NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Medvedivci

Medvedivci (ukrajinsky Медведівці, rusínsky Медведôвцï, maďarsky Fagyalos, česky Medveduvce nebo Medvědovce) je vesnice na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Mukačevo ve Velykolučské vesnické územní hromadě v obci Kalnyk. V roce 2024 zde žilo 470 obyvatel. Historie V lokalitě Babinka (ukrajinsky Бабинка) bylo nalezeno sídliště z pozdní doby bronzové a starší doby železné. V roce 1964 zde byl nalezen bronzový poklad, který zahrnoval 27 předmětů. V mohylníku je skupina mohyl. V roce 1967 byl v jedné rozbité mohyle nalezen bronzový poklad obsahující 33 předmětů pocházejících z pozdní doby bronzové a starší doby železné. První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1557, kdy byla uvedena jako Medwefalwa, v roce 1570 byla uvedena jako Meduefalua, v roce 1904 jako Fagyalos. Do Trianonské smlouvy byla ves součástí Uher, poté součástí Československa. Po krátkém období nezávislé republiky Karpatská Ukrajina, byla ves obsazena Maďarskem. Od roku 1945 patřily Medvedivci Ukrajinské sovětské socialistické republice, která byla součástí SSSR, a nakonec od roku 1991 Ukrajině. Zajímavost Ze vsi pochází celodřevěný Chrám svatého archanděla Michaela,. který byl v roce 1929 převezen do Prahy (do Kinského zahrady na Smíchově). Chrám byl postaven v 17. století ve vesnici Velké Loučky a v roce 1793 byl prodán a přemístěn do Medvedivců. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Medvedivci na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Медведівці (Мукачівський район) na ukrajinské Wikipedii a Medvedivci na esperantské Wikipedii.
Medwediwzi (Mukatschewo)

Medwediwzi (ukrainisch Медведівці; russisch Медведевцы Medwedewzy, ungarisch Fagyalos oder älter Medvegyóc, tschechoslowakisch Medveduvce oder Medvědovce) ist ein Dorf im Rajon Mukatschewo in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Medwediwzi liegt rund 14 Kilometer Luftlinie nordnordwestlich vom Rajonzentrum Mukatschewo und 23 Kilometer ostsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Durch Medwediwzi verläuft die Oblaststraße О 071201, die von Serednje über Linzi und Schkuratiwzi nach Rakoschyno führt. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Landgemeinde Welyki Lutschky im Rajon Mukatschewo, bis dahin war es Teil der Landratsgemeinde Kalnyk im Westen des Rajons Mukatschewo. Einzelnachweise
Fagyalos

Fagyalos (korábban Medvegyóc, ukránul Медведівці [Medvegyivci]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Munkácsi járásban. Fekvése Munkácstól északnyugatra, Szerednyétől keletre, Beregsárrét, Oroszkucsova, Bereghalmos és Nagymogyorós közt fekvő település. Nevének eredete Medvegyóc neve személynévi eredetű, de családnévből keletkezett. Jelentése szerint: egy Medve nevű ember faluja. Története Nevét 1557-ben említette először oklevél „Medwefalwa” formában, 1570-ben pedig „Meduefalua” néven említették. A nevéből következtetve magyar alapítású falu volt. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „MEDVEDÓCZ. Orosz falu Bereg Várm. földes Urai több Uraságok, lakosai külömbfélék, fekszik Nagy Mogyoróshoz nem meszsze, és annak filiája, határja meg lehetős.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Medvedocz, orosz falu, Beregh vmegyében, ut. postája Szerednyéhez keletre 1 1/2 mfd. 219 g. kath., 4 zsidó lak. F. u. gr. Buttler.” Mai Fagyalos nevét 1904-ben fagyallal sűrűn benőtt erdeiről kapta. A trianoni béke előtt Bereg vármegye Latorcai járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Az egykori Kőrösfalva is hozzá tartozik. Népessége 1910-ben 467 lakosából 5 magyar, 8 német, 447 ruszin anyanyelvű volt; ebből 459 görögkatolikus, 8 izraelita volt. Nevezetességei Templom Források Fényes Elek: Magyarország történeti földrajza A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X Jegyzetek
Medvedivți, Muncaci

