NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Куренёвское кладбище

Куреневское кладбище (укр. Куренівське кладовище) — одно из городских кладбищ Киева. Расположено в Подольском районе, в местности Куренёвка, между Сырецкой улицей и железной дорогой. История Кладбище возникло в XIX веке в селе Куренёвка. Относительно точной даты основания источники указывают разные годы: 1848, 1868 (Л. Кудрявцев называет дату 1825). В 1929 году кладбище преобразовано в один из городских некрополей Киева. Древнейшая (восточная) часть — преимущественно православная (с отдельными интернациональными участками). В 1955 году за счёт переноса захоронений с ликвидированного Лукьяновского еврейского кладбища начато создание еврейской части кладбища, которое в 1956—1957 годах выполняла функцию основного еврейского некрополя Киева. В 1957 году кладбище официальный закрыто для новых захоронений (разрешалось подзахоранивать прах умерших только в урнах к могилам родственников). В 2005 году статус кладбища изменено на «полузакрытое» (открытое «для повторного захоронения гроба в семейную могилу»). Сейчас на кладбище насчитывается около 17000 могил, из которых примерно треть — еврейские. Захоронения На православной части, в частности, похоронены: Юрий Яковлевич Будяк (1878—1942) — украинский писатель, автор стихов, пьес, воспоминаний, статей, рецензий, произведений для детей. Отдельными изданиями вышло 20 книг. Был репрессирован в 1930-х годах. На могиле — стандартный мозаичный обелиск с чёрной мраморной доской. Тимофей Федорович Подий — диспетчер Киевского речного порта, секретарь подпольного Подольского райкома КП(б)У, действовавшего во время нацистской оккупации Киева. В его честь назван пассажирский теплоход на Днепре. Довженко Пётр Семенович (ум. 1942) — отец Александра Довженко. Захоронение утеряно. На Куреневском кладбище был похоронен Фотий Степанович Красицкий (1873—1944), украинский художник, внучатый племянник Тараса Шевченко. В 1963 году останки Красицкого по просьбе родственников перенесены на Байково кладбище. Здесь же похоронена и дочь Красицкого Галина, также художница. Недалеко от главного входа расположен мемориал советских солдат и офицеров, погибших в годы Великой Отечественной войны 1941—1945 во время боев за Киев (среди похороненных — 32 неизвестных). На еврейской части, в частности, похоронены: Самуил Константинович Каспин (1877—1957) — скрипач, альтист, педагог, заслуженный артист УССР, участник струнного квартета Киевского музыкального училища, преподаватель Киевской консерватории в 1913—1950 годах. Иона Яковлевич Басин-Щупак (1902—1955) — биолог, доцент, автор фундаментального труда «Анатомия растений». Есть несколько усыпальниц (склепов) цадиков и раввинов. В частности, здесь похоронен цадик Шломо-Бенцион Тверской из Чернобыльской династии. Имеется несколько символических надгробий в честь расстрелянных в Бабьем Яру в 1941 году. Примечания Литература Проценко Людмила. Київський некрополь: путівник-довідник. — К. : Укр. письменник, 1994. — С. 257—258. Проценко Людмила. Історія Київського некрополя. — К., 1995 Квітницький-Рижов Ю. М. Некрополи Киева. — К. : МП «Мариам», 1993. — С. 18.
Пироговское кладбище

Пироговское кладбище — некрополь в Голосеевском районе города Киева. Одно из киевских кладбищ, образовавшееся при населенном пункте, который позже был включен в состав города. Возникло в 1935 году и предназначалось для захоронения жителей бывшего села, а ныне микрорайона Пирогово Голосеевского района. Расположено недалеко от киевского музея под открытым небом «Пирогово». Закрыто для новых захоронений решением исполкома КГГА № 34 от 16.01.2009 года. Разрешены только подзахоронения. Территория занимает 4,9 га. При кладбище находится церковь Воздвижения Креста Господнего. Ссылки Пирогівське кладовище Архивная копия от 7 июня 2011 на Wayback Machine
Пирогівське кладовище

