NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dovhe

Dovhe (ukrajinsky Довге, maďarsky Dolha, česky Dovhoje nebo Dovhé) je obec v centrální části Zakarpatské oblasti Ukrajiny, asi 42 km východně od Mukačeva v okrese Chust. V roce 2004 zde žilo 6790 obyvatel, z toho zhruba 200 Slováků. Je zde administrativní centrum Dovžanské vesnické územní hromady. Historie První písemná zmínka pochází z roku 1383. Za povstání proti Habsburkům (Kurucká válka 1703 až 1711) zde bojoval František II. Rákóczi proti královskému vojsku. Na počest Kuruců zde byl v roce 1902 odhalen pomník. V minulosti vesnice patřila Rakousku-Uhersku, od jeho rozpadu v roce 1918 až do roku 1938 bylo součástí Podkarpatské Rusi, která byla součástí Československa. Za první československé republiky byl v obci obecní notariát, četnická stanice a poštovní úřad. Roku 1945 byla Podkarpatská Rus spolu s vesnicí připojena k Ukrajinské SSR. V roce 1971 bylo Dovhe povýšeno na sídlo městského typu, ale 29. listopadu 1994 mu byl tento status odňat a sídlo se opět stalo vesnicí. Doprava Obcí prochází úzkokolejná Boržavská hospodářská dráha. Pamětihodnosti V místě se nachází zámek Telekiů ze 17. století. Kostel z 15. století byl v roce 2000 restaurován. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Dowhe (Irschawa) na německé Wikipedii a Довге (Хустський район) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dovhe na Wikimedia Commons
Dowhe (Chust)

Dowhe (ukrainisch Довге; russisch Долгое Dolgoje, slowakisch Dovhé, ungarisch Dolha) ist eine Ansiedlung (ukrainisch селище selyschtsche) in der Oblast Transkarpatien in der westlichen Ukraine südöstlich von Mukatschewo. 2004 zählte man etwa 6800 Einwohner. Geographie In Dowhe, das auf 172 m Höhe am Ufer der Borschawa liegt, trifft die Territorialstraße T–07–19 auf die T–07–12. Am 12. Juni 2020 wurde Dowhe zusammen mit sieben umliegenden Dörfern zum Zentrum der neu gegründeten Landgemeinde Dowhe (Довжанська сільська громада Dowschanska silska hromada), bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Dowhe (Довжанська сільська рада Dowschanska silska rada) im Osten des Rajons Irschawa. Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Chust. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Dowhe Teil der Gemeinde: Geschichte Der Ort wurde 1383 zum ersten Mal schriftlich als Nagh Dovha erwähnt und gehörte damals zum Komitat Bereg. Etwa 80 Jahre später 1454 gehörte er zum Komitat Máramaros. Über Jahrhunderte war er im Besitz der Familie Dovhay, während der Kuruzenaufstände kämpfte auch Franz II. Rákóczi hier gegen die kaiserlichen Truppen. Ihm zu Ehren wurde 1902 ein Mahnmal im Ort aufgestellt. Bis 1919 gehörte der Ort dann zum Kaiserreich Österreich-Ungarn beziehungsweise Ungarn, danach war er Teil der Karpato-Ukraine der Tschechoslowakei. Mit der Annektierung kam er 1939–1945 wieder zu Ungarn, ab 1945 war der Ort ein Teil der Sowjetunion beziehungsweise ist seit 1991 Teil der Ukraine. 1971 bekam der Ort dann den Status einer Siedlung städtischen Typs zuerkannt, dieser wurde aber am 29. November 1994 wieder aberkannt und Dowhe zu einem Dorf herabgestuft. Im Juli 2025 folgte die erneute Erhebung zur Siedlung (Selyschtsche). Sehenswertes Schloss der Telekis aus dem 17. Jahrhundert Kirche aus dem 15. Jahrhundert, wurde im Jahr 2000 restauriert Weblinks Довге, Іршавський район, Закарпатська область. In: Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR. (ukrainisch, ukrssr.com.ua). Eine kleine Region mit vielen Facetten (PDF-Datei; 40 kB) Einzelnachweise
Dovhe, Zakarpattia Oblast

