Csernobili atomerőmű

A csernobili atomerőmű (teljes eredeti nevén: Csernobili Vlagyimir Iljics Lenin Atomerőmű, oroszul: Чернобыльская атомная электростанция имени Владимира Ильича Ленина, rövidítve: ЧАЭС, ukránul: Чорнобильська атомна електростанція імені В. І. Леніна, rövidítve: ЧАЕС) az egykori Szovjetunió, ma Ukrajna területén található az ukrán–fehérorosz határ közelében, Kijevtől kb. 134 kilométernyire észak-északnyugatra helyezkedik el, Kopacsi falu és Pripjaty város között, a Pripjaty folyó vizével táplált mesterséges tó félszigetein fekszik. Az erőmű építése 1970-ben kezdődött, és 1978-tól termelt áramot a 2000 decemberében történt leállításáig. Négy erőművi blokkja épült meg, blokkonként egy-egy RBMK–1000 típusú reaktorral, egyenként 1 GW villamos teljesítménnyel. Az erőmű az 1986. április 26-án bekövetkezett baleset kapcsán vált világszerte ismertté, mely során megrongálódott a reaktor, a reaktorcsarnok, illetve a turbinacsarnok, valamint a reaktor üzemanyag tartalmának mintegy - becslések szerint - 3,5~5%-a kijutott a természetbe. A katasztrófa előtt a szovjet közvéleményben nem hivatalosan is csak Lenin Erőműként hivatkoztak rá. A katasztrófát követően már csak csernobili erőműként szerepelt még a hivatalos orosz nyelvű dokumentumokban, médiában és másutt, kerülendő, hogy Lenin nevét összefüggésbe hozzák katasztrófával. Az erőmű felépítése Teljes működő kiépítettsége idején az erőmű négy, egyenként 1 GW villamos teljesítményt leadó erőművi blokkból állt, erőművi blokkonként egy-egy 3,2 GW hőteljesítményű RBMK–1000 típusú reaktorral rendelkezett; valamint két újabb blokk (az 5. és 6.) állt építés alatt a 4.blokk balesete idején. Az 1–4. blokk kelet-nyugati tájolású hossztengelyben épített épületegyüttesben helyezkedik el. A szigorúan zárt üzemrész teljes hosszán végighaladó összekötő épület déli oldalán helyezkedik el a közös turbinacsarnok, északi oldalán pedig a reaktorok épületei állnak. A közös turbinacsarnokban helyezkednek el a reaktorok gőzköreihez csatlakozó turbinák, melyek egyenként egy-egy 500 MW-os generátor hajtására szolgálnak. Minden reaktornak két gőzköre van, és minden gőzkörhöz egy-egy turbina és generátor tartozik. Az 5–6. blokk felépítése a 3–4. blokkéval egyezett volna meg, épületegyüttesét viszont attól távolabb, az erőmű központi területétől dél-keleti irányban elhelyezkedő mesterséges félszigeten épült. Ezek közül az 5. reaktor máig félkészen áll a befejezetlen épületben. Az erőmű reaktorai forralóvizes (BWR) jellegű, grafitmoderátoros, csatornarendszerű reaktorok, melyek közül az 1. és 2. reaktor első generációs RBMK–1000, míg a 3. és 4. reaktor második generációs RBMK–1000 volt. A félbemaradt 5. és 6. blokkba szintén második generációs RBMK–1000 reaktorokat szántak. A két generáció között jelentős különbségek nincsenek, tulajdonképpen az 1960-as években kifejlesztett kísérleti RBMK reaktor ipari méretűre növelt változata. Az első generációs reaktorokban 1693 csatornát alakítottak ki a hasadóanyag számára, és 179 csatorna állt rendelkezésre a szabályzó rudak, valamint a biztonsági rudak számára. A második generációs reaktorok annyiban különböztek az elődeiktől, hogy itt csak 1661 csatornát alakítottak ki a hasadóanyag számára, és 211 csatorna állt rendelkezésre a szabályzó-, valamint a biztonsági (АЗ) rudak számára. A reaktor zónájának átmérője 11,8 m, magassága pedig 7 m, és teljes üzem során 192 t üzemanyagot tartalmazott. Az erőmű története Előzmények A helyszín kiválasztása A Szovjetunió minisztertanácsának 1966. június 29-i határozata alapján 1977-ig 11,9 GW erőművi kapacitást kellett az ország területén létesíteni, melyből 8 GW RBMK-rendszerű reaktorokkal