NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Літературно-меморіальний музей-садиба М. Т. Рильського (Романівка)

Романівський літературно-меморіальний музей-садиба родини Рильських — літературно-меморіальний музей, присвячений життю і творчості видатного українського поета-лірика Максима Тадейовича Рильського, розташований у селі Романівці Попільнянського району Житомирської області; культурно-просвітній і туристичний осередок району. Діє на правах відділення-філії Житомирського краєзнавчого музею. Загальні дані Романівський літературно-меморіальний музей-садиба родини Рильських міститься у меморіальному приміщенні, яке належало родині Рильських, й розташований за адресою: 13531, с. Романівка, Попільнянський район, Житомирська область, Україна. Музей працює для відвідувачів щоденно, крім неділі та понеділка, з 10-ї до 18-ї години. Кожна остання субота місяця — день безкоштовного сімейного відвідування музею. Історія, експозиції та діяльність музею Літературно-меморіальний музей-садиба М. Т. Рильського у Романівці Попільнянського району Житомирської області був відкритий для відвідувачів у 1991 році. Літературна експозиція розміщена у 4-х залах меморіального приміщення, яке належало сім'ї поета, де пізніше була відкрита сільська школа, в якій вчителював М. Т. Рильський у 1921—1923 роках. Музейна кімната при школі була відкрита у 1965 році. Після переселення школи у спеціально побудоване приміщення почалось створення літературно-меморіальної експозиції. В експозиції Романівського літературно-меморіального музею-садиби родини Рильських — матеріали про батьків та родину поета; експонати, що пов'язані з життям М. Т. Рильського в Романівці, а також численні документи, книги, фотографії, особисті речі, які розповідають про творчий шлях, громадську діяльність, захоплення видатного українського поета та про життєві долі багатьох талановитих людей так чи інакше пов'язаних з родиною Рильських. Щороку, коли зацвітає бузок, організовується й проводиться літературно-мистецьке свято «Романівська весна» — свято краси рідного слова, рідної пісні, свято шани славному роду Рильських. У літературно-меморіальному музеї-садибі родини Рильських в Романівці увазі відвідувачів пропонується різноманітна тематика екскурсій для різних вікових категорій, зокрема для учнівської та студентської молоді. Є також актова зала, придатна для проведення семінарів, конференцій, творчих зустрічей тощо. Галерея (жовтень 2009 року) Див. також Рильський Максим Тадейович Київський літературно-меморіальний музей Максима Рильського Джерела та посилання Літературно-меморіальний музей-садиба М. Т. Рильського на www.prostir.museum («Музейний простір України») [Архівовано 29 липня 2009 у Wayback Machine.] Кушнір Ліна Аристократ із вудкою. Цьогоріч виповнилося 110 років від дня народження поета й академіка Максима Рильського. [Архівовано 13 травня 2008 у Wayback Machine.] // «Україна молода» № 156 за 26 серпня 2005 року
Ліцей «Інтелект»