Medvedivți (în ucraineană Медведівці, în cehă Medvedovce) este un sat în comuna Kalnîk din raionul Muncaci, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Istoric Locuitorii ruteni din Medvedivți au cumpărat și adus în sat în anul 1793 o biserică cu hramul „Sf. Arhanghel Mihail” din satul Velîki Lucikî, aflat în apropierea orașului Muncaci. Acest lăcaș de cult, ce fusese construit în a doua jumătate a secolului al XVII-lea, a rămas în sat până în anul 1929, când a fost donat Primăriei orașului Praga, care era atunci capitala statului (Rusia Subcarpatică, astăzi regiunea Transcarpatia a Ucrainei, a devenit parte a noului stat Cehoslovacia după Primul Război Mondial și împărțirea teritoriului Ungariei), unde se află și în prezent. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Medvedivți era vorbitoare de ucraineană (98,94%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note Vezi și Biserica Sfântul Arhanghel Mihail din Praga
Медведевцы (Закарпатская область)

Медведевцы (укр. Медведівці) — село в Великолучковской сельской общине Мукачевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 470 человек. Почтовый индекс — 89633. Телефонный код — 3131. Занимает площадь 1,079 км². Код КОАТУУ — 2122783403. Главной достопримечательностью села была деревянная православная церковь святого Михаила (конец XVII века), перевезённая сюда в 1793 году из Великих Лучек. В 1929 г. храм был перемещён в пражский парк Кинского. Известные уроженцы, жители 25 октября 1946 года в селе Медведевцы родился Михаил Юрьевич Русин, конструктор головных частей летательных аппаратов, доктор технических наук, профессор МГТУ имени Н. Э. Баумана. Ссылки Медведевцы на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Vučkove

Vučkove (ukrajinsky Вучкове, rusínsky Вучково, maďarsky Vucskómező, česky Vučkovoje nebo Vučkovo) je obec v Mižhirské městyské územní hromadě v okresu Chust v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Místní částí Vučkového je Pidčumal. V roce 2025 žilo v celé obci 901 obyvatel. Historie První písemná zmínka o této obci pochází z roku 1548. Z Vučkova pochází evangelium ze 16. století, které se nachází v Národním muzeu v Budapešti. Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté byla součástí Československa. V roce 1921 zde stálo 126 domů a žilo zde 562 obyvatel, z toho 4 Čechoslováci, 531 Rusínů a 24 Židů. Od 15. dubna 1939 byla obec součástí samostatného státu Karpatská Ukrajina; za několik dní pak bylo Zakarpatí obsazeno maďarskými vojsky. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Turistické zajímavosti chrám sv. Mikuláše Divotvorce, z roku 1914 včelařský památník se zobrazením 4 vědců, kteří se zabývali studiem zdejších včel 91 metrů dlouhý most přes řeku Rika minerální prameny nepravidelně tryskající Vučkovský gejzír Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Вучкове na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vučkove na Wikimedia Commons
Vucskómező

Vucskómező (ukránul: Вучкове [Vucskovje]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Huszti járásban. Fekvése Ökörmezőtől délre, a Nagy-ág patak mellett fekvő település. Története 1910-ben 568 lakosából 6 magyar, 39 német, 523 román lakosa volt. A népességből 11 fő római katolikus, 529 görögkatolikus, 28 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Ökörmezői járásához tartozott. A falu híres volt sós gejzírjéről. Méhészete Kárpátok szerte híres volt. A világon egyedülállóan e településen a méhekről emlékművet is állítottak. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X
Wuczkowe