Dovhe (Ukrainian: До́вге) is a village in the Dovzhanska rural hromada of the Khust Raion of Zakarpattia Oblast in Ukraine. Etymology Between 1383 and 1404, the village is mentioned in written sources as Hossumezo (Ukrainian: Госсумезо; "Hozyowmezew" in the original)—from the Hungarian Hosszúmező, which translates to "long field". There are several written variations of the name Hosszúmező, the appearance of which is associated with the specifics of the old Hungarian orthography. From 1404, the name Dolha, meaning "long" has been used. In some documents from 1463, the name Naghdolha or Nagh Dolha is used. History The first written mention of the village was in 1383. Historically, it had town status. On 19 July 2020, as a result of the administrative-territorial reform and liquidation of the Irshava Raion, the village became part of the Khust Raion. Geography From the southeast, Dovhe is surrounded by the low Khust mountains, and from the west by the mountain massif Velykyi Dil. Both massifs lie within the Volcanic Range of the Eastern Carpathians. From the north and northeast, the village is bordered by the southern spurs of the Polonyna Borzhava Range. The Borzhava river flows through Dovhe. The mountain nature of the flow is only in the upper part to the village of Dovhe, where it flows along a mountain V-shaped valley in a southerly direction. Economy Iron ore deposits are located in the area of the village. Religion Calvinist church (rebuilt from a chapel in the 18th century), Two Greek Catholic churches (1911; 2003), Roman Catholic church (1990s). Jewish cemetery Monuments Stone castle was in operation (1460–1474; constructed by Ambrozii Dolhai with the permission of the Hungarian king Matthias Corvinus), Teleki palace with a rectangular defensive wall with loopholes (1774). Notable residents Vasyl Nimchuk (1933–2017), Ukrainian linguist, Doctor of Philology, professor, head of the Department of History and Grammar at the Institute of the Ukrainian Language of the National Academy of Sciences of Ukraine, Corresponding Member of the National Academy of Sciences of Ukraine Ivan Lednei (born 1959), former professional football midfielder and coach Yvonne Engelman (1927–2025), Australian Holocaust survivor The village was visited by the poet Mariika Pidhirianka. References
Dolha

Dolha (ukránul: Довге [Dovhe], oroszul: Долгое [Dolgoje], szlovákul: Dlhé) város Ukrajnában, Kárpátalján, a Huszti járásban. Nevének eredete Régi magyar neve Hosszúmező és mai neve is nyilvánvalóan a szláv dlhá (= hosszú) melléknévből származik. Fekvése Nagyszőlőstől 43 km-re északkeletre, a Dolha-patak és Borzsa folyó összefolyásánál fekszik. Története 1454-ben Nagh Dolha néven említik. A hagyomány szerint a falu egykor nem itt, hanem a Szvinka-patak völgyében feküdt, de egy földrengés elpusztította. 14. századi eredetű falu, a Dolhay család egykori birtoka. 1454-ben királyi rendeletre helyezték át Bereg vármegyéből Máramarosba. A Dolhai család 15. századi várkastélyát Mátyás hűtlenség miatt 1471-ben leromboltatta. Itt lepte meg 1703. június 7-én Károlyi Sándor nyolc század katonával és egy század vasas némettel a gyanútlanul táborozó kurucokat. 1902-ben ma is álló kuruc emlékoszlopot állítottak a csatahelyre, a város főterére. 1751-ben a bádogkészítő üzem, 1760-ban a papírgyár, 1780-ban a szövöde, 1830-ban a vasgyár termelése indult meg, de mára csak az 1900-ban alapított fűrészüzem maradt meg. A falu egykor vashámorairól volt híres. A trianoni békeszerződésig Máramaros vármegye Dolhai járásának székhelye volt. Népessége 1910-ben 3524 lakosából 2226 ruszin, 509 német, 383 magyar és 332 szlovák anyanyelvű volt. Ma 6000 lakosából 200 (3%) a magyar. Látnivalók Református temploma 15. századi, gótikus eredetű, 1938-ban átépítették, ma már nem működik. Mai Teleki-kastélya a 17. században épült, 1712-ben bővítették, majd erődfallal és bástyákkal erősítették meg. Mai formáját 1798-ban nyerte el, ma elhanyagolva áll, egykori épületeinek egy részében tüdőkórház működik. Képek Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára (1914) ISBN 963 85683 3 X A Kárpátinfó a kárpátalja egykori vaskályhagyártásáról A Beregi Múzeum, Vásárosnamény öntöttvaskályha történeti gyűjteménye és kiállítása
Dowhe (obwód zakarpacki)