Пирогі́вське кладови́ще — некрополь у Голосіївському районі міста Києва. Кладовище напівзакрите, дозволяються підпоховання. Призначалося для поховання мешканців колишнього села, а нині мікрорайону Пирогів Голосіївського району Києва. Відкрите не пізніше кінця XIX століття, закрите рішенням Виконкому КМДА № 34 від 16.01.2009 року. При кладовищі знаходиться церква Воздвиження Хреста Господнього (УПЦ МП). Джерела Веб-енциклопедія Києва. Ритуальна служба спеціалізоване КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування»[недоступне посилання з липня 2019] Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста» Храм Воздвиження Хреста Господнього (Пирогівське кладовище) Примітки
Чапаевское кладбище (Киев)

Чапаевское кладбище расположено в Голосеевском районе города Киева, в исторической местности Чапаевка по адресу Февральская, 1-а. Недалеко находится заезд на Жуков остров. Первоначально предназначалось для захоронения жителей села Вита-Литовская (с 1920-х годов — Чапаевка). Рядом находилась не существующая ныне церковь Успения Пресвятой Богородицы. Открыто в 1905 году, закрыто в феврале 1988 года. Ссылки Чапаевское
Чапаєвське кладовище

Віта-Литовське кладови́ще — кладовище у Голосіївському районі міста Києва. Призначалося для поховання мешканців села Віта-Литовська. Відкрите не пізніше середини XIX століття, закрите згідно з рішенням Виконкому КМР НД № 192 від 22.02.1988 року. Примітки Джерела Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста» Ритуальна служба спеціалізоване КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування»[недоступне посилання з липня 2019]
Биківнянське кладовище

Биківня́нське кладови́ще — некрополь у Деснянському районі міста Києва. Призначався для поховання мешканців селища Биківня. Історія За інформацією адміністрації кладовища воно було закладено в 1912 році, але на трьохверстовій мапі Шуберта 1868 року воно вже було позначене. Найстаріші поховання датуються 1920-ми роками, але самі надгробки збудовані значно пізніше. Достеменно невідомо, чи таємно ховали на місцевому кладовищі закатованих політв'язнів, як це було у сусідньому лісництві. Основна маса могил відноситься до 1960-х рр. Закрите для масових поховань з 1988 року, дозволено підпоховання у родинну могилу. Поховані Бандура Анатолій Іванович (1946–2005) — державний діяч. Див. також Биківнянські могили Примітки Джерела Быковнянское кладбище [Архівовано 30 квітня 2012 у Wayback Machine.] (рос.) Биківнянське кладовище на Skorbim.com (рос.) Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста». Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.] [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.] Степанець К., Михайлик О., Широчин С. Невідоме Лівобережжя з кінця XIX до середини XX ст. — К. : [б. в.], 2017. — 232 с. Посилання Наталья Косинская (9 грудня 2008). На кладбищах будут хоронить только избранных. «Вечерние вести». Архів оригіналу за 21 липня 2013. Процитовано 12 лютого 2012. (рос.)
Троєщинське кладовище

Троє́щинське кладови́ще — невелике кладовище у Деснянському районі міста Києва. Призначалося для поховання мешканців села Троєщина. Існувало на цьому місці ще до перенесення села, тож виникло ще до XIX століття. Закрите для масових поховань, дозволено підпоховання у родинну могилу При кладовищі знаходиться церква Святої Трійці (УПЦ (МП)). Примітки Джерела Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста». Храм Святої Трійці (Вигурівщина, Троєщинське кладовище).
Выгуровское кладбище

Вы́гуровское кла́дбище (укр. Ви́гурівське кладови́ще) — некрополь в Деснянском районе города Киева. Предназначался для захоронения жителей села Выгуровщина. Закрытый решением Исполкома КГГА № 34 от 16.01.2009 года, но разрешаются подзахоронение родственников. На территории кладбища находятся военный мемориал (братская могила погибших в боях Великой Отечественной войны) и памятный знак жертвам голода на Украине (1932—1933). Примечания
Вигурівське кладовище

