ-Знам'янка, інший — дещо за 1 км північніше (витоком є невелике озеро). Неподалік від того озеро обидва витоки зливаються у єдину річку. У Обухові русло річки дуже звивисте, річка хоч і тече на північ, весь час змінює напрям течії (північно-східний, потім північно-західний, далі знову північно-східний). На річці багато озер і невеликих ставків. Оскільки річка тече містом, через неї перекинуто багато невеликих мостів. У кінцевій частині річка частково тече під землею і про неї нагадує ланцюжок озер вздовж картонно-паперового та біохімічного заводів. Впадає у озеро на Стугні північніше біохмічного заводу. Література Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3.
Ковшилівка

Ковшилівка (старі назви — Мала Ковшилівка, Велика Ковшилівка) — колишнє село в Україні, яке було відселено через наслідки аварії на ЧАЕС і зняте з обліку 1999 року через відсутність населення. Знаходиться в Поліському районі Київської області, за 12 км від колишнього райцентру містечка Поліське (Хабне). Розташоване на лівому березі річки Уж. Історія Час виникнення села невідомий. У XIX ст. це було 2 села — західна частина називалася Велика Ковшилівка, східна — Мала Ковшилівка. У 1864 році у обох селах налічувалося 20 дворів та мешкало 108 осіб, 1886 року тут мешкало вже 250 осіб. З 1836 по 1886 роки у Великій Ковшилівці діяла відома у свій час паперова фабрика київського купця Семена Личкова. Фабрика мала новітнє англійське устаткування, 1864 року на ній працювало близько 100 робітників. 1876 року фабрика згоріла. 1900 року у селі 37 дворів, мешкало 225 мешканців, що займалися здебільшого землеробством. Село підпорядковувалося Мартиновицькій волості Радомисльського повіту. У 1980-х роках у селі було 84 господарства та населення становило близько 170-250 осіб. На момент евакуації кількість населення становило 135 осіб, 64 господарств. Село підпорядковувалося Варовицькій сільській раді Поліського району. Село було повністю відселене 15 серпня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Внаслідок сильного радіаційного забруднення усіх мешканців було переселено до села Рудня-Димерська. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2015 році. Територія села згоріла під час лісових пожеж в Чорнобильській зоні у квітні 2020. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Ковшилівка. [[25 липня 2019 Архівовано] з першоджерела }.] Джерела Похилевич Лаврентий. Сказания о населенных местностях Киевской губернии. — К., 1864. — С. 160. Список населенных мест Киевской губернии. — К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. — Біла Церква : Видавець О. Пшонківський, 2007. Примітки
Козельщанский Рождество-Богородичный монастырь

Козельщанский (Козельщинский) Рождество-Богородичный женский монастырь — монастырь Кременчугской епархии Украинской православной церкви. История Монастырь был основан около часовни, в которой стояла чудотворная Козельщанская икона Божией Матери, которая помогла исцелиться дочери графов Капнистов — владельцев имения в Козельщине. Часовня сооружена в 1881 году. Рядом в 1881—1883 годах была построена церковь Рождества Пресвятой Богородицы, открыта больница и аптека. 13 марта 1885 года Святейший синод разрешил основать в Козельщине православную общину. В 1886 году прибыли первые 20 общинниц во главе с монахиней Золотоношского Красногорского монастыря Олимпиадой. В 1887 году сооружён странноприимный дом, дом причта. В 1888 году в общине организовали школу живописи, двухклассную церковноприходскую школу для девушек, а позже и для мальчиков. В 1891 году освящена каменная церковь в честь Преображения Господня, а община преобразована в монастырь. В 1900—1906 годах по проекту архитектора Носова возведён соборный храм в честь Рождества Богородицы. Во время Русско-японской войны 1904—1905 годов при монастыре действовал лазарет. В 1929 году монастырь был закрыт и осквернён: в соборе устроили театр, в монастырских зданиях разместили больницу, учебные заведения и различные учреждения и организации. Козельщанскую икону Божией Матери монахини тайно вывезли, долго прятали в разных местах у надёжных людей. Последнюю игуменью монастыря Олимпиаду (Вербицкую), которая скрывалась в Полтаве, арестовали в 1937 году и после пыток расстреляли. В 1942 году во время немецкой оккупации монастырь возобновил деятельность, в 1949-м вновь закрыт советской властью, при этом 107 монахинь и послушниц перевели в Лебедин. Возрождение монастыря началось в 1990 году, когда храм Рождества Пресвятой Богородицы вернули православной общине. В 1992 году обитель возглавила игуменья Ираида (Кравцова), вернули «из подполья» Козельщанский образ Божией Матери. 22 февраля 1993 года его выставили для поклонения в Свято-Троицкой церкви Кременчуга, а на следующий день чудотворная икона вернулась в родную обитель. Примечания Ссылки Козельщинська Богородиця. РІСУ — Релігійно-інформаційна служба України. 13 листопада 2009 (укр.) (Дата обращения: 20 декабря 2019) Страница монастыря в православной социальной сети «Елицы». (Дата обращения: 20 декабря 2019)
Різдва Богородиці Козельщинський жіночий монастир