Ліцей «Інтелект» — освітній заклад у Дарницькому районі міста Києва, прос. Бажана, 34-А, який є структурним підрозділом Національного Технічного Університету України «Київський Політехнічний Інститут імені Ігоря Сікорського». Викладання здійснюється українською мовою із поглибленим вивченням англійської мови. Історія становлення ліцею 1989 — створення на базі Київського політехнічного інституту та сзш № 75 Печерського району м. Києва експериментальних класів інженерно-фізичного профілю. 1991 — переведення експериментальних класів до Старокиївського району. Створення на базі Київського політехнічного інституту та сзш № 21 Старокиївського району м. Києва експериментальних класів інженерно-фізичного профілю з поглибленим вивченням англійської мови. 1993—1996 — проведення педагогічного експерименту «9-й клас школи — 6-й курс інституту». Згідно з наказом № 209 від 18 серпня 1993 року. Інституту змісту і методів навчання Міносвіти України на базі Київського політехнічного інституту та експериментальних класів 1995 — перетворення експериментальних класів в авторську школу «Інтелект» згідно з наказом РВО Старокиївського району м. Києва. Ліцей представляв Україну на Міжнародному семінарі «Двомовна освіта в Європі» (29 країн). На семінарі дійшли висновку, що за умов збільшення Євросоюзу перед середньою школою Єврозони постала проблема викладання предметів гуманітарного і фізико-математичного циклів не тільки національною мовою, але й мовою міжнародного спілкування — англійською. 1996 — перетворення авторської школи «Інтелект» в ліцей «Інтелект», з поглибленим вивченням природничих наук та предметів англомовного та історичного циклів згідно з наказом Головного управління освіти м. Києва. 1998 — на базі НАН України, Української правничої фундації і ліцею «Інтелект» проходила міжнародна конференція «Міжнародний бакалаврат і міжнародні коледжі» (31 країна). На конференції було укладено угоди між ліцеєм і міжнародними коледжами про співпрацю. Згідно з наказом Головного управління освіти м. Києва та рішеннями Держадміністрацій Старокиївського і Харківського районів ліцей «Інтелект» було переведено із Старокиївського району в Харківський (з 2001 року — Дарницький) район м. Києва. 2006 — ліцей «Інтелект» брав участь в Міжнародному Форумі «Освіта-2006», який відбувся у Німеччині, та в Міжнародному семінарі освітян, який відбувся у Москві. 2013—2018 — на базі ліцею “Інтелект” та Національного технічного університету України ‘’Київський політехнічний інститут ім. І.Сікорського” проводиться Всеукраїнський експеримент “Створення моделі інноваційного навчально-виховного об’єднання “Середня школа-вища технічна школа”- як шлях до європейських стандартів”.(Наказ МОН України №1214 від 19.08.2013) Рейтинг Ліцей «Інтелект» — навчальний заклад України №1 за ЗНО вже 5 рік поспіль. Галерея Примітки Посилання Офіційний вебсайт [Архівовано 22 серпня 2017 у Wayback Machine.]
Свети Макарий (Киев)

„Свети Макарий“ (на украински: Макаріївська церква) е православна църква в град Киев, Украйна. Храмът е изграден през 1897 г. Църквата е посветна на митрополит Макарий Киевски, който е убит от татарите. През 1897 година, по повод отбелязването на 400-годишнината от тази трагедия, отваря врати денешната църква. До 1917 година, в църквата се намирало духовно училище, дом за деца и библиотека. Училището е затворено напълно в 1922 година, но църквата продължава да функционира до 1938 година. В 1939 година е превърната в работилница. След войната, тази църква останала една от малкото в околността, която не е разрушена. Бележки
Макариевская церковь (Киев)

Макариевская це́рковь (укр. Макаріївська церква) — православный храм в Киеве, освящённый во имя священномученика Макария, митрополита Киевского, Галицкого и всея Руси (1495—1497), который был убит татарами на берегах Припяти в селе Скригалов (Белоруссия) во время путешествия из Вильно в Киев. Деревянный храм построен в русском стиле по проекту архитектора Евгения Ермакова в 1897—98 годах на Татарке. Расположен на крутом правом берегу Днепра, над исторической частью города — Подолом. История Отмечая 400-летие той трагедии, в 1897 году Киевское Религиозно-просветительская Общество проводило мемориальные мероприятия и, в частности, за полгода построило храм. Для строительства этой церкви был пожертвован материал из разобранной Дмитриевской церкви на Байковом кладбище. В обосновании строительства именно на Татарке (местности Киева, где в XIX веке селились казанские татары) упоминалась борьба с ересями, будто бы имевшими здесь распространения. При храме до 1917 года существовало братство, занимавшееся просвещением и благотворительностью, работала школа, дневной приют для детей, библиотека. 1922 году была закрыта приходская школа, однако храм продолжал действовать до 1938 года. В 1939 году со здания церкви, превращенной в мастерскую, были сняты купола. Однако уже в конце 1941 года после оккупации Киева немецкими войсками с разрешения немецкой администрации храм снова стал действующим. Купола и убранство были восстановлены киевлянами. В послевоенный период храм не закрывался, превратившись в единственную действующую церковь на Татарке и Лукьяновке. В 1947 году в росписях храма принимал участие народный художник Иван Сидорович Ижакевич. Его кисти принадлежат две большие иконы в киотах "Николай чудотворец «мокрый» и "Богоматерь «Нечаянная радость», которые, по мнению искусствоведа Михаила Дегтярева являются «образцами мастерской передачи в доходчивой для верующих форме истории о чудесном спасении младенца… и о нравственном перерождении жестокого злоумышленника». Примечания Ссылки Сайт історії Києва Приходские православные храмы на территории Киева
Макаріївська церква (Київ)