Dowhe (ukr. Довге, ros. Долгое, węg. Dolha) – wieś na Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie chuściańskim, centrum administracyjne hromady Dowhe. W 2001 roku liczyła ok. 6,8 tys. mieszkańców. Do reformy administracyjnej w 2020 roku Dowhe leżało w rejonie irszawskim. Zabytki Pałac w Dowhem – w 1711 roku za udział w wojnie po stronie Franciszka II Rakoczego posiadłość Dowhe została skonfiskowana przez władze cesarskie i przeniesiona do skarbu państwa. W tym roku, w dowód wdzięczności za aktywną pomoc w stłumieniu rebelii, cesarz Karol VI Habsburg ofiarowuje ziemię László Telekiemu. Rozpoczyna on w 1712 roku budowę pałacu-fortecy, która stała się jego letnią rezydencją. Salon pałacu zbudowany został w latach 1712-1722. Później stanął mur obronny z otworami strzelniczymi i budynki gospodarcze. W 1714 László Teleki umiera i pozostawia córkę – Zuzannę, która poślubiła gubernatora Laszlo Kemeniego. W 1774 roku zakończono budowę wejścia do wieży twierdzy. Pałac nowoczesny wygląd otrzymał w 1798 roku, kiedy zakończono wszystkie prace. W 1928 roku hrabia Teleki oddaje pałac w dzierżawę rycerzom maltańskim, aby uniknąć wywłaszczenia posiadłości przez rząd czechosłowacki. Od 1954 roku w pałacu był szpital gruźliczy. Obecnie kompleks jest w złym stanie. Przypisy
Dolha, Irșava

Dolha (în ucraineană Довге, transliterat: Dovhe) este o comună în raionul Irșava, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Dolha era vorbitoare de ucraineană (97,26%), existând în minoritate și vorbitori de slovacă (1,53%). Note
Долгое (Закарпатская область)

До́лгое (укр. Довге) — посёлок в Хустском районе Закарпатской области Украины, административный центр Должанской поселковой общины. Расположен в долине реки Боржавы (притоки Тисы), в 28 км севернее Иршавы. Железнодорожная станция Боржавской УЖД. Через Долгое проходит автодорога Мукачево — Кушница. Население по переписи 2001 года составляло 6790 человек. Почтовый индекс — 90154. Телефонный код — 3144. Занимает площадь 4,67 км². Код КОАТУУ — 2121983001. В 1971—1994 годах имело статус посёлка городского типа. В 1994—2025 — село. История Основано поселение в конце XIII — начале XIV вв. у подножия горы Свинка. Первое упоминание о нем под названием Долга обнаружены в письменных источниках за 1383 г. С 1409 селом владел венгерский феодал, барон Амбруш Довгаи. В 1417 г. Долгаи построили в селе замок и деревянную церковь. Административно Долгое подчинялось в то время Бережскому, а с 1454 г. — Мараморошскому комитату Венгерского королевства. В период антигабсбургской национально-освободительной войны венгерского народа 1703—1711 гг. под руководством Ференца II Ракоци у села 7 июня 1703 произошла битва повстанцев-куруцев, в числе которых были и жители села, против регулярных австрийских войск Габсбургов. Полуторатысячный отряд плохо вооружённых куруцев, во главе с Томашем Эссе потерпел поражение у села Долгого. В 1902 г. на средства жителей Долгого и близлежащих сел на братской могиле, где покоится прах 50 павших повстанцев, сооружен памятник с надписью «За родину и свободу». После подавления освободительной войны за активное участие в разгроме повстанческих войск граф Ласло Телеки получил владения в районе с. Долгого. Телеки реконструировал феодальный замок. Достопримечательности Дворец-крепость XVIII века — единственного в Европе образца сельской усадьбы средневековой архитектуры. Строительство дворца было начато с 1712 года. Исследователи предполагают, что главный корпус ансамбля был построен на месте старого замка XV века, от которого в подвале дворца сохранились остатки стен. Комплекс дворца-крепости складывался на протяжении нескольких десятилетий. Сначала были построены жилые помещения, а в 1774 г. усадьба была обнесена крепостными стенами. Памятник на могиле павших повстанцев-куруцев. Ссылки Долгое на сайте Верховной рады Украины (укр.) Дворец-крепость в Долгом на zamki-kreposti.com.ua
Bakhmut urban hromada