épített atomerőművekkel volt termelendő. A déli integrált villamos főelosztó-hálózat legnagyobb energiaigényű területén (a központi övezetben) egy atomerőmű építésével a kritikus energiaigényt fedezhetőnek tartották. A döntést megelőző előkészítő munka során tizenhat lehetséges helyszínt mértek fel a kijevi, a vinnyicai és a zsitomiri területen. Az USZSZK (Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság) állami tervbizottsága a felmérések eredménye alapján a kijevi terület Kopacsi falujához közeli helyszínt javasolta az új létesítmény helyéül. A megfelelő kiterjedésű építési telek biztosítása érdekében Nagorci és Podlesznij falvakat lerombolták. Az új erőmű a tervekben a „csernobili erőmű” nevet kapta. A reaktortípus kiválasztása Az erőmű első létesítési fázisára (2 GWe) három tanulmányterv készült, rendre RBMK–1000 (BWR), RK–1000 (könnyű-víz hűtésű, grafitmoderátoros reaktor) és VVER–1000 nyomottvizes (PWR) reaktorokkal. A szállítás és az építés költségei és lehetőségei miatt a Teploelektroprojekt által készített tanulmánytervek közül a Szovjetunió Energiaügyi és Nehézipari Minisztériumainak 1969. június 19-i közös határozata az RBMK–1000 reaktorokkal megépítendő erőmű tervét választotta ki, ezt a Szovjetunió minisztertanácsa is jóváhagyta. A kurszki és a leningrádi atomerőmű után a csernobili lett a Szovjetunió harmadik RBMK–1000 reaktorokkal működő atomerőműve. Üzemi kronológia 1969. május 28. Az SZKP KB és a Szovjetunió minisztertanácsa jóváhagyta az erőmű, mint elsőrendű fontosságú beruházás építésének költségvetését. 1969. december 17. A Szovjetunió Energetikai és Villamosítási Minisztériumának rendelete alapján megalakult a Csernobili Atomerőmű igazgatósága. 1970. május Az I. blokk mélyépítési munkálatai elkezdődtek. 1971. július A csernobili 110 kV-os távvezeték építése elkészült. 1972. augusztus 15. Az I. blokk építkezésén az első köbméter betont bedolgozták. 1973. január 30. A Szovjetunió Energetikai Minisztériumának döntése: „A csernobili atomerőművet 1975-ben üzembe helyezik”. 1975. április 30. Az UKP első titkára a szovjet minisztertanácshoz fordult segítségért, hogy a kitűzött határidő betartásához szükséges erőforrásokat biztosítsa. 1975. május 16. Az erőmű igazgatóságának határozata alapján megkezdődött az üzembe helyezés előkészítése. A határidő tartása érdekében három műszakos munkarendet vezettek be. 1975. október Megérkeztek az első fűtőelemek a frissfűtőelem-tárolóba. 1976. május 15. Megkezdődött az erőmű környékének folyamatos sugárbiztonsági ellenőrzése. 1976. október A hűtőtó feltöltése megkezdődött. 1977. május eleje Az erőmű személyzete megkezdte az üzembe helyezés előkészítését. 1977. június 8. A fűtőelemek munkába vételéhez kijelölték a belső szigorított biztonsági övezetet (ЗСР). 1977. augusztus 1. Betöltötték az első fűtőelemköteget. 1977. augusztus 14. Az I. reaktor teljes fűtőelemtöltetének berakása után a fizikai üzembe helyezési eljárás megkezdődött. 1977. szeptember 18. Az I. reaktor instabil, megkezdték a teljesítmény növelését. 1977. szeptember 26. A II. turbógenerátort (ТГ-2) rákapcsolták a hálózatra. 1977. november 2. Az I. turbógenerátort (ТГ-1) rákapcsolták a hálózatra, a hivatalos üzembe helyezési eljárást lezárták. 1978. május 24. Az I. blokk elérte a tervezett 1 GW villamos teljesítményt. 1978. november 16. Megkezdődött a II. blokk fizikai üzembe helyezése. 1978. december 19. A II. reaktor instabil, megkezdték a teljesítmény növelését. 1978. december 21. A III. turbógenerátort (ТГ-3) rákapcsolták a hálózatra. 1979. január 10. A IV. turbógenerátor biztosította az erőmű önfogyasztását. A II. blokk üzembe helyezése megtörtént. 