Різдва Богородиці Козельщинський жіночий монастир — чинний жіночий монастир УПЦ МП. Історія Заснований біля каплиці, в якій було встановлено ікону Козельщинської Богоматері, яка допомогла зцілитися доньці графів Капністів — володарів маєтку в с. Козельщині. Каплицю збудовано у 1881 році. Поруч 1881—1883 зведено храм Різдва Пресвятої Богородиці, відкрито лікарню й аптеку. 1885 Синод дозволив заснувати православну громаду. 1886 прибули перші 20 жінок на чолі з монахинею Золотоніського Красногірського монастиря Олімпіадою. 1887 споруджено «странноприимный дом», будинок причту. 1888 засновано школу живопису, першим вчителем якої був Г.М. Глущенко; двокласну церковнопарафіяльну школу для дівчат, а згодом для хлопчиків. 1891 освячено муровану Преображенську церкву, а парафію перетворено на монастир. 1900—1906 за проєктом архітектора С.В. Носова зведено собор Різдва Богородиці. Під час російсько-японської війни 1904—1905 при монастирі діяв лазарет. У 1928 почалося паломництво до Козельщинського монастиря Переважно жінки з дітьми йшли до нього 90 верст за свій рахунок. Коли їх питали, навіщо ви туди йдете, навіщо витрачаєте останню копійку, вони відповідали: «Підемо з нами, і дізнаєшся», на цьому припиняли будь-які розмови, і рухалися далі. У монастирі прочанам роздавали відозви українськиї єпископів. Після цих подій у 1929 року за наказом більшовицької влади монастир був закритий. У соборі влаштували театр, у монастирських будівлях розташували лікарню, навчальні заклади та різні установи й організації. Ікону Божої Матері черниці таємно вивезли, довго переховували у різних місцях у надійних людей. Останню ігуменю монастиря Олімпіаду (Вербицьку), яка переховувалася у Полтаві, заарештували 1937 року і після страшних катувань розстріляли.[3] Реабілітована Полтавською обласною прокуратурою 22 червня1990 року. 18 квітня 2008 року засіданням Св. Синоду УПЦ колишня ігуменя Козельщинського монастиря Олімпіада ІІ була причислена до лику місцевошанованих святих. Вшанування пам"яті —2 червня, в день її народження. 1942 під час німецької окупації монастир відновив діяльність. У 1949 знову закритий радянською владою, 107 черниць і послушниць переведено до Лебедина. 1990 року храм Різдва Пресвятої Богородиці повернули православній громаді. 1992 року обитель очолила ігуменя Іраїда (Кравцова). Повернули «з підпілля» образ Козельщанської Богоматері. 22 лютого 1993 року його виставили для поклоніння у Свято-Троїцькій церкві Кременчука, а наступного дня чудодійна ікона повернулася у рідну обитель. Примітки Джерела Полтавщина : енциклопедичний довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — Київ : Українська Енциклопедія, 1992. — С. 1024. — ISBN 5-88500-033-6. Жук В.Н., Сердюк Г.Д. Перлина Козельщини. Сторінки з історії Козельщинського Різдва Богородиці жіночого монастиря./вид. 3-тє, перероблене і доповнене.—Полтава: АСМІ, 2017.— 238 с.,з іл. ISBN 978-966-7653-79-2 Посилання
Козятинська міська рада