Ви́гурівське кладови́ще — некрополь у Деснянському районі міста Києва. Призначався для поховання мешканців села Вигурівщина. На сучасному місці виникло не пізніше XVIII століття. Облік поховань ведеться з 1999 року. Закрите для масових поховань з 2009 року, дозволено підпоховання у родинну могилу. На території кладовища знаходяться військовий меморіал (братська могила загиблих у боях Другої світової війни). Також у Вигурівщині в 1933—1982 роках на кутку Хутір існувало кладовище, яке було закрите в 1982 році, а поховання були перенесені на 63-ю дільницю Лісового кладовища. Сучасна прив'язка — незабудована територія між будинками Драйзера 4а, Драйзера 6а, колишньою ДАІ, церквою Миколи Чудотворця, пам'ятним знаком жертвам Голодомору, та стадіоном. Примітки Джерела Ритуальна служба спеціалізоване КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста» План заходів у Деснянському районі до Дня пам'яті жертв Голодомору 1932-33 років Вигурівське кладовище. Відомості щодо місць поховань // Фейсбук-сторінка Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Києва. — 2014. — 20 червня.
Позняківське кладовище

Познякі́вське кладовище — некрополь у Дарницькому районі міста Києва. Виник наприкінці XIX століття, для поховання мешканців села Позняки. Відомий також як Старе Дарницьке кладовище — на відміну від нової частини, яка виникла у 1947 році. За офіційною інформацією відкрито у 1925 році. Проте, деякі надгробки датовані ще 1904 роком. Це найстаріші із поховань Лівобережжя, що збереглися. Село Позняки сильно постраждало від Голодомору та під час Другої світової війни, тож на кладовищі можна знайти могили й тих страшних часів. Тут поховані захисники Києва, розстріляні німцями та поліцаями селяни, залізничники. Напівзакрите, на 2001 рік — 1347 поховань, але реальна кількість хрестів та надгробків — вдвічі менша. У другій половині XX століття кладовище закрили для поховань. З 2005 року відкрите для повторного поховання (поховання труни в родинну могилу). Галерея Примітки Джерела Невідоме Лівобережжя з кінця XIX до середини XX ст. / Кирило Степанець, Олександр Михайлик, Семен Широчин. — К. : [б. в.], 2017. — С. 35. Ритуальна служба спеціалізоване КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста» Позняківське кладовище. Відомості щодо місць поховань // Фейсбук-сторінка Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Києва. — 2014. — 4 березня.
Біличанське кладовище

Білича́нське кладови́ще — некрополь у Святошинському районі міста Києва. Виник як сільське кладовище для поховання мешканців села Біличі. Цвинтар виник разом із селом, у другій половині XVIII століття і відтоді існує на тому ж місці. Закрите для масових поховань, дозволено підпоховання у родинну могилу Церквою кладовища вважається церква Зачатія Іоанна Хрестителя (УПЦ МП). Примітки Джерела Біличанське кладовище на сайті Ритуальної служби спеціалізованого Комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.] Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста». Храм Зачатія Іоанна Хрестителя (Біличанське кладовище). [Архівовано 19 жовтня 2012 у Wayback Machine.]
Єврейське кладовище (Бровари)

Євре́йське кладови́ще — закрите та частково ліквідоване кладовище у місті Бровари, що призначалось для поховання євреїв. Було влаштоване в історичній місцевості Ку́рган. Зараз це південна частина парку «Перемога». Історія Масово ховати на цвинтарі припинили приблизно у 1920-х роках, однак поховання здійснювались до початку Німецько-радянської війни. Достеменно відомо, що у 1952 році на кладовищі поховання вже не здійснювали. Однак некрополь лишався відкритий для відвідування. На початку 1990-х років кладовище частково ліквідували. Надгробні плити зникли, однак приблизно у 2004 році на території колишнього цвинтаря лежали декілька пам'ятників із надписами івритом. Станом на 2012 рік залишки надгробних плит зникли. Їхня історико-культурна цінність не встановлена. Перепоховання залишків Тіла похованих після закриття кладовища не ексгумували та не перепоховували, окрім відносно невеликої кількості трун, які перепоховали на Старому кладовищі у Броварах. Поховання відомих особистостей Ісаак Лазаревич Фельдман (похований з жовтня 1943 по 1960-ті роки) — відомий лікар, що працював у Броварах, побудував лікарню на 11 ліжок, запам'ятався громаді своєю чуйністю та відданістю справі. Під час Німецько-радянської війни він організував допомогу пораненим і продовжував лікувати місцевих жителів. Німецька окупаційна влада розстріляла Фельдмана разом із родиною у 1942 році. Посилання Чи залишились могили на Єврейському кладовищі у міському парку «Перемога»? [Архівовано 31 липня 2013 у Wayback Machine.]. Маєш право знати. 16.01.2013. Бровари: унікальні риси міста[недоступне посилання з травня 2019]. Афіша-Бровари. Єврейські кладовища [Архівовано 31 березня 2013 у Wayback Machine.]. Науковий центр Іудаїки та Єврейського мистецтва ім. Ф. Петрякової. Список єврейських кладовищ України [Архівовано 13 квітня 2014 у Wayback Machine.]. Комісія США зі збереження американської спадщини за кордоном (англ.). Розміщення на Wikimapia [Архівовано 13 квітня 2014 у Wayback Machine.]. Див. також Єврейське кладовище Юдаїзм Ритуал
Pivdenmash