Свято-Макаріївська Церква — дерев'яний храм, зведений 1897 року в районі Татарка. Храм на честь священномученика Макарія, Митрополита Київського і всієї Руси (1495—1497), який був убитий татарами на берегах Прип'яті в селі Скригалов (Білорусь) під час мандрівки з Вільна до Києва. Історія Вшановуючи 400-річчя тієї трагедії, у 1897 Київська Релігійно-Просвітницька Громада проводила меморіальні заходи та, зокрема, за півроку збудувала цей храм. Для будівництва цієї церкви було пожертвовано матеріал з розібраного Дмитрівського храму на Байковому кладовищі. В обґрунтуванні будівництва саме на Татарці згадувалась боротьба з єресями, що ніби-то мали тут поширення. При храмі до 1917 року існувало братство, що займалося просвітою та благодійністю, працювала школа, денний притулок для дітей, бібліотека. 1922 року було закрито парафіяльну школу, однак храм продовжував діяти до 1938 року. 1939 року бані було знято (у спустошеному храмі діяла майстерня), однак вже наприкінці 1941 року з дозволу німецької адміністрації храм був поновлений киянами у 1942 році. Відтоді він є головним (і чи не єдиним, після знищення церков Свв. Костянтина та Єлени, Св. Миколи Йорданського, Феодора Освяченого Свято-Феодорівського монастиря) храмом для декількох столичних місцевостей. 1947 року в оздобленні храму брав участь народний художник Іван Сидорович Їжакевич. Макаріївська церква розташована на вул. Стара Поляна, № 46 див. на wikimapia [Архівовано 25 грудня 2018 у Wayback Machine.] Джерела Сайт історії Києва Приходские православные храмы на територии Киева [Архівовано 13 червня 2010 у Wayback Machine.] Посилання http://makariy-kiev.church.ua/ [Архівовано 21 березня 2015 у Wayback Machine.] Офіційний вебсайт парафії
Мале Піщанське озеро

Мале́ Пі́щанське — озеро карстового походження у Ковельському районі Волинської області України. Розташоване на північ від села Піща. Улоговина округлої форми. Довжина озера 0,65 км, пересічна ширина 0,59 км, площа 0,17 км², максимальна глибина — 4 м. Береги низькі, піщані, поросли кугою озерною. Живиться атмосферними і підземними водами. Дно піщане, у центральній частині замулене; на мілководді озеро заболочується. Серед водяної рослинності — пухирник малий, осока. Водяться лящ, окунь, щука та інші. На берегах — місця гніздування лебедів та розведення водоплавних птахів. Протокою сполучається з Великим Піщанським озером, разом з яким входить до складу гідрологічного заказника «Піщанський». Джерела Озеро Мале Піщанське (Ковельський район) Мале Піщанське озеро (Волинь). Дані Географічної Енциклопедії України (ГЕУ) [Архівовано 9 жовтня 2008 у Wayback Machine.]
Маленівка

Маленівка (також згадується як — Маленівці) — колишнє село в Україні. Розташоване в Овруцькому районі Житомирської області. Підпорядковувалося Переїздівській сільській раді. Історія Внаслідок Чорнобильської катастрофи 1986 року село увійшло до зони безумовного (обов'язкового) відселення (друга зона). Село було повністю відселене у 1993 році через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Населення в 1981 році — 60 осіб, в 1989 році — 28 осіб. Мешканців села було переселено до сіл Бровки Перші та Йосипівка (Бердичівський район). Зняте з обліку 15 квітня 1995 року Житомирською обласною радою через відсутність населення. Посилання Маленівка-нежил Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з червня 2019] Примітки
Манявська сільська рада

Склад ради Рада складається з 24 депутатів та голови. Керівний склад ради Примітка: таблиця складена за даними джерела Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України [Архівовано 30 листопада 2020 у Wayback Machine.]
Mareanivka, Kahovka

Mareanivka (în ucraineană Мар'янівка) este un sat în comuna Tavrîceanka din raionul Kahovka, regiunea Herson, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Mareanivka era vorbitoare de ucraineană (94,5%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (4,81%). Note
Марьяновка (Херсонская область)