Козя́тинська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Козятинської міської громади у Вінницькій області, Хмільницькому районі, з адміністративним центром у місті Козятині. Загальні відомості Територія ради: 10 км² Населення ради: 25 150 осіб (станом на 1 вересня 2015 року) Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Голова ради: Єрмолаєва Тетяна Миколаївна Секретар ради: Римша Тетяна Аркадівна Керівний склад ради Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК Депутати VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Депутати VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України Результати виборів депутатів ради Склад Козятинської міськради
Kolesnîkî, Ovruci

Kolesnîkî (în ucraineană Колесники) este localitatea de reședință a comunei Kolesnîkî din raionul Ovruci, regiunea Jîtomîr, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, toată populația localității Kolesnîkî era vorbitoare de ucraineană (100%). Note
Колесники (Овруцький район)

Колесники́ — колишнє село в Україні, в Овруцькому районі Житомирської області. Історія За даними перепису 2001 року населення становило 10 осіб (у 1981 році — 80 осіб, у 1989 році — 59 осіб), усі вони вказали українську мову рідною. Внаслідок Чорнобильської катастрофи 1986 року село увійшло до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). Зняте з обліку 23 квітня 2008 року через відсутність постійного населення. Село було майже повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Село було центром Колесниківської сільради (сільській раді були підпорядковані села Збраньківці, Личмани, Сидори, Стовпичне та селище Магдин), після зняття з обліку села Колесники центр сільської ради було перенесено до села Личмани. Мешканців села було переселено до села Зеремля. Примітки
Колиндянська сільська рада

Колиндя́нська сільська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Колиндянської сільської громади в Чортківському районі Тернопільської области. Адміністративний центр — с. Колиндяни. Загальні відомості Колиндянська сільська рада утворена в 1939 році. Територія ради: 156,7 км² Населення ради: 6 694 осіб (2020) Територією ради протікає річка Нічлава Старостинські округи Історія Перша сільська рада утворена у вересні 1939 року. У квітні 1944 році сільська рада відновлена. До 2015 року — адміністративно-територіальна одиниця у Чортківському районі Тернопільської области з територією 18,845 км² та населенням 1 759 осіб (станом на 2001 рік). 29 липня 2015 року стала центром Колиндянської сільської громади. Склад ради Рада складалася з 22 депутатів та голови. Керівний склад попередніх скликань Голови ради Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Секретарі ради Депутати VIII скликання За результатами місцевих виборів 2020 року депутатами ради стали: VII скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: VI скликання За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: V скликання За результатами місцевих виборів 2006 року депутатами ради стали: IV скликання За результатами місцевих виборів 2002 року депутатами ради стали: III скликання За результатами місцевих виборів 1998 року депутатами ради стали: II скликання За результатами місцевих виборів 1994 року депутатами ради стали: I скликання За результатами місцевих виборів 1990 року депутатами ради стали: Примітки Джерела Лист Архівного відділу Чортківської РДА від 8 серпня 2019 року № 463. Колиндянська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Колос (стадіон, Збараж)

Стадіон «Колос» — спортивна футбольно-легкоатлетична споруда у м. Збаражі Тернопільської області. Відновлений та відкритий 15 жовтня 2011 року на день міста. На стадіоні до реконструкції були дерев'яні лавочки, а з іншого боку три ряди для стоячих вболівальників. Також було табло, та ніхто й гадки немає, коли воно востаннє працювало. Біля стадіону стоїть ФОЗ. Розміри поля 105x68. Встановлено освітлення та нове електронне табло. Нині місткість стадіону понад 5000 глядачів. Арена є домашньою для місцевого ФК «Галич». Посилання
Комплекс Школьникова

Комплекс Шко́льникова — комплекс будинків в Черкасах, збудований єврейським купцем Школьниковим в XIX столітті. Комплекс із трьох старовинних будинків знаходиться навпроти дитячого парку на вулиці Хрещатик. На фронтоні головного будинку видніються лише дві цифри — «18…», тож встановити точний рік спорудження неможливо. Історики вважають власником цих будинків єврейського купця першої гільдії Школьникова. Із головним будинком аркою з'єднані ще бічні два — збудовані у 1901 та 1909 роках відповідно. Тут розміщувалися радянські установи, жили родини офіцерів. Під час окупації Черкас у роки Другої Світової війни у будинках розміщувались німецькі установи. Потім будинки заселили черкасці, які живуть тут і нині. А в правому будинку (будинок № 191) комплексу розміщене обласне управління ЖКГ. Галерея Дивись також Будинок Школьникова Посилання Прес-Центр - Застигла симфонія Черкас