Pivdenmash (Південмаш) eller russisk Yuzhmash (Южмаш), på dansk Sydlig Ingeniørvirksomhed er en ukrainsk statsejet rumfartsproducent. Før 1991 var den en statsejet fabrik i Sovjetunionen. Pivdenmash producerer rumfartøjer, løfteraketter, landingsstel og forskellige industrivarer. Virksomheden har hovedkvarter i Dnipro og hører under Ukraines rumfartsstyrelse. Referencer
Déli Gépgyár

A Déli Gépgyár (ukránul: Південний машинобудівний завод, magyar átírásban: Pivdennij masinobugyivnij zavod), teljes nevén az O. M. Makarov nevét viselő Déli Gépgyár Termelési Egyesülés Állami Vállalat (Державне підприємство «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова, magyar átírásban: Derzsavne pidprijemsztvo Virobnicse objednannya Pivdennij masinobugyivnij zavod im. O. M. Makarova), röviden Pivdenmas (Південмаш) az ukrajnai Dnyipróban működő gépgyártó vállalat, mely főként rakéták, űreszközök és egyéb katonai célú berendezések gyártásával foglalkozik. Termékei között trolibuszok, mezőgazdasági vontatók, szélturbinák és repülőgép-alkatrészek is megtalálhatók. A szovjet időszakban használt orosz neve Juzsmas (orosz: Южный машиностроительный завод, magyar átírásban: Juzsnij masinosztroityelnij zavod, magyarul: Déli gépgyár). A Zenyit–3 SL űrhajózási hordozórakéták gyártójaként részt vesz a Sea Launch programban. A szovjet időszakot követően trolibuszokat, traktorokat és villamosokat is gyárt. A vállalat vezérigazgatója 2014-től Szerhij Mikoljajovics Vojt. Története Előzmények A gépgyár elődjét 1944. július 21-én alapították autógyárként. Az építkezés 1944 októberében kezdődött az egykori repülőgépmotorgyár területén. Kezdetben a ZiSZ–5 gyártását tervezték ott, de az nem indult el. A Dnyepropetrovszki Autógyárban a ZiSZ–150 tehergépkocsi alapjain kifejlesztették a 4 tonna teherbírású DAZ–150 tehergépkocsit, de csak kísérleti példányok készültek belőle. 1950-ben felmérés készült azon szovjet gépgyárakról, ahol megvalósítható az R–1 ballisztikus rakéta gyártása. Erre a célra a dnyipropetrovszki üzemet is kiválasztották. 1951- áprilisában Szovjetunió Minisztertanácsának határozata alapján a DAZ-ból és a Dnyepropetrovszki Gumiabroncsgyárból létrehozták az 586. sz. üzemet, amely a szovjet Hadiipari Minisztérium irányítása alá került. Még abban az évben leállították a DAZ-nál a járműgyártást. Rakétagyártás Az újonnan létrehozott gyár feladata akkor az R–1 és R–2 kis hatótávolságú ballisztikus rakéták gyártásának előkészítése volt. 1952-ben az üzem mellé rendelve létrehoztak egy konstrukciós részleget is (Budnyik vezetésével), amely már részt vett az R–12-es rakéta fejlesztési munkálataiban. 1954-ben a konstrukciós iroda OKB–586 néven kísérleti tervezőirodává alakult, amelynek vezetését 1954. július 9-től Mihail Jangel vette át. Vezetői 1952–1957 – Leonyid Szmirnov 1961–1986 – Alekszandr Makarov 1986–1992 – Leonyid Kucsma 1992–2005& – Jurij Alekszejev 2005–2014 – Viktor Scsehol 2014-től – Szerhij Vojt Kapcsolódó szócikkek Tatra-Jug Gyártmányai Hordozórakéták Zenyit hordozórakéta család Zenyit–2 Zenyit–2M Zenyit–3F Zenyit–3SL Zenyit–3SLB Koszmosz Antares (első fokozat) Dnyepr R–36 interkontinentális ballisztikus rakéta Rakétahajtóművek RD–868P Források Raketi i koszmicseszkije apparati konsztruktorszkovo bjuro Juzsnoje (szerk.: Sz. N. Konyuhov), Dnyipropetrovszk, 2000, ISBN 966 7482 00 6 További információk A Déli Gépgyár az Ukrán Állami Űrügynökség oldalán Archiválva 2016. december 22-i dátummal a Wayback Machine-ben
Yuzhmash