1979. április 22. Az erőmű által termelt villamos energia elérte a tízmillió MWh-t. 1979. május 28. A II. blokk elérte a tervezett 1 GW névleges villamos teljesítményt. 1979. október 5. Az első építési fázis (I. és II. blokk) elérte a 2 GW névleges villamos teljesítményt. 1980. október 21. Az első 750 kV-os távvezetéket feszültség alá helyezték. 1981. december 3. A III. blokkot üzembe helyezték. 1982. szeptember 9. Az első jelentősebb üzemzavar az erőműben: eltört az I. reaktor egyik technológiai csatornája, a szellőzőrendszeren keresztül szennyeződés került a levegőbe. A javítás az I. blokk üzemében komoly termeléskiesést okozott, a javítószemélyzetet jelentős (bár az akkor hatályos normákon belüli) sugárterhelés érte. Az I. blokk technológiai rendszerét, illetve a reaktorépület egy részét sugármentesíteni kellett. 1982. március 8. Az erőmű által termelt villamos energia elérte az ötvenmillió MWh-t. 1982. június 9. A III. blokk elérte a névleges 1 GW villamos teljesítményt. 1983. november 25. Az első fűtőelemet berakták a IV. reaktorba. 1983. december 21. A VII. turbógenerátort (ТГ-7) a hálózatra kapcsolták. 1983. december 30. A VIII. turbógenerátort (ТГ-8) a hálózatra kapcsolták. 1984. március 28. A IV. blokk elérte a névleges 1 GW villamos teljesítményt. 1984. augusztus 21. Az erőmű által termelt villamos energia elérte a százmillió MWh-t. A baleset A baleset okai A baleset oka egy hiányosan megtervezett és felelőtlenül végrehajtott üzemviteli kísérlet volt. A kísérlet célja a reaktor hűtőrendszerének – a „legnagyobb tervezett hiba” üzemállapotában való – folyamatos üzemét biztosító szükségmegoldás gyakorlati megvalósíthatóságának igazolása volt. A kísérletet a reaktor csökkentett hőteljesítményű (700–1000 MWt) üzeme mellett kívánták elvégezni, de az előkészítés során az ebből adódó reaktorfizikai sajátosságokat figyelmen kívül hagyták; a vizsgálati terv pusztán csak a turbinaüzemi és villamos vezérlési kérdésekre koncentrálva született meg. A baleset következményei az erőműben A IV. reaktorban bekövetkezett robbanások során a reaktor fedélszerkezete ("JE-egység", схема «E») – beleértve a felső biológiai pajzsot és a gőzelosztó csőrendszert – a levegőbe repült, átfordult és kb. 105°-os szögben elfordulva visszaesett a reaktortartály tetejére. A reaktor aktív zónájának felső része – beleértve a moderátor grafittégláit, a fűtőelemek egy részét, valamint az aktív zóna egyéb szerelvényeit – a reaktortartályból kirepült és szétszóródott az épület romjai között, valamint a környező állva maradt épületek tetején. A IV. reaktorcsarnok oldalfalai ledőltek, a tető részben lerepült, részben ráomlott a csarnok romjaira. A fűtőelem-utántöltő rendszer állványzata ledőlt. Az épület tartószerkezete megroppant, a belső födémek és válaszfalak ledőltek. A robbanást követően először a III., majd az I. és II. reaktort is leállították. A mentesítés Feladatok A személyzet számára - a technikatörténetben addig még soha elő nem fordult - megoldandó feladatok keletkeztek a balesetet követő mentesítés során. A legfontosabb célok az alábbiak voltak: a robbanás következményeként keletkezett tüzek eloltása, a nyitott reaktormaradvány elfedése, további aktív anyagok kijutásának megakadályozása, a reaktorban maradt fűtőanyag kritikussá válásának megakadályozása, a romok és a környező épületek megtisztítása, védőépítmény felhúzása a romok fölé a további szennyezés kibocsátásának, valamint a csapadék bejutásának megakadályozására. A mentesítés a Szovjetunió minisztertanácsa által delegált bizottság operatív irányítása alatt folyt. A központi szervek – azaz a SZKP Központi Bizottsága és a Szovjetunió minisztertanácsa – 1986. június 5-én hoztak döntést a