Bakhmut urban hromada (Ukrainian: Бахмутська міська громада) is a hromada of Ukraine, located in Bakhmut Raion, Donetsk Oblast. Its administrative center is the city Bakhmut. It was founded on 26 June 2019, from the merger of local village councils in Bakhmut Raion. The hromada has an international partnership with Saldus Municipality in Latvia. Composition The hromada contains 19 settlements: 1 city (Bakhmut), 5 rural settlements: Khromove, Krasna Hora, Opytne, Yahidne, and Zelenopillia. And 13 villages: See also List of hromadas of Ukraine References
Бахмутская городская община

Бахмутская городская община (укр. Бахмутська міська громада) — территориальная община в Бахмутском районе Донецкой области Украины. Населённые пункты В состав общины входит 1 город (Бахмут), 1 пгт (Красная Гора) 4 посёлка (Зеленополье, Опытное, Хромово и Ягодное) и 13 сёл (Андреевка, Берховка, Вершина, Весёлая Долина, Видродження, Зайцево, Иванград, Ивановское, Клиновое, Клещиевка, Медная Руда, Новая Каменка, Покровское). Примечания Ссылки Официальный сайт Бахмутского городского совета с 2009 г. Архивная копия от 15 февраля 2011 на Wayback Machine Сайт Артемовского городского совета 2005—2009 гг. Архивная копия от 2 апреля 2009 на Wayback Machine Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 57. — 441 с. (укр.)
Бахмутська міська громада

Ба́хму́тська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, на територіях Бахмутського району та Бахмутської міської ради Донецької області. Адміністративний центр — місто Бахмут. Утворена 26 червня 2019 року шляхом приєднання Зайцівської, Іванівської, Клинівської, Опитненської та Покровської сільських рад Бахмутського району до Бахмутської міської ради обласного значення. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про добровільне об'єднання територіальних громад“ щодо добровільного приєднання територіальних громад сіл, селищ до територіальних громад міст республіканського Автономної Республіки Крим, обласного значення» громади, утворені внаслідок приєднання суміжних громад до міст обласного значення, визнаються спроможними і не потребують проведення виборів. Станом на вересень 2023 року більша частина громади окупована російськими військами. Населені пункти До складу громади входять 19 населених пунктів: місто Бахмут, 13 сіл: Андріївка, Берхівка, Вершина, Весела Долина, Відродження, Зайцеве, Іванград, Іванівське, Клинове, Кліщіївка, Мідна Руда, Нова Кам'янка, Покровське і 5 селищ: Красна Гора, Зеленопілля, Опитне, Хромове та Ягідне. Джерела
Будинок «Літаюча тарілка»

