NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Острів Козачий

Острів Козачий — один з дніпровських островів, розташований в південній частині Києва. Разом з Ольжиним островом входить до загальнозоологічного заказника місцевого значення «Острови Козачий та Ольжин», який є частиною регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови». Природа Острів Козачий є річковим заплавним островом зі збереженою в природному стані заплавною екосистемою, характерною для середньої течії Дніпра з унікальними природними елементами. Переважно в південній частині острова добре збережено в природному стані справжні та болотисті луки, а в північній частині — лісова рослинність. На справжніх луках острова домінують угруповання мітлиці велетенської і тонконогу лучного, меншу площу займають угруповання костриці лучної. Тут можна знайти малопоширений вид — тирлич звичайний. На болотистих луках поширені угруповання осоки гострої. В заплавній діброві з розрідженим деревостаном зустрічаються столітні дуби з широкою розлогою кроною, висота яких сягає 17 метрів, а діаметр — до 90 см. На острові зустрічаються угруповання верб, переважно попелястої та тритичинкової. У трав'яному покриві зустрічаються типові заплавні види — хвилівник звичайний і пижмо звичайне, полин лікарський («боже дерево»). Звичайним видом на острові є деркач — вид, занесений до Європейського Червоного списку, а окрасою його південної частини є колонія чапель (біля сотні гнізд). Серед мешканців колонії найбільше сірих чапель. Також там гніздяться кваки та великі білі чаплі. Серед червонокнижних ссавців там зустрічаються видра річкова, горностай, лось, свиня дика, сарна, заєць сірий, вивірка звичайна, бобер, ондатра, лисиця, єнот уссурійський, ласиця мала, норка американська, їжак, низка видів рукокрилих. Представники Червоних книг Види, що підлягають захисту: Сальвінія плаваюча — Salvinia natans (Види Бернської ковенції, Червона книга України) Водяний горіх — Trapa natans (Червона книга України) Альдрованда пухирчаста — Aldrovanda vesiculosa (Червона книга України) Місце запеклих боїв В листопаді 1943 року острів Козачий став місцем запеклих кровопролитних боїв проти гітлерівських загарбників (Битва за Київ). 4 листопада група полковника С. І. Сливіна десантувалась через острів Козачий, перерізала підступи до Києва з півдня і перешкодила ворогові перекинути підкріплення з Букринського напряму. Кліматограма Примітки Посилання Козачий острів // Енциклопедія Києва [Архівовано 14 грудня 2019 у Wayback Machine.] Острів Козачий. Карта [Архівовано 22 грудня 2019 у Wayback Machine.] Острів Козачий на geonames.org [Архівовано 30 грудня 2019 у Wayback Machine.] www.zelenbud.kiev.ua/mz_zakaz/mz_zakaz.html — недоступний Зображення
Розрита могила (курган)

«Розри́та моги́ла» — курган у Полтавському районі Полтавщини, комплексна пам'ятка природи місцевого значення (рішення облради від 27.10.1994). Курган датується в різних джерелах XII—IX ст. до н. е., бондарихинська культура; VII—IV ст. до н. е., скіфський час; XIV—XVII століття. Розташування «Розрита могила» розташована біля с. Лихачівка, лівий берег р. Ворскла, автотраса смт Опішня — Котельва — Колонтаїв. Опис Майдан пам'ятки «Розрита Могила» лежить за 4,8 км на північний схід від північно-східної околиці с. Лихачівка, за 2,1 км та на північний захід від північної околиці с. Мала Рублівка у складі курганного могильника. Займає підвищення вододілу річок Ворскла та Мерла. Висота над рівнем заплави становить 14 м. Майдан кільцеподібної форми. Його діаметр — 100 м, висота — 6,2 м. Посередині є округла яма діаметром 40—42 м і завглибшки 7 м від вершини. Насип має п'ять проходів на висоті 2—2,5 м від підошви. Їхня ширина у верхній частині становить 15 м, у нижній — 4—5 м. У північній частині майдану містився тріангуляційний майданчик, нині зруйнований. На території пам'ятки зростає степова рослинність, оточена лісосмугою із дуба звичайного, в’яза гладкого, робінії звичайної. Тут трапляється 4 рідкісних види рослин та 2 рідкісних види тварин. Пам'ятка виконує екологічні, природоохоронні, рекреаційні функції . У літературі Існує помилкова думка, що Тарас Григорович Шевченко написав вірш «Розрита могила» після відвідин саме цього кургану, проте у автографі вірша автор вказав місцем написання містечко Березань. Примітки Інтернет-ресурси ​Таємниця Розритої Могили на Полтавщині [Архівовано 17 червня 2018 у Wayback Machine.]
Райківка