Wuczkowe (ukr. Вучкове, Vučkovo, Vučkovoje, trl. Vuchkove, węg. Vucskómező) – wieś na Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie chuściańskim, w hromadzie Miżhirja. W 2001 r. liczyła 697 mieszkańców. Do reformy administracyjnej w 2020 r. należała do dawnego rejonu miżhirskiego. Geografia Górska wieś leży w dolinie rzeki Rika, około 11 km na południe od osiedla typu miejskiego Miżhirja przy drodze do miasta Chust, na granicy Połoniny Borżawskiej i Połoniny Czerwonej w Zewnętrznych Karpatach Wschodnich. Miejscowość jest znana z gejzeru wody mineralnej oraz pomnika pszczoły karpackiej i jej badaczy. Historia Miejscowość huculska leżąca na obszarze Marmaroszu na Zakarpaciu była wzmiankowana w 1548 r. (Księstwo Siedmiogrodu). Nazwa wsi związana jest z rusińskim słowem wuczko (oczko) lub z imieniem Wuczko, znanym w języku serbskim jako Vučko, Vuk – Wilk). Pierwszy most w miejscowości zbudowano w 1870 r. w czasach Austro-Węgier. Kolejne były niszczone przez powodzie. Obecny jest najdłuższy w dawnym rejonie miżhirskim. W XIX w. we wsi funkcjonowała drewniana cerkiew Świętych Apostołów Piotra i Pawła, przeniesiona tu z wsi Nyżnij Bystryj (pierwotnie pochodząca z 1774 r. ze wsi Bukowiec). Była to świątynia greckokatolicka (unia użhorodzka, eparchia mukaczewska). Została rozebrana, kiedy jej funkcje przejęła wzniesiona w 1914 r. cerkiew św. Mikołaja Cudotwórcy. Świątynia należy do wspólnoty prawosławnej w jurysdykcji eparchii chuściańskiej UPR. W Wuczkowem urodził się Basil Takach (1879–1948), późniejszy egzarcha apostolski w USA dla rusińskich grekokatolików. W okresie bitwy pod Ӧkӧrmező (Miżhirja) w grudniu 1914 r. (front wschodni w czasie I wojny światowej) we wsi stacjonowała Komenda Legionów, z generałem Karolem Durskim i 3 szwadronem ułanów. Tu 12 grudnia legioniści otrzymali sztandar ufundowany przez węgierskich akademików. W 2006 r. postawiono unikalny na skalę światową pomnik pszczoły karpackiej (karpatki, Apis mellifera carpatica), poświęcony podgatunkowi pszczoły miodnej o szczególnie pożądanych cechach. Pomnik upamiętnia również naukowców badających pszczołę karpacką w latach 60. XX w. We wsi istnieje filia Instytutu Pszczelarstwa. Przypisy Linki zewnętrzne Vucskómező, Vucskovje; híd. Steinberg Testvérek kiadása / bridge (EK). Darabanth Kft.. [dostęp 2024-12-11]. (węg.). (archiwalne zdjęcie mostu)
Vucikove, Boureni

Vucikove (în ucraineană Вучкове) este localitatea de reședință a comunei Vucikove din raionul Boureni, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Vucikove era vorbitoare de ucraineană (98,85%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,15%). Note
Вучково

Вучко́во (укр. Вучкове) — село в Межгорской поселковой общине Хустского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 697 человек. Почтовый индекс — 90046. Телефонный код — 3146. Код КОАТУУ — 2122480801. Ссылки Вучково на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Myrča (okres Užhorod)

Myrča (ukrajinsky Мирча, maďarsky Mircse nebo Mércse, česky Mirče nebo Mirča) je ves v Dubrynyčské vesnické územní hromadě v okresu Užhorod v Zakarpatské oblasti na západě Ukrajiny. Patří do obvodu samostatné sídelní rady Malý Berezný. V roce 2001 zde žilo 674 obyvatel. Historie První písemná zmínka pochází z roku 1557. Do uzavření Trianonské smlouvy byla ves součástí Uherska, poté byla (pod názvem Mirče) součástí Československa. Od roku 1945 byla součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je součástí nezávislé Ukrajiny. Osobnosti Július Révay (1899-1979), rusínský politik, poslanec československého Národního shromáždění, předseda vlády Karpatské Ukrajiny Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Мирча (Ужгородський район) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Myrča na Wikimedia Commons
Mircse