Будинок «Літаюча тарілка» — будівля, яка розташована за адресою м. Київ, вул. Антоновича, 180, побудована 1971 року за проєктом архітекторів Флоріана Юр'єва і Льва Новикова. Представник архітектури другої хвилі радянського модернізму. У споруді знаходиться Український інститут науково-технічної експертизи та інформації, Державна науково-технічна бібліотека України, а раніше функціонувало поліграфічне підприємство. Історія Проєкт було розроблено в 1960-х роках. Автор планував створити в будівлі світломузичний театр, проте керівництво вирішило розмістити там Інститут науково-технічної інформації, заснований 1958 року, який тривалий час не мав приміщення, а також архів КДБ та Комуністичної партії України. Конференц-зал, який знаходиться в тарілці, має унікальну акустику, дозволяє почути весь діапазон частот людського голосу й музичних інструментів. За задумом автора в залі мали відбуватися концерти. Натомість там облаштували кінолекційну залу бібліотеки. За словами Юр'єва, опори конструкції спеціально були сховані, щоб всім здавалося, наче «тарілка» висить у повітрі. За проєкт «тарілки» Юр'єва було нагороджено премією Держбуду СРСР «За новаторство в архітектурі» — 16000 рублів. У 1990-ті будівля почала занепадати, фасад облущувався, комунікації виходили з ладу, приміщення порожніли, бракувало грошей на ремонтні роботи. У 2012 році керівництво інституту вирішило передати будівлю Фонду державного майна. У 2015 році з'явились плани побудови нового торгового центру «Ocean Mall» на місці знесеного холодокомбінату впритул до будівлі, а за деякими планами, поглинаючи її. Половину будівлі УкрІНТЕІ, де розташована «тарілка», столична влада віддала в оренду приватній компанії терміном на 20 років з правом автоматичної пролонгації та реконструкції. Культурна спільнота привертає увагу до проблеми. Зокрема, «тарілка» стала головною локацією бієнале «Київський Інтернаціонал». Для захисту модерністських пам'яток була створена ініціатива #savekyivmodernism. До процесу долучився і сам Флоріан Юр'єв, написавши відкритого листа з вимогою прозорого процесу реконструкції. У липні 2020 року почалось відновлення покриття на даху будівлі. У жовтні Міністерство культури та інформаційної політики внесло будівлю до реєстру пам'яток архітектури та монументального мистецтва. Галерея Джерела
Будинок на Боричевому Току, 23/3

Житловий будинок на Боричевому Току, 23/3 — пам'ятка архітектури зведена 1819 року, одна з найперших будівель нової забудови Подолу після пожежі 1811 року. Будинок становить інтерес як один із небагатьох фрагментів архітектури Подолу, що збереглася з першої чверті XIX століття. Опис Одноповерховий дерев'яний будинок на високому цегляному цоколі з підвалом. З боку Боричевого Току, всупереч тодішнім обов'язковим для виконання типовим проектам, на фасаді симетрично розташовані два вікна (вимагалося влаштовувати три, п'ять тощо). У цокольному поверсі — три вікна, одне з яких глухе. Архітектура сучасного будинку точно відповідає обмірному кресленню, виконаному 1854 року. Історія У 1812 році комісією для будівництва Подільської частини міста нащадкам священика Михайла Глядиковського замість його садибної ділянки, яка існувала на цьому місці до пожежі 1811 року, було виділено дві садиби під спорудження дерев'яних будинків. Незабаром садиби були об'єднані, і з 1815 до 1918 року складали єдину ділянку разом із розміщеною поряд садибою. На фоні будинку було знято епізод фільму «Доля барабанщика». З 1990-х років занедбаний. У 1995 році зареєстрований як пам'ятка архітектури. Галерея Джерела
Костел Святого Антонія Падуанського (Косів)

Косте́л Костел Святого Антонія Падуанського в Косові — культова споруда, парафіяльний римо-католицький храм у селі Косів Тернопільської области України. Історія У радянський період до Косова було приєднано хутір Хом'яківка, в якому в середині XIX століття збудовано костел. 1854 — розпочала діяльність капеланія, яка обслуговувалася чортківськими домініканцями. 1846 — збудована каплиця-усипальниця родини Подлевських, а в 1854 році вона була перебудована коштом Подлевських на костел, який отримав титул Різдва Пресвятої Діви Марії. На парафії діяли молодіжні, жіночі товариства, Братство Ружанцове, Третій Закон (орден) св. Франциска. XIX ст. — капеланія стала парафією. 1891 — храм консекровано. 1894—1901, 1923—1925 — проведено реставрацію. 1937—1939 — зроблено ремонт вежі та всієї святині. 1961—1991 — храм закрито, у ньому облаштували колгоспний склад. 1940 році храм пограбували, зокрема в 1943 році німці забрали найбільший дзвін (220 кг), інші дзвони селяни заховали. 1945 — вікарій Мартин Невестюк еміґрував у Польщу і забрав із костелу дві монстранци, дзвіночок, десять підсвічників, три келихи, фенетрон, релікварій та інші речі (деякі срібні). 1950 — у плебанії розмістили школу. 1950-ті — костел відремонтували. Збереглися два виготовлених у Чехії вітражі (1895), які фундувала Ванда-Марія Подлевська. Вірних та святиню обслуговують дієцезіальні священники парафії святих Апостолів Петра і Павла в Білобожниці. Біля костелу є скульптури Богоматері й Антонія Падуанського; кам'яний мур і брама (1899). Примітки Посилання Костели і каплиці України : сайт.
Храм Святого Миколая (Люботин)