Марья́новка (укр. Мар'янівка) — село в Тавричанской сельской общине Каховского района Херсонской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 582 человека. Почтовый индекс — 74860. Телефонный код — 5536. Код КОАТУУ — 6523585002. Местный совет 74862, Херсонская обл., Каховский р-н, с. Тавричанка, ул. Ленина, 32. Староста с. Марьяновка Сыта Иван Васильевич Ссылки Марьяновка на сайте Верховной рады Украины Примечания
Мар'янівка (Каховський район)

Мар'я́нівка (Маріанівка, № 40) — село в Україні, у Тавричанській сільській громаді Каховського району Херсонської області. Населення становить 582 особи. Історія Лютеранське село, засноване в 1878 році на захід від с. Ново-Троїцьке. Лютеранський прихід Ейгенфельд. Таврійська губернія, Дніпровський повіт, Громівська волость; у радянський період — Запорізька/Дніпропетровська область, Новотроїцький район (нині — Херсонська область, Каховський район). Землі 1000 дес. Сільрада (1925). Меш.: 64 (1911), 65 (1919), 87 (1925). 7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки. У селі знаходиться стадіон «Мар'янівський», де футбольний клуб «Таврія» (Сімферополь) тимчасово проводить свої домашні матчі чемпіонату та кубку України. 24 лютого 2022 року село тимчасово окуповане російськими військами під час російсько-української війни. Примітки Джерела Чирук С. Лютеранські колонії Південної України кінця XVIII — початку ХХ ст.: історико-демографічний аспект [Архівовано 11 січня 2020 у Wayback Machine.] Німці Росії: населені пункти і місця поселення: енциклопедичний словник [Архівовано 30 листопада 2016 у Wayback Machine.](рос.) Тавричанська ОТГ [Архівовано 9 вересня 2021 у Wayback Machine.]
Martaza Lagoon

Martaza Lagoon (Ukrainian: Мартаза; Romanian: Caraceauş) is a small salty lagoon in the Tuzly Lagoons group in Bilhorod-Dnistrovskyi Raion of Odesa Oblast, Ukraine. It is separated from the Shahany Lagoon by the sandbar in its north part, near the village of Rybalske (old name - Martaza). The total area of the lagoon is 0.5 km2. The water body is included to the Tuzly Lagoons National Nature Park. Sources Starushenko L.I., Bushuyev S.G. (2001) Prichernomorskiye limany Odeschiny i ih rybohoziaystvennoye znacheniye. Astroprint, Odesa, 151 pp. (in Russian)
Lacul Martaza

Lacul Martaza (în ucraineană Мартаза) este un liman sărat format pe malul Mării Negre, în sudul Basarabiei. Suprafața lacului se află pe teritoriul Raionului Tatarbunar, la nord de Lacul Șagani. Bazinul lacului este de formă alungită. Suprafața sa este de 0.50 km². Lacul se află pe malul nordic al Limanului Șagani, fiind separat de acesta printr-o barieră îngustă de nisip. Pe malul nordic se află satul Martaza. Lacul Martaza face parte din Parcul Natural Național "Limanele Tuzlei".
Мартаза (озеро)

Мартаза (укр. Мартаза) — озеро, расположенное на юге Белгород-Днестровского района (Одесская область); является ответвлением озера Шаганы. Площадь водного зеркала — 0,5 км². Тип общей минерализации — солёное. Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — сточное. География Мартаза входит в группу озёр Тузловские лиманы. Длина — 1,2 км. Ширина средняя — 0,4 км, наибольшая — 0,6 км. Высота над уровнем моря: −0,3 м. Ближайший населённый пункт — село Рыбальское, расположенное севернее озера. Озеро Мартаза расположено вдали от Чёрного моря. Озёрная котловина водоёма неправильной удлинённой формы, вытянутая с севера на юг, к северу сужается. От озера Шаганы Мартаза отделено пересыпью. На севере в озеро впадает балка Мартаза. Для озеро характерно частичное пересыхание и засоление, вследствие падения уровня воды. Дно покрыто грязями (чёрным илом), местами — песком с ракушей. Хозяйственное значения Входит в состав национального природного парка Тузловские лиманы, созданного 1 января 2010 года с общей площадью 27 865 га. Грязи могут использоваться в лечебных целях. Примечания Источники Лист карты L-35-84 Татарбунары. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1975 год. Издание 1984 г. Ресурсы поверхностных вод СССР / Под. ред. М. С. Каганера. — Ленинград: Гидрометеоиздат, 1978. — Т. 6: Украина и Молдавия. Выпуск 1: Западная Украина и Молдавия. с. 489.
Мартаза