csernobili atomerőmű IV. blokkja maradványainak hosszútávú védelmi koncepciójáról. Az Össz-szövetségi Erőműtechnikai Kutató- és Fejlesztőintézet tervei alapján a Nehézipari Minisztérium fővállalkozásában fogtak hozzá a köznyelv által szarkofágnak keresztelt védőlétesítmény (oroszul: объект «Укрытие», ukránul: об'єкт укриття, rövidítve: „ОУ”) építéséhez. A védőlétesítmény építésének fő fázisai: a IV. blokk területének megtisztítása és lebetonozása, védőfalazat építése az épület határain, a III. és IV. blokkot elválasztó falazat megerősítése, illetve új válaszfalak építése a két blokk közé, a falszerkezet teherviselő alapjául szolgáló lépcsős alap és falazat építése, a turbinacsarnok lefedése, illetve a födémszerkezet kijavítása, magassági teherviselő falszerkezet építése, a védőlétesítmény héjszerkezete tartóelemeinek elhelyezése, majd a héjalás felépítése, szellőzőrendszer, mérőberendezések és távközlési hálózat telepítése. Az elkészült védőlétesítmény műszaki átvétele 1986. november 30-án történt meg. Kronológia 1986. április 26. Baleset történt a IV. reaktorban. A Szovjetunió minisztertanácsa 830 sz. rendeletével operatív bizottságot állított fel a baleset kivizsgálására és a mentési munkálatok irányítására. A bizottság elnöke B. E. Scserbin, a szovjet minisztertanács elnökhelyettese volt. 1986. április 27. Pripjaty városát és az erőmű körüli tíz kilométeres övezetet teljesen kitelepítették. 1986. április 27. – 1986. május 10. A IV. blokk romjaira helikopterekről kb. 5000 tonna védőanyagot (homok, márvány- és dolomitzúzalék, ólomsörét, bór) szórtak a tűz, illetve az aktívanyag-kibocsátás elfojtására, valamint a reaktorban maradt fűtőanyag kritikussá válásának megakadályozására. 1986. május 2. Döntés született a lakosság kitelepítéséről immár az erőmű 30 kilométeres körzetéből, illetőleg a radioaktív kihullás által érintett területről is. Az I-III. blokkot átmenetileg készenléti üzemmódba helyezték – további intézkedésig. 1986. május 6. A IV. reaktor alatti ellennyomó-medence vizét leengedték, a fűtőelem-olvadék vízzel való érintkezését megelőzendő. A sérült reaktorból hirtelen emissziónövekedést észleltek. Megkezdődött Pripjaty és az erőmű területének részleges sugármentesítése. 1986. május 20. A nehézipari miniszter rendeletet hozott a csernobili atomerőmű építésvezetőségének létrehozásáról. 1986. május 20. – július 15. A védőlétesítmény építésének első fázisát lebonyolították: a munkaterületet megtisztították, lehetséges mértékben sugármentesítették; a védőlétesítmény előregyártható elemeit elkészítették; az építési infrastruktúrát (betonkeverő telep, betonátfejtő, utak, szociális létesítmények) létrehozták. 1986. június 3–28. Hőcserélőt építettek a reaktoralapzat alatt. 1986. július 16. – szeptember 15. A védőlétesítmény építésének második fázisát lebonyolították: a mélyépítési és alapozási munkálatok lefolytak. 1986. augusztus 22. A baleset következményei által érintett területről további kitelepítések megkezdését határozták el. 1986. szeptember 15. – november 30. A védőlétesítmény építésének harmadik fázisát is lebonyolították: a magasépítési és szerkezeti szerelési munkák lefolytak. 1986. november 30. A védőlétesítmény műszaki átadása megtörtént. Az újraindítástól a leállításig {{Kronológia\\ A baleset következtében kiesett 4 GW erőművi kapacitás komoly villamosenergia-hiányt idézett elő az erőmű által ellátott övezetben. A védőlétesítmény építésével egyidejűleg a három megmaradt erőművi blokk folyamatos készültségben volt, hogy amint a lehetőségek adottak, újraindíthatóak legyenek. 