Церква Свято́го Микола́я Мірлікійського — православна церква в місті Люботин, Харківська область. Також відома як Свято-Миколаївська церква. Історія Перший храм був побудований у 1890 році. Освячений він був на честь Святителя Миколи Чудотворця та цариці Олександри. У храма було два престоли. Він знаходився на розі сучасних вулиць Шевченка та Гавенка. У 1943 році будівля храму була підірвана німецькими військами. Після закінчення Другої світової війни місцева мешканка Єлисавета (прізвище невідоме) склала заповіт, у якому заповіла будинок православній громаді міста для побудування там православного храму. Нова церква була збудована в 1950 році. У 1975 році храм було реконструйовано, було побудованно вівтар, праве крило та службові приміщення. Увечері 14 квітня 2019 року, близько 18 години в храмі почалась пожежа. В результаті пожежі були знищині церковні книги, ікони та інші церковні приналежності, які перебували в приміщенні храму. Сама будівля храму була практично повністю знищена. Причина виникнення пожежі в храмі встановлюється. Поліція не виключає можливості підпалу храму. За фактом пожежі відкрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України. За однією з версій підпал храму відбувся через конфлікт між вірянами УПЦ МП та ПЦУ. Примітки Посилання Храм Святого Николая [Архівовано 22 жовтня 2019 у Wayback Machine.]
Черноморски биосферен резерват

Черноморският биосферен резерват (на украински: Чорноморський біосферний заповідник) е биосферен резерват в Южна Украйна, който се намира в крайбрежната зона на северното украинско Черноморие, заемайки територии от Херсонска област и Николаевска област и акваториите на Тендровския залив и Ягорлицкия залив. Резерватът се намира под управлението на Националната академия на науките на Украйна. Черноморският биосферен резерват е един от четирите биосферни резервата на територията на Украйна, наред с Биосферен резерват Аскания-Нова, Дунавския биосферен резерват и Карпатския биосферен резерват. История на резервата Резерватът е създаден под името Черноморски резерват на 14 юли 1927 г. с декрет No. 172 на Съвета на народните комисари на Украинската ССР. През 1933 година, резерватът става независима научна институция. През 1973 към Черноморския резерват са присъединени Дунавските заливни тераси, островите Вовчий, Кривий и др. в Ягорлицкия залив, и малка част от Тендровския залив. През следващата година намиращият се в съседство Ягорлицки резерват също е анексиран. През 1981 г. Дунавските заливни тераси са обособени като отделен резерват. През 1983 е учреден Черноморският биосферен резерват, включващ Черноморския резерват и Ягорлицкия държавен орнитологичен резерват (като негова буферна зона). През декември 1984 г., резерватът е приет в Световната мрежа на биосферните резервати на ЮНЕСКО. Територията му е включена и в списъка от обекти по Рамсарската конвенция. През 2009 г., с указ на украинския президент територията на резервата е разширена. Фауна Черноморският биосферен резерват се състои от три вида територии: лесостепни, крайбрежни и островни. Многобройните места за гнездене се обитават от чайки, рибарки, бекаси, патици. В заливите презимуват лебеди, чайки, бекаси. Наблюдава се миграция на гъски (особено белочела гъска), дъждосвирци, и други врабчови. Източници