Мартаза (рум. Lacul Martaza) — маленька солона лагуна з групи Тузловських лиманів. Загальна площа лагуни — 50 га. Знаходиться на північ від лиману Шагани, в районі села Рибальське (стара назва села — Мартаза), Татарбунарського району Одеської області. Відмежена від лиману Шагани піщаною косою. Лиман входить до складу Національного природного парку «Тузловські лимани». Джерела Старушенко Л. И., Бушуев С. Г. Причерноморские лиманы Одещины и их рыбохозяйственное значение. — Одесса: Астропринт, 2001. — 151 с.
Мегамаркет (торговельна мережа)

«МегаМаркет» — українська мережа продовольчих гіпермаркетів. Складається з семи великих крамниць, два з яких розташовані в Києві і по одному в місті Бровари та селах Ходосівка, Капітанівка і Гатне. Гіпермаркети «Мегамаркет» розміщуються у великих торгівельно-розважальних комплексах разом із кінотеатрами «Батерфляй». Історія МегаМаркет було засновано у Києві 2001 року колишнім партнером мережі «Фуршет» Віктором Юшковським та підприємцем Олегом Вишняковим. Перші торгові центри було відкрито у колишніх індустріальних будівлях на вулиці Антоновича (досі існує) і на проспекті Бандери (закритий у 2017). Згодом було відкрито і супермаркет на Сурикова. Компанією була заснована мережа кінотеатрів «Баттерфляй», перший з яких було відкрито разом із магазином на Петрівці. Пізніше кінотеатри мережі стали з'являтися і в інших локаціях МегаМаркету. У 2000-х роках власниками мережі було відкрито три торгівельно-розважальних комплекси: один поруч із вже відкритим МегаМаркетом на Антоновича, а другий — у колишніх цехах заводу «Більшовик», за що дістав відповідну назву (через декомунізацію у 2015 перейменований у «Космополіт»), та у Броварах, останній отримав назву Термінал і став на деякий час найбільшим ТРЦ України, в ньому було відкрито перший МегаМаркет за межами Києва. Також у 2004 році на вулиці Липківського було відкрито розважальний центр Ультрамарин, що спочатку планувався як звичайний кінотеатр. 2011 року був відкритий МегаМаркет з Баттерфляєм у селищі Ходосівка. 2013 року поруч було відкрите аутлет-містечко «Мануфактура», у наступні роки була відкрита його друга черга, а також власна лікарня. Відкриттям магазину «УльтраМаркет» у РЦ «Ультрамарин» 2015 року був започаткований ребрендинг мережі, у магазинах були проведені реконструкції інтер'єрів. Щоправда, сам УльтраМаркет проіснував лише п'ять років і у 2019 році замість нього був відкритий Сільпо. 2016 року МегаМаркет відкрито у першій черзі ТРЦ «Гатне», наступного року у другій черзі відкрито Баттерфляй. Через непорозуміння у сфері розвитку мережі у 2017 році Юшковський та Вишняков розділили бізнес. У 2018 році на місці зруйнованого минулого року кінотеатру «Нивки» було відкрито однойменний ТРЦ, де також розмістилися МегаМаркет з Баттерфляєм. Ще один МегаМаркет поза Києвом був відкритий у селі Капітанівка 2020 року. 2021 року «МегаМаркет» було остаточно поділено, два магазини, що належали Вишнякову, були відділені від мережі та названі Ultramarket. Окрім магазинів Вишнякову перейшли «Ультрамарин» та «Космополіт». Кінотеатри «Баттерфляй», що там розташовувались, здобули назву Kinoman. Через повномасштабне вторгнення Росії у 2022 році МегаМаркет у Капітанівці було серйозно пошкоджено, він відновив свою роботу 7 грудня 2023 року. Примітки
Медичний фаховий коледж Харківського національного медичного університету