A A.M. Makarov Yuzhny Machine-Building Plant, ou PA Yuzhmash, em ucraniano: Виробниче Об'єднання Південний Машинобудівний Завод імені А.М. Макарова, em russo: Производственное Объединение Южный Машиностроительный Завод имени А.М. Макарова, literalmente: Associação sulista de produção associativa de máquinas, batizada em homenagem a A.M. Makarov é uma empresa de manufatura Ucraniana, que produz desde foguetes, a equipamentos de agricultura, passando por ônibus, turbinas e satélites. É uma gigantesca empresa estatal, localizada em Dnipro, na Ucrânia. Indústria militar e espacial Mísseis R-5M R-12 Dvina R-14 Chusovaya R-16 R-36 RT-20 R-36orb R-36M MR-UR-100 15A11 RT-23 Molodets Grom (sistema de mísseis) Foguetes lançadores Kosmos (família de foguetes) Dnepr Tsyklon Tsyklon-2 Tsyklon-3 Tsyklon-4 Cyclone-4M Zenit Reforçadores para o Energia (baseados no primeiro estágio do Zenit) Motores de foguete RD-843 Ver também Yuzhnoye Design Bureau Agência Espacial do Estado da Ucrânia Referências
Pivdenmaš

Državno podjetje "Proizvodno združenje Južni strojegradni obrat, poimenovan po O. M. Makarovu", skrajšano Pivdenmaš (ukrajinsko Південмаш), je ukrajinski proizvajalec letal, raket in vesoljske tehnike, ki je v državni lasti. V času Sovjetske zveze je podjetje delovalo pod imenom Južmaš. Imelo je ključno vlogo pri proizvodnji medcelinskih balističnih raket. Proizvajalo je vesoljska plovila, nosilna vozila (rakete), rakete na tekoče gorivo, podvozja, ulitke, odkovke, traktorje, orodja in različne industrijske izdelke. Sedež podjetja je v Dnipru, poroča pa Državni vesoljski agenciji Ukrajine. Sodeluje z mednarodnimi vesoljskimi partnerji v 23 državah, že od samega nastanka pa je tesno povezan z dniprovskim konstruktorskim birojem Pivdene. Med rusko invazijo na Ukrajino je bil kompleks Pivdenmaša večkrat tarča ruskih raketnih napadov, konec novembra 2024 je bil v ruski eskalaciji napaden z eksperimentalno notranjecelinsko balistično raketo Orešnik, ki ni imela bojnih glav in po satelitskih posnetkih ni povzročila večje škode. Kot posledica vojne so podjetju upadla naročila za vesoljsko, povečal pa se je obseg delovanja v obrambni industriji. Vojaška in vesoljska industrija Pivdenmaš je znan po izdelkih za vojaško in vesoljsko industrijo, zato je mestu Dnipro v preteklosti prislužil vzdevek »Mesto raket«. Rakete Podjetje je bilo ključni proizvajalec raket za sovjetske medcelinske balistične rakete (MBR) in programe raziskovanja vesolja. Pomembnejši produkti Pivdenmaša: R-5 Pobeda - prva raketa Sovjetske zveze z jedrsko konico R-12 - balistična raketa R-14 - balistična raketa R-16 - prva široko uporabljena MBR Sovjetske zveze R-36 MBR RT-20P - prva mobilna MBR R-36orb - prva MBR z orbitalno bojno glavo R-36M družina MBR (modificirana v nosilno raketo Dnipro) MR-UR-100 družina MBR Raketa 15A11 za sistem Perimeter RT-23 - družina MBR Grim-2 - mobilni raketni sistem kratkega dosega