Mircse (más néven Mércse) (ukránul: Мирча [Mircsa]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, az Ungvári járásban. Fekvése Az Ung völgyében, annak jobb oldalán, Nagybereznától délre, Kisberezna és Bercsényifalva közt fekvő település. Nevének eredete Mircse neve talán személynévi eredetű. Nevét az 1903-as helységnévrendezéskor Mércse alakra módosították, de 1939-ben visszakapta eredeti nevét. Története A település a 16. században keletkezett. Nevét az oklevelek 1543-ban említették először „Mÿrche” néven; 1550-ben „Miirche”, „Mÿertze” néven. 1696-ban „Mércse”, 1785-ben „Mircse” formában említik. A 18. század végén Vályi András így ír róla: „MIRCSE. Orosz falu Ungvár Várm. földes Ura a’ K. Kamara, lakosai többen ó hitűek, fekszik Ung vize mellett, határja középszerű, vagyonnyai meg lehetősek.” 1800 körül „Merse”, 1851-ben „Mircse” alakban találjuk. Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Mircse, orosz falu, Ungh vmegyében, N. Berezna fiókja. 352 gör. kath., 18 zsidó lak. F. u. a kamara. Ut. p. Ungvár.” 1913-ban „Mércse” néven írták. A trianoni béke előtt Ung vármegye Nagybereznai járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938-tól ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. Ennek következtében 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. Népessége 1910-ben 501 lakosából 4 magyar, 38 német, 19 szlovák, 439 ruszin és 1 egyéb anyanyelvű volt; vallását tekintve pedig 26 római katolikus, 439 görögkatolikus és 38 izraelita. Közlekedés A települést érinti a Csap–Ungvár–Szambir–Lviv-vasútvonal. Jegyzetek Források Fényes Elek: Magyarország történeti földrajza Sebestyén Zsolt: Kárpátaljai helységnévmagyarázatok A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X
Myrcza (obwód zakarpacki)

Myrcza (ukr. Мирча) – wieś na Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie użhorodzkim, w hromadzie Dubrynyczi. W 2001 liczyła 686 mieszkańców, wśród których 684 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 1 rosyjski, a 1 słowacki. Znajduje się tu przystanek kolejowy Myrcza, położony na linii Sambor – Czop. Urodzeni Julijan Rewaj Przypisy
Mîrcea, Velîkîi Bereznîi

Mîrcea (în ucraineană Мирча) este un sat în comuna Malîi Bereznîi din raionul Velîkîi Bereznîi, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Mîrcea era vorbitoare de ucraineană (99,71%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Мирча (Закарпатская область)

Мирча (укр. Мирча) — село в Дубриничской сельской общине Ужгородского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 686 человек. Почтовый индекс — 89040. Телефонный код — 03135. Занимает площадь 4,186 км². Код КОАТУУ — 2120883603. Известные жители Ревай, Фёдор Иванович (1890—1945) — политический и общественный деятель Закарпатья, редактор. Ревай, Юлиан Иванович (1899—1979) — политический и общественный деятель Закарпатья, педагог, редактор. Премьер-министр Карпатской Украины. Примечания Ссылки Мирча на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Hanyči

Hanyči (ukrajinsky Ганичі, maďarsky Gánya, česky Ganiče) je obec v Neresnycké vesnické územní hromadě v okrese Ťačiv v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Místní částí obce Hanyči je Solone (ukrajinsky Солоне), které bylo Rozhodnutím Zakarpatské oblastní rady ze dne 6. března 2015 sloučeno s obcí Hanyči.. Církevní stavby Kostel Nanebevzetí Panny Marie, z roku 1993 Kostel Narození Panny Marie, z roku 1992 Obyvatelstvo V roce 2001 žilo v Hanyči 3984 obyvatel. V roce 2025 žilo v Hanyči 4986 obyvatel a v Solone 1303 obyvatel; celkem žilo v obci 6289 obyvatel. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Ганичі na ukrajinské Wikipedii a Солоне (Тячівський район) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hanyči na Wikimedia Commons
Gánya