Райківка — один із найстаріших парків Бродів, закладений на початку XIX століття, а також народна назва сучасного майдану Свободи. Історія У XVIII столітті тут було засновано Новоміську площу, а на початку XIX століття за ініціативи бургомістра Бродів Йозефа Роєка було закладено міський парк. Саме за прізвищем засновника парк називали «Роєківка», яка з часом трансформувалася у сучасну назву — «Райківка». До наших днів збереглося зображення парку на літографії Карела Ауера, що виготовленій у середині 1830-х років. Це перше відоме зображення Бродів. 11 вересня 1898 року у південно-західній частині парку Райківка був встановлений пам'ятник Юзефові Коженьовському, роботи скульптора Антонія Попеля, що стояв до середини 1940-х років, та був демонтований радянською владою. Натомість у 1950-х роках в центрі парку був встановлений найбільший у Західній Україні пам'ятник Володимиру Леніну. За часів незалежної України пам'ятник Леніну демонтовано, а на його місці у 1993 році встановлено пам'ятник Жертвам більшовицьких репресій. На початку ХХІ століття відновлена годинникова вежа. Примітки
Кінотеатр «Злата» (Трускавець)

«Злата» — кінотеатр у Трускавці, найдавніший в місті. Історія Кінотеатр був збудований як «Широкоекранний кінотеатр „Дружба”» на 500 місць у 1970-ї роки. У 2004 році, після реконструкції, був знову відкритий. Був переоснащений звуковою системою «JBL cinema professional», ефектом присутності «Dolby Digital Surround EX», великим широкоформатним екраном «Perl Lux». Згодом був оснащений екраном «Harkness Hall серії Perlux», проектором «BARKO» з сучасним екраном із срібним покриттям. Після реконструкції зал вміщує 300 глядачів. На першому поверсі розташовані глядацький зал та каси, на другому — бар. 19 лютого 2010 року перед кінотеатром «Злата» був відкритий Пам'ятники Степанові Бандері. У кінотеатрі проходить щорічний кінофестиваль телевізійних фільмів «Корона Карпат». Біля кінотеатру знаходиться «Алея кінослави», яка була відкрита 20 вересня 2010 року. На «Алеї кінослави» щороку встановлюють бронзову плиту, де викарбувано назву країни, фільму та прізвище режисера-переможця ТМКФ «Корона Карпат». Примітки Посилання Кінотеатр «Злата» у соцмережі «Facebook» Кінотеатр «Злата» у соцмережі «Instagram» Кінотеатр «Злата» на «WikiMapia» Кінотеатр «Злата» [Архівовано 15 липня 2018 у Wayback Machine.]на сайті «KinoFilms.ua»
Музей пожежної справи

Музей пожежної справи — музей у Києві присвячений розвитку пожежної техніки. Відкрився 26 січня 2004 року на території пожежної частини № 25, яка на момент відкриття наприкінці 1970-х була найбільшою в Європі. У музеї показаний розвиток техніки пожежогасіння, представлені пожежні автомобілі та інші засоби, які використовувалися з XIX століття. Експозиція музею Всі експонати музею є відреставрованими зразками пожежної техніки. Деякі з них є унікальними. Найстарішим зразком пожежної техніки є вози, якими користувалися пожежники у XIX ст. На одному їхали пожежники з дрібною технікою, інші вози перевозили бочки з водою, рукави та ручні насоси. Також представлений на возі паровий котел, який рухав насос. Проте він міг працювати тільки через 15-20 хв, після підігріву котла. Тому його використовували при гасінні великих пожеж або важливих об'єктів. Перший пожежний автомобіль з'явився в Києві у 1913 році на базі шасі автомобіля «Мерседес». Представлений на фотографіях. Демонструються пожежна машина на базі шасі ЗІС-5, яка з'явилися в Києві у 1936 році. Також його модифікація 1940 року з розширеною кабіною для перевезення всіх пожежників. Унікальним експонатом є пожежна машина ЗІС-150 для перевезення пожежних рукавів. Таких машин було випущено дві. Машина перевозила тільки пожежні рукави (до 100 штук). Спеціальний механізм дозволяв швидко розгорнути ці рукави на довжину до одного кілометра. З Вінниці передана автодрабина на шасі ГАЗ-51, яка може досягати 17 метрів у висоту. Музей також демонструє і дрібні експонати. Зокрема різні вогнегасники, каски різних епох, моделі пожежної техніки. Відвідувачі музей можуть також побувати на тренувальній базі пожежної частини. Примітки Посилання Київський музей пожежної справи [Архівовано 26 липня 2018 у Wayback Machine.] Музеї Києва: Музей пожежної справи [Архівовано 12 квітня 2019 у Wayback Machine.] Київський музей пожежної справи Музей пожежної справи [Архівовано 18 липня 2018 у Wayback Machine.]
Остров Зелёный (Корсунь-Шевченковский)