1986. október 1. Az I. blokkot újraindították 1986. november 5. A II. blokkot újraindították 1987. december 3. A III. blokkot újraindították Az erőmű üzemben tartásával szemben – elsősorban külföldi forrásokból – folyamatos ellenérvek merültek fel. A Szovjetunió gazdasági válsága, majd összeomlása viszont nem tette lehetővé az erőmű villamos teljesítményének kiváltását. A folyamatos üzem biztosításához az erőművi személyzet számára új várost építettek a Pripjaty folyó túlsó partján, az erőműhöz vezető vasútvonal mellett. A helyszín kiválasztásánál fő szerepet játszott, hogy a terület szennyezettsége alacsony legyen. Az új város, Szlavutics ma is az erőmű dolgozóinak lakhelye, annak ellenére, hogy az ukrán–belorusz határ két helyen is elvágja a várost az erőművel összekötő vasútvonalat. 1991. október 11. A II. blokk turbinacsarnokában kiütött tűz miatt a II. blokkot leállították. A reaktor teljes fűtőanyagát kirakták a pihentetőmedencékbe. A reaktor, illetve a II. erőművi blokk ezután többé már nem lett beindítva. 1995. december 25. Ukrajna kormánya a „hét vezető hatalommal” és az Európai Unióval kötött kölcsönös megállapodások alapján döntést hozott a csernobili atomerőmű végleges leállításáról. 1996. november 30. Az I. blokkot véglegesen leállították. 2000. december 15., 13:15 Ukrajna elnöke televízióadásban bejelentette a csernobili atomerőmű III. blokkjának leállítását. A leállításról szóló elnöki utasítást L. D. Kucsma ukrán elnök a külön kiépített televíziós vonalon keresztül közvetlenül adta ki az erőmű személyzetének. 2000. december 15., 13:17 Az ügyeletes reaktoroperátor 5. szintű vészleállítással (АЗ-5) megkezdte a reaktor leállítását. A csernobili atomerőművet véglegesen leállították. Az erőmű sorsa A leállított erőmű továbbra is nukleáris létesítménynek minősül, jogi státusza és a rá vonatkozó biztonsági előírások megegyeznek a működő atomerőművekével. 1997. szeptember 12-től a Csernobili Atomerőmű Vállalat az Enerhoatom fennhatósága alá került, majd 2001. április 25-én átszervezték a vállalatot, átnevezték Csernobili Atomerőmű Állami Speciális Vállalat névre és 2005. július 15-én a Rendkívüli Helyzetek Minisztériuma (2014 áprilisától Állami Katasztrófavédelmi Szolgálat) fennhatósága alá helyezték. A vállalat elsődleges feladata az erőmű állagvédelme, biztonsági és műszaki felügyelete, továbbá a leszerelési munkálatok előkészítése és végrehajtása. A szigorított biztonsági övezetben is a működő erőművekre vonatkozó biztonsági szabályok érvényesek, tekintettel arra, hogy a fűtőanyag még mindig a biztonsági övezet területén található. Az I. blokk Az egyes blokk 1996. november 30-i leállítása után 1998. december 15-én fogadták el a blokk üzemen kívül helyezésének és leszerelésének terveit. A reaktor pillanatnyilag kiégettfűtőelem-tárolóként üzemel, az aktív zóna berendezései közül a jelenlegi üzemhez szükséges biztonságvédelmi elemek működőképesek és üzemelnek; felügyeletüket csökkentett létszámú szakszemélyzet látja el folyamatos munkarendben. A reaktor aktív zónájában tárolt fűtőelemek remanens hőjének elvezetését a reaktor technológiai vízköre biztosítja, a szükséges mértékben csökkentett teljesítményű segédszivattyúk üzemeltetésével. További kiégett fűtőelemeket tárolnak a reaktor melletti pihentetőmedencékben. Az üzemanyag-utántöltő és -átrakó berendezés továbbra is teljesen üzemképes. A technológiai vízkör feleslegessé vált elemeit leszerelték, a turbinacsarnoki gépezettel együtt. A turbinacsarnokban már csak a nagygépek (gőzelosztó, turbinák, generátorok, főgerjesztő gépek) állnak a helyükön. A II. blokk A blokk az 1991. évi tűzeset után nem lett újraindítva. Végleges leszerelésének programját 2000. december 27-én fogadták el. A reaktort a tűz után teljesen kirakták. A leszerelési programmal