Gánya (ukránul: Ганичі) település Ukrajnában, Kárpátalján, a Técsői járásban. Fekvése Técsőtől északkeletre, a Taracz bal partján, Alsókálinfalva és Kökényes közt fekvő település. Története Gánya nevét 1402-ben említette először oklevél Ganyafalva néven. 1418-ban Ganya, 1465-ben Nagy Gania, 1492-ben Gornyfalwa, 1495-ben Ganych, 1546-ban Ganyczfalva, 1610-ben Gánia néven írták. 1402-ben Szász fiai kapták meg az ekkor még csupán néhány évtizede települt falut. A 15. században az Urmezei és az Irholci Tatul családok voltak birtokosai, később pedig a Dolhaiak és azok leányági örökösei a Kornis család tagjai lettek. 1550-ben Dolhai Imre, 1600-ban Bernáth László, Farkas György és Rosályi Kun Péter özvegyének és Vér Mihály birtoka volt. 1910-ben 2470 lakosából 77 magyar, 626 német, 1767 ruszin volt. Ebből 1835 görögkatolikus, 627 izraelita volt. A trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Taracvizi járásához tartozott.
Hanyczi

Hanyczi (ukr. Ганичі) – wieś na Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie tiaczowskim, w hromadzie Neresnycja. W 2001 liczyła 4986 mieszkańców, spośród których 3924 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 46 rosyjski, 1 węgierski, 8 rumuński, 4 białoruski, 1 słowacki, a 2 inny. Przypisy
Hanîci, Teceu

Hanîci (în ucraineană Ганичі) este localitatea de reședință a comunei Hanîci din raionul Teceu, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hanîci era vorbitoare de ucraineană (98,44%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,15%). Note
Ганичи (Закарпатская область)

Га́ничи (укр. Ганичі) — село в Нересницкой сельской общине Тячевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 3986 человек. Почтовый индекс — 90535. Телефонный код — 0313439. Занимает площадь 155 км². Код КОАТУУ — 2124481201. Ссылки Ганичи на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Dulovo (Zakarpatská Ukrajina)

Dulovo (ukrajinsky Дулово, maďarsky Dulfalva) je obec v Buštynské městyské územní hromadě v okrese Ťačiv v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. V roce 2025 zde žilo 2654 obyvatel. Historie Vesnice byla založena kolem roku 1400. Z roku 1428 pochází první písemná zmínka (ves byla zmíněna jako Dwlfalua a v roce 1485 pak jako Dulfalw). Obec byla postavena kolem roku 1400. Ve středověku byla obec v majetku rodu Dulfalvai. V roce 1696 byla obec v majetku rodu Kövesligeti. V roce 1910 zde žilo 1278 obyvatel, z toho byli 4 Maďaři, 68 bylo Němců a 1206 bylo Rusínů. Z toho bylo 1207 obyvatel bylo řeckokatolického vyznání a 68 obyvatel bylo židovského vyznání. Do uzavření Trianonské smlouvy byla ves součástí Uherska, poté byla součástí Československa. Od roku 1945 byla ves součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla jednou ze svazových republik Sovětského svazu, nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Pamětihodnosti Řeckokatolický kostel Muzeum Stěpana Vajdy Osobnosti Stěpan Vajda (1922–1945), kapitán československé armády v zahraničí Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Дулово na ukrajinské Wikipedii a Dulfalva na maďarské Wikipedii.
Dulfalva

Dulfalva (ukránul: Дулово) település Ukrajnában, Kárpátalján, a Técsői járásban. Fekvése Técsőtől északra, a Talabor mellett, Csománfalva és Talaborfalu közt fekvő település. Története Dulfalva 1400 táján keletkezett. A falu nevét 1428-ban Dwlfalua néven említette először, majd 1485-ben Dulfalw néven írták. A középkorban kincstári birtok, ekkor a Dulfalvai család kapta meg a falu kenézségét. 1485 után a huszti váruradalom ruszin jobbágyai lakták, és ekkor kincstári birtok volt. 1696 birtokosa volt többek között a Kövesligeti család, Kövesligeti Illés is. Egykori főbb birtokosa a Kövesligeti család volt, majd az 1800-as évek vége felé kincstári birtok. 1910-ben 1278 lakosából 4 magyar, 68 német, 1206 ruszin volt. Ebből 1207 görögkatolikus, 68 izraelita volt. A Trianoni békeszerződés előtt Máramaros vármegye Técsői járásához tartozott. Nevezetességek Görögkatolikus temploma Források Fényes Elek: Magyarország geográphiai szótára.
Dulovo, Teceu