Зелёный — остров на реке Рось в черте города Корсунь-Шевченковский, геологический памятник природы местного значения. Находится посередине русла Роси, расположен между плотиной гидроэлектростанции и мостом (около 100 м ниже моста). Остров является обособленным повышением площадью 0,5 га из серовато-розовых гранитов рапакиви, покрытых растительностью. Граниты относятся к корсунь-новомиргородскому комплексу палеопротероозойской эры. Через Зелёный в XVIII—XIX веках был переброшен деревянный мост, по которому проходила военно-караванная дорога. Остров является геологическим памятником Украины геоморфологического типа (решение Черкасского облисполкома от 13 июня 1975 # 288). В 1982 году здесь был установлен памятный знак «Городам-форпостам Киевской Руси», более известный по народному названию «памятник Росичу» (авторы — скульптор Е. Кунцевич и архитектор Н. Микитенко). Литература 671. Остров Зеленый // Геологические памятники Украины : Справочник-путеводитель / Укр. о-во охраны природы; [Н. Е. Коротенко и др.]. — Киев : Наук. думка, 1985. С. 133. Полякова Т. Ю. Острови (укр.) // Малий енциклопедичний словник Корсунщини. Том 2 (Л-Я), Корсунь-Шевченківський, 2004, стор. 73 Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення (укр.) Примечания
Острів Зелений (Корсунь-Шевченківський)

О́стрів Зеле́ний — острів на річці Росі в межах міста Корсуня-Шевченківського, відзначається мальовничістю; геологічна пам'ятка природи місцевого значення. Утворений в результаті природної течії річки Росі й розташований посередині її русла між греблею гідроелектростанції і мостом (100 м нижче мосту). Є великим (площа острова — 0,5 га) відокремленим підвищенням з рожево-сірого граніту рапаківі, вкритий рослинністю. Через острів Зелений у XVIII—XIX століттях був перекинутий дерев'яний міст, по якому проходила військово-караванна дорога. Острів є геологічною пам'яткою України геоморфологічного типу (рішення Черкаського облвиконкому від 13 червня 1975 року # 288). У 1982 році на острові був встановлений пам'ятний знак «Містам-форпостам Київської Русі», більш відомий за народною назвою «пам'ятник Росичу» (автори — скульптор Е. Кунцевич та архітектор М. Микитенко). Галерея Джерела та посилання Полякова Т. Ю. Острови // Малий енциклопедичний словник Корсунщини. Том 2 (Л-Я). — Корсунь-Шевченківський, 2004. — С. 73 Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення
Парк ім. О. І. Ющенка