Медичний коледж Харківського національного медичного університету — державний вищий навчальний заклад II рівня акредитації — структурний підрозділ Харківського національного медичного університету, що розташований у Харкові. Історія Медичний коледж було засновано 1937 року за ініціативою начальника Лікарсько-санітарної служби Південної залізниці Олексія Володимировича Сиворонова. Коледж розташовувався у напівпідвальному приміщенні і мав назву Фельдшерсько–акушерська школа. Першими очільниками школи медсестер були Володимир Львович Давидов ― організатор педіатричної служби в місті Харкові та хірург 1-ї дорожньої лікарні Кашуба Іван Семенович. На двох відділеннях школи готували акушерок і медичних сестер для дитячих ясел. У 1937 році відкрилося фармакологічне відділення. Перший випуск медсестер відбувся у 1939 році. У 1940 році відкрилися курси підвищення кваліфікації для медичних працівників. Відомості про історію Медичного коледжу в роки Німецько-радянської війни майже не збереглися. Харківська залізнична фельдшерська школа знову розпочала підготовку спеціалістів у вересні 1945 року. Протягом 1945–1949 років школою керував Ковомирський Олександр Карпович. У 1949–1958 роках посаду директора школи обіймав Іващенко Борис Дмитрович. Упродовж 1945–1956 років заняття проводились на базі І-ї дорожньої клінічної лікарні. Лише у 1956 році школа отримала приміщення по вулиці Мала Панасівка, 25. У 1958–1976 роках школа мала назву Харківське медичне училище Південної залізниці. Торопов Сергій Андрійович очолював школу у 1958–1962 роках. Директором школи у 1962–1976 роках був Крупін Афанасій Антонович. Упродовж 1976–1996 років школа працювала під керівництвом директора – кандидата медичних наук, відмінника охорони здоров’я СРСР, відмінника народної освіти УРСР Віктора Євгеновича Ільченка. 1996 року директором Харківського медичного училища Південної залізниці став Безносенко Борис Іванович – кандидат медичних наук, відмінник охорони здоров’я, почесний залізничник. Від 2002 року Медичний коледж очолює Лебединець Тетяна Михайлівна – кандидат педагогічних наук, викладач-методист, викладач вищої кваліфікаційної категорії. У 2006 році Харківське медичне училище Південної залізниці було передано до сфери управління Міністерства охорони здоров'я і отримало назву Державний вищий навчальний заклад «Харківське медичне училище». 2007 року навчальний заклад увійшов до складу Харківського державного медичного університету як структурний підрозділ. Мав назву Харківського медичного училища Харківського національного медичного університету. Структура, спеціальності Коледж готує: молодших спеціалістів за фахом «Сестринська справа», «Акушерська справа» та «Лікувальна справа»; бакалаврів за фахом «Сестринська справа» та «Лабораторна діагностика». Відомі випускники Примітки Посилання Медичний коледж Харківського національного медичного університету на сайті Харківського національного медичного університету
Меморіал «Вічно живим» (Кременчук)

Меморіа́л «Ві́чно живи́м» — меморіал у Кременчуці, встановлений до 30-річчя визволення міста від німецької окупації. Історія Під час Другої світової війни на місці, де зараз розташований меморіал, знаходився найбільший з дев'яти концтаборів міста. 28 вересня 1973 року, до 30-річчя звільнення міста, неподалік від палацу культури «КрАЗ» був урочисто відкрит меморіал «Вічно живим». Опис Основу меморіалу складає скульптурна група, тонована під сріблястий метал, встановлена на ступінчатий постамент з червоного граніту (16,5 × 6,0 × 1,5 м). Біля постаменту палав (до 2023р)Вічний вогонь. Позаду скульптурної композиції розташована бетонна стела з написом «Вічно живим», облицьована червоною гранітною плиткою (40,0 × 10,5 × 11 м). Скульптурна група композиційно складається з семи фігур (висота 6,5 м) — п'ятьох чоловічих, однієї жіночої та однієї дитячої. Центральною є постать лікаря-військовополоненого з гордо піднятою головою. Він підтримує свого знесиленого товариша і ніби промовляє: «Гину, але не здаюся!». Примітки