Dulovo (în ucraineană Дулово) este o comună în raionul Teceu, regiunea Transcarpatia, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Dulovo era vorbitoare de ucraineană (99,63%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Дулово (Закарпатская область)

Дулово (укр. Дулово) — село в Буштынской поселковой общине Тячевского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 2420 человек. Почтовый индекс — 90513. Телефонный код — 03134. Занимает площадь 0,09 км². Код КОАТУУ — 2124482601. Известные уроженцы Илько, Иван Иванович (р. 1938) — украинский живописец. Примечания Ссылки Дулово на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Дулово

Дулово — село в Буштинській селищній громаді Тячівського району, Закарпатської області України. В південній околиці Дулового, на горі Дулове — городище давньоруського часу У 1428 році вперше було згадано як Dwlfalua і у 1485 році як Dulfalw. Село було побудовано близько 1400 року. У середньвіччі селом володіла сімя Dulfalvai. У 1696 році власником села була сім'я Kövesligeti. Також в селі було збудовано і відкрито музей герою Радянського Союзу — Степану Миколайовичу Вайді. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Храми Церква св. матері Параскеви. 1742. У 1751 р. про церкву записано, що вона «дерев'яна, шинґлями крита, з вежею, недавно перед 9 роками поставлена і добрі не докінчена, благословенна від архіпресбитера дрогобратовського Іоанна Стойки. Доста красними образами украшена… Свіщники два мідяні… Книги церковні всі крім Трифологія. Замок желізний. Посвященна св. Параскевії. Доходки ніякі. Цинтар плотом загорожений». У 1924 р. в Дулові за 400 000 корон споруджено муровану православну церкву св. Трійці. Дерев'яну готичну церкву, що була чудовим зразком марамороської готики, перевезено переселенцями в 1946 р. в село Червоне на Ужгородщині. Займався перевезенням на машинах та возах тодішній куратор Юрій Сокол. На жаль, церква не була відтворена на новому місці. З дерева церкви збудували молитовний дім без вежі, щоб не було помітно, бо будівництво церков уже заборонила радянська влада. У 1992 р. довкола дерев'яної споруди змуровано нову православну церкву, а дерев'яну розібрано. Частини старих дубових брусів дотепер зберігаються у дворі фари. Дерев'яна двоярусна каркасна дзвіниця, що залишилася в Дулові, була перенесена до мурованої православної церкви і згодом повністю перекрита бляхою. Церква св. Трійці. 1924. У 1929 р. 96 % мешканців села були православними. Спорудження мурованої церкви обійшлося в 400 тисяч чехословацьких корон. Ікони до іконостаса намалював Іван Андрішко в 1969 р. Стару дерев'яну готичну перевезли церкву переселенці в село Червоне на Ужгородщині, а дерев'яну дзвіницю з трьома дзвонами перенесли до православної церкви в 1945 р. Ужгородська фірма «Акорд» виготовила великий дзвін у 1927 p., а менший — у 1936. Найменший дзвін є найдавнішим і має у верхньому пояску напис по-латині: ANNO 1673 FUDIT MATH ULRICH IN EPPEPJENS. Географія Через село тече річка Млиновиця, права притока Тереблі. Люди Ілько Іван Іванович (нар. 1938) — український художник. В селі народився і проживав відомий казкар — Михайло Михайлович Галиця, автор книги «Казки зелених гір». Степа́н Ва́йда — командир 2-го танкового батальйону Першої окремої чехословацької танкової бригади Туристичні місця - храм св. матері Параскеви. 1742. - музей герою Радянського Союзу - Степану Миколайовичу Вайді. - храм св. Трійці. 1924. Примітки Посилання Погода в селі [Архівовано 3 грудня 2019 у Wayback Machine.]
Novoselycja (okres Chust)

Novoselycja (ukrajinsky Новоселиця, maďarsky Tarújfalu, česky Novoselice) je obec v Mižhirské městyské územní hromadě v okresu Chust v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. První písemná zmínka o této obci pochází z roku 1599. Místní částí této obce je Vovčyj Zvir (ukrajinsky Вовчий Звір). V roce 2025 žilo v celé obci 1054 obyvatel. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Новоселиця (Хустський район) na ukrajinské Wikipedii.