Парк ім. О. І. Ющенка — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення, розташований на території обласної психоневрологічної лікарні у м. Вінниці. Статус надано відповідно до Рішення Вінницького облвиконкому № 335 від 22.06.1972 р. Парк було закладено у 1898 році, через рік після початку будівництва корпусів лікарні на південно-західній околиці міста у місці впадіння річки Вишня в Південний Буг. Роботами керував лікар Л. Л. Дарашкевич. Від центрального входу в парк починається алея з вулиці Пирогова до головного корпусу лікарні. Виділяється алея клиноподібними кронами пірамідальної тополі, серед якої зростає єдиний в області жіночий екземпляр. По обидві сторони алеї — фруктовий сад, за ним — декоративні насадження. Центральна алея перетинається з трьома бічними. За фасадом лікувальних корпусів, витягнутих в одну лінію зі сходу на захід — старі насадження: ясени, дуби, клени. За ними — крутий берег Південного Бугу з гранітними скелями та джерелами ґрунтової води. Вздовж річки ростуть біла акація, дика яблуня, груша, волоський горіх. Паркові схили поступово сходять донизу і біля берега закінчуються зеленою смугою великого лугу. В парку зростає багато рідкісних порід. Зокрема, алея модрини європейської, біогрупа горіха Зібольда, кульоподібна акація, прищеплена форма клена-явора пурпуролистого, туя західна, екземпляр евкаліпта (у відкритому ґрунті поблизу оранжереї), а також рожевоквітуча форма каштана кінського. З чагарникових порід висаджено бирючину, акацію жовту, спірею, аронію чорноплідну, форзицію, самшит, магнолію падуболисту та ін. Насадження нараховують понад 85 видів деревно-чагарникових рослин. Галерея Джерела Заповідні об'єкти Вінниччини. — Вінниця: Велес, 2005. — 104 с.+ 28 с. іл.
Мукачівська гімназія

Мукачівська гімназія — середній навчальний заклад в місті Мукачевому. Відомості 1892 року завершили спорудження будівлі вищої гімназії на земельній ділянці поряд з греко-католицькою церквою. 15 жовтня 1893 року нарядне студентське знамено закладу освятив єпископ Дюла Фірцак. 1892/93 навчального року налічувала 181 учня. З 14 березня 1943 року — Мукачівська угорська королівська державна гімназія ім. князя Арпада. Відомі люди Викладачі Петро Матл Випускники, учні Карабелеш Андрій Крайняниця Петро Рудловчак Олена Сабов Євменій Чопей Іван Примітки Джерела Вільна І. Про заклад, який і навчав, і прихищав, і опікував. Мукачівська гімназія [Архівовано 7 серпня 2018 у Wayback Machine.] Посилання Віртуальний каталог «Фалеристика Закарпаття» [Архівовано 7 серпня 2018 у Wayback Machine.] Історія Інтернату мукачівської Угорської державної гімназії [Архівовано 7 серпня 2018 у Wayback Machine.]. — 2018. — 24 квітня. Історія Мукачівської гімназії [Архівовано 7 серпня 2018 у Wayback Machine.] // Сайт Мукачівського НВК «Дошкільний навчальний заклад — ЗОШ І ст. — гімназія» Мукачевская реальная гимназия (рос.)
Вілла «Постій»

Вілла «Постій» — найстаріша вілла у місті Трускавці, що збереглася до нашого часу, пам'ятка архітектури місцевого значення, охоронний № 531-М. Тепер у будівлі розташований готель «Вілла Вікторія». Розташування Вілла знаходиться у центрі міста Трускавця, навпроти Палацу Культури імені Т. Г. Шевченка, неподалік від Костелу Внебовзяття Пресвятої Діви Марії і Вілли «Під Божою Матір'ю», нижче якої починається Курортний парк, та вілли «Ґопляна», у якій знаходиться Художній музей Михайла Біласа. Історія Вілла «Постій» була збудована у 1843 році для графа Жултовського, одного з тодішніх власників Трускавця. Спілка «Трускавецькі джерела», керівником та власником якої був Раймунд Ярош, у 1911 році викупила віллу «Постій» у графа Жултовського та перебудувала. У радянські часи у віллі «Постій» спочатку знаходилась міська пошта, згодом спальний корпус санаторій «Берізка». У 2004 році віллі «Постій» стала приватною власністю. Нові власники вілли провели реконструкцію, мало зважаючи на історичну цінність будівлі, та змінили назву на «Вілла Вікторія». Архітектура Збудована у 1843 році під назвою «Готель» у формах «швейцарського стилю» — архітектурного стилю пізнього історизму, хоч декоративне оздоблення вілли мало вже інший характер, наближений до бойківських та гуцульських дерев'яних хат. Вілла «Постій» належить до першого періоду формування курортної забудови (1827 — 1919) міста Трускавця. Перший поверх вілли «Постій» мурований з цегли та каменю, другий — фахверк, з відкритим дерев'яним каркасом стін. Світлини Примітки Посилання Розкішні трускавецькі вілли XIX-XX століття [Архівовано 17 серпня 2018 у Wayback Machine.]
Бювет мінеральних вод №1 (Трускавець)