proizvodnja dela Antares Vesoljske nosilne rakete Kozmos Dnipro Ciklon (na osnovi R-36) Ciklon-2 Ciklon-3 Ciklon-4 Ciklon-4M Zenit Pomožni motorji za Energio (na osnovi prve stopnje Zenita) Raketni motorji RD-843 Avtomatski jedrski nadzorni sistem Mrtva roka/Perimeter — podoben sistem je obstajal v ZDA, znan kot Emergency Rocket Communications System (ERCS) Proizvodnja vozil Vzpostavljena je bila leta 1944 kot tovarna traktorjev Dnepropetrovsk, pozneje pa dodatno razširjena. Trolejbusi YuMZ T1 (1992–2008) YuMZ T2 (1993–2008) YuMZ T2.09 (1998–2007) YuMZ E186 (2005–2006) Dnipro T103 (2013–danes) Dnipro T203 (2017–danes) Traktorji YuMZ-2 (1954–1958) YuMZ-5 (1957–1962) YuMZ-6 (1971–2001) YuMZ 8040.2 YuMZ 8244.2 YuMZ 8080 Sklici
Oděská univerzita

Oděská národní univerzita I. I. Mečnikova (ukrajinsky Одеський національний університет імені І. І. Мечникова, rusky Одесский национальный университет имени И. И. Мечникова) je jedna z hlavních ukrajinských univerzit založená roku 1865 ruským carem Alexandrem II. Nikolajevičem jako Novoruská imperiální univerzita. Od roku 1945 nese název podle ruského lékaře, nositele Nobelovy ceny za medicínu a významného výzkumníka v oblasti boje proti infekčním nemocem Ilji Mečnikova. Fakulty Biologická fakulta Geologická a geografická fakulta Fakulta historie Germánsko-románská filologická fakulta Chemická fakulta Fyzikální fakulta Filologická fakulta Ekonomicko-právnická fakulta Filozofická fakulta Instituty Institut matematiky, ekonomie a mechaniky Institut inovativního a postgraduálního vzdělávání Institut společenských věd Pervomajský Institut Iličevský institut Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Odessa University na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Oděská univerzita na Wikimedia Commons (ukrajinsky) (rusky) (anglicky) Oficiální stránky (ukrajinsky) (rusky) (anglicky) Informační servis Oděské univerzity Archivováno 18. 5. 2011 na Wayback Machine.
Metjnikovuniversitetet

Odessa nationale Universitet I. I. Metjnikov (ukrainsk: Одеський національний університет імені І.І. Мечникова; russisk: Одесский национальный университет имени И. И. Мечникова) er et universitet i den sydukrainske by Odessa. Det er opkaldt efter den russiske zoolog og anatom Ilja Ilitj Metjnikov. Metjnikovuniversitetet er en af de ældste og vigtigste højskoler i Ukraine. Det består af ti fakulteter og fire institutioner. Ved siden af en række undervisningssteder i selve Odessa, har det også indretninger i forstaden Tjornomorsk og i byen Mykolajiv. Til universitetet regnes også Odessa stjerneobservatorium og et af Ukraines største videnskabelige biblioteker. Universitetet blev grundlagt i 1865 ved edikt givet af zar Aleksander 2., og hed da Imperatorskij Novorossijskij Universitet. Det var i sin tid vokset frem fra det tidligere Lycée Richelieu i Odessa. Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside (russisk, ukrainsk, engelsk)