Бювет мінеральних вод №1, неофіційна назва Нижній бювет — бювет у Трускавці для проведення питного лікування мінеральними водами «Нафтуся», «Марія», «Софія», «Броніслава». Розташування Бювет мінеральних вод №1 знаходиться у центрі міста Трускавця, на вулиці Торосевича 5, біля Курортної балки на території Курортного парку, поблизу санаторію «Кришталевий палац». Історія Коли у 1827 році до місцевої корчми прибудували приміщення, в якому встановили перші вісім сірководневих ванн, це стало початком заснування бальнеологічного курорту Трускавець. За час існування курорту кількість відпочивальників відчутно зросла. Побудований за Австро-Угорщини маленький бювет не справлявся з напливом бажаючих. Вже у 1930 роках коло нього вишиковувалися черги, а у радянські часи й поготів. Тому у 1960 році був побудований Бювет №1. Звели його у стилі неокласицизму поблизу Джерело № 1 «Нафтуся». Усередині бювету стіни прикрашені панно зі скульптурним рельєфом на народну тематику. У 1977 році в бюветі, до 150-річчя заснування курорту, встановлена Меморіальна дошка на честь дослідника мінеральних вод Трускавця Теодора Торосевича. Спроба встановити оплату за вхід З 1 грудня 2017 року ПрАТ «Трускавецькурорт», власник бювету №1, планувало ввести оплату за одноразовий вхід до бювету в розмірі 3,5 грн. з особи (одноразове споживання мінводи не повинно було перевищувати 350 г), а місцевим мешканцям для безкоштовного входу — потрібно б було мати скерування від лікаря. Це викликало невдоволення як місцевих мешканців так і відпочивальників. Відбулись акції протесту громадськості міста, під час однієї з них були пошкоджені встановлені раніше турнікети на входах у бювет. Дії громадських активістів, які також були присутні на сесії міськради, спонукали депутатів Трускавецької міської ради 9 листопада 2017 року ухвалили рішення, яким зупинили процедуру введення платного входу до бювету мінеральних вод. Загальні відомості Усередині Бювету №1 розташовані зали з дозаторами, в які виводяться мінеральні води з природних джерел з різними властивостями. Автоматична подача мінеральної води дозволяє вибрати необхідне дозування натисканням на кнопки: «100», «150», «200», чи «250». До бювету підведені мінеральні води: «Нафтуся» з Джерела № 1 «Нафтуся» — використовується при захворюваннях нирок; «Софія» з Джерела № 2 «Софія» — використовується при підвищеній та зниженій кислотності; «Марія» з Джерела №1 «Марія» — використовується при панкреатиті; «Броніслава» з Джерела № 3 «Броніслава» — використовується при парадонтозі. Лікувальні властивості цих вод швидко втрачаються при контакті з повітрям, тому вживання мінеральної води безпосередньо з бювету є основою правильного лікування. Графік роботи Бювет працює щодня без вихідних. Графік роботи бювету складений з урахуванням режиму харчування відпочивальників, адже воду вживають до чи після їжі. 7.00 до 10.00 12.00 до 15.00 17.00 до 20.00 Світлини Примітки Посилання Бювет мінеральних вод №1 [Архівовано 9 вересня 2016 у Wayback Machine.] на «Wikimapia»
Церква святого Володимира Великого (Надвірна)

Церква святого Володимира Великого — діюча мурована церква у місті Надвірна Івано-Франківської області. Парафія належить до Надвірнянського благочиння Коломийської єпархії Православної церкви України. Престольне свято — 15 липня. Розташування Церква знаходиться у парку імені Івана Франка міста Надвірна. Історія 31 серпня 1992 року Івано-Франківською обласною державною адміністрацією було зареєстровано Статут (№241) православної релігійної громади міста, і вона отримала у парковій зоні міста тимчасове приміщення для звершення богослужінь. У 1991 році церковна громада на чолі з настоятелем ієреєм Василем Щербатюком звернулася до Надвірнянської міської ради щодо виділення земельної ділянки під будівництво. Парафіяни власними силами викопали фундамент. Проєкт церкви виготовив архітектор Володимир Кочмар з проєктного інституту «Діпромісто». 27 листопада 2001 року єпископ Іоан (Бойчук) освятив капсулу та перший камінь під будівництво церкви. Завдяки старанням парафіян були зібрані не лише кошти, але й будівельні матеріали: цеглу, цемент, ліс та метал. Завдяки матеріальній підтримці керівництва місцевого ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» було придбано всю цеглу для будівництва церкви та будинку священика, який знаходиться поруч. У 2004 році виготовлено та освячено, а в грудні 2005 року було встановлено куполи. Висота церкви становить 38 метрів. 23 грудня 2007 року єпископ Коломийський Іоан (Бойчук) звершив першу Божественну Літургію у церкві святого Володимира Великого. При церкві діє парафіяльний хор «Осанна» та Катехитична школа. 12 лютого 2017 року у церкві святого Володимира Великого відбувся перший фестиваль коляд «Різдвяний передзвін». Настоятелі церкви 1992—23 вересня 1993 — ієрей Василь Щербатюк 23 вересня 1993—19 грудня 1993 — ієрей Іван Микицей 19 грудня 1993—12 лютого 2000 — митрофорний протоієрей Мирослав Яворський з 12 лютого 2000 — митрофорний протоієрей Олег Траско Див. також Костел Успіння Пресвятої Діви Марії (Надвірна) Джерела Процак Роман. Церкви Прикарпатського краю. Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2006. С. 180. Примітки Посилання Церква святого Володимира Великого на «Wikimapia»
Бориславський завод РЕМА

ПАТ «Бориславський завод «РЕМА» — потужне машинобудівне підприємство, що спеціалізується на виготовленні запчастин для газомотокомпресорів 10 ГКН, 10 ГКМ, 10 ГКНА, 10 ГКМА, МК-8, запчастин до верстатів-гойдалок СК-3, СКД-3, СКН-3, СК -5, СКН-5, СК-6, СКД-6, 6СК-6, СК-8, 7СК-8, СК-8, СКД-8, СК-10, СКН-10, UP9T, UP-12T, комплексних повітроочисних пристроїв КВОУ, фільтрів тонкої очистки повітря і газу, теплообмінного обладнання, запчастин до АГНКС, запчастин для транспорту, медичної апаратури.
Kino Užhorod

Kino Užhorod (ukrajinsky Кінотеатр Ужгород) se nacházelo v centru západoukrajinského města Užhorodu, na adrese Vološyna 22. Funkcionalistická budova kina byla první svého druhu ve městě. Byla postavena v meziválečném období, kdy byla Podkarpatská Rus součástí První československé republiky. Architektem budovy byl Ludowig Oeslchläger. Historie Ludowig Oeslchläger navrhl budovu prvního kina pro hlavní město tehdejší Země podkarpatskoruské nedlouho poté, co se vrátil ze svého působení v Mukačevu. Na začátku 30. let tamní městský úřad vypsal veřejnou soutěž na stavbu kina. Oeslchläger v ní zvítězil a jeho projekt byl zrealizován; stavební práce byly zahájeny roku 1931 a skončily o rok později. Realizovaly jej společnosti vlastněné podnikateli Hugo Kabosem a Zoltánem Arató. Budova kina byla navržena tak, aby tvořila jeden celek spolu s obchodním domem Baťa a městskou knihovnou. Fasáda vznikla v duchu tehejšího funkcionalismu; tvořila jí pásová okna, nenacházely se zde žádné ornamenty. Přízemí doplňovaly rozsáhlé výlohy pro řadu obchodů, která se zde mohla nacházet. V kině byly filmy promítány vždy trojjazyčně; s titulky v češtině, maďarštině a rusínštině. V roce 1934 zde byl promítán první film z SSSR, Čapajev. Po obsazení Podkarpatské Rusi Maďarskem zde byly promítány filmy výhradně maďarské. Kino sloužilo až do druhé světové války. Po připojení Podkarpatské Rusi k SSSR neslo název Kino Moskva. Kino bylo postupně modernizováno a v závěru 80. let 20. století zde pracovalo okolo čtyřiceti lidí. Modernizace kina proběhla v roce 1988.[zdroj?] V 90. letech byl název kina změněn opět na Kino Užhorod. Na začátku 21. století kino zaniklo. V roce 2012 bylo zprivatizováno a o tři roky později zde začal ukrajinský soukrový vlastník provádět stavební práce. V roce 2017 bylo ve svém vnitřku vybouráno. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kino Užhorod na Wikimedia Commons