összhangban a reaktor teljes szabályozó- és biztonságvédelmi rendszerét, a technológiai, segédüzemi és vészhelyzeti hűtőrendszerét leszerelték. A reaktor melletti pihentetőmedencékben továbbra is kiégett fűtőelemeket tárolnak, ezért az átrakó berendezés üzemképes. A turbinacsarnoki berendezések állapota az I. blokkéval megegyező. A III. blokk A 2000. évi leállítás után a III. blokk leszerelése is tervszerűen folyik. A III. blokk állapota és funkciói megegyeznek az I. blokknál írottakkal. Az új szarkofág 2007. szeptember 17-én hivatalosan is bejelentették, hogy az 1986-ban felépített, azóta meglehetősen leromlott állagú régi vasbeton szarkofág helyére új, acélból készült védőburkolat épült. A beruházás 2011-2016 között valósult meg, és 505 millió dollárba került. A felépítés és elhelyezés összes költsége 1,7 milliárd dollár volt. Az új védőkupola közvetlenül a régi szarkofág mellett, a sugárterhelés végett attól mintegy 600 méter távolságban épült fel és 2016-ban síneken tolták a régi fölé. Az építmény oldalnézetből félkörív alakú, szélessége 257 m, magassága 105 m, hosszúsága pedig 110 métert tesz ki, a súlyát pedig mintegy 36 ezer tonnára becsülik. A létesítmény tervezett élettartama legalább 100 év. A tervezés során úgy jártak el, hogy a pajzs képes ellenállni a földrengéseknek, de még tornádóknak is. (Az új védőkupola építésével egy időben lebontották a négyes blokk kéményét.) A projektet az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank (EBRD) finanszírozta 40 ország adományaiból. Az orosz-ukrán háború 2022-es eszkalációja óta a belarusz határ közelsége miatt szigorítottak a 30 km-es zóna védelmén. Ukrán közlés szerint 2025. február 14-én, nem sokkal hajnali 2 óra előtt egy robbanófejjel felszerelt Shahed 136 típusú drón csapódott az erőmű leolvadt 4-es reaktor blokkját védő acélburkolatba, a robbanás tüzet és súlyos károkat okozott, egy nagyobb, kb. 50 négyzetméteres méretű lyuk keletkezett rajta. A mért adatok alapján a sugárveszély nem emelkedett. A keletkezett tüzet sikeresen eloltották. A Nemzetközi Atomenergia-ügynökség (IAEA) megerősítette a robbanás tényét. A Kreml tagadta, hogy orosz támadás történt volna. A dróncsapás által okozott tűz végett a boltívet belülről szigetelő vízálló membrán még nagyjából három hétig égett és parázslott, ezért több lyukat kellett ütni a fémből készült héjon azért hogy vizet tudjanak bepermetezni. Ez azonban további problémák forrása lehet a jövőben, mert a szerkezetnek száraznak kellett volna maradnia a korrózió elkerülésének érdekében. A legfontosabb feladatnak a drón általi, valamint az oltás során ütött lyukak befoltozása mutatkozik. A szigetelés kijavítása is elsődleges, továbbá csökkenteni kell a belső páratartalmat, amely az oltás során befecskendezett nagy mennyiségű víz okán szintén kihívást jelent. Jegyzetek Források A Csernobili atomerőmű hivatalos honlapja Reaktorbalesetek - Csernobil Pripjaty város, a Csernobili Atomerőmű és a csernobili „kisajátított és feltétel nélkül kitelepített övezet” portálja Дятлов, А. С.: Чернобыль. Как это было Dr. Szatmáry Zoltán és Dr. Aszódi Attila (2005). Csernobil – tények, okok, hiedelmek. Typotex Kiadó. ISBN 9639548685. Чернобыльская атомная электростанция 1977-2007; ГСП ЧАЭС, Славутич, 2007. Димитриев. В. М.: Причины Чернобыльской аварии известны INSAG-7 The Chernobyl Accident: Updating of INSAG-1 A report by the International Nuclear Safety Advisory Group; IAEA, Vienna, 1992. ISBN 92-0-104692-8 További információk Az erőmű tervrajza 1971-ből Archiválva 2011. július 27-i dátummal a Wayback Machine-ben Ritka fénykép az erőműről a baleset előtti időszakból, melyen a 3-as és 4-es blokk is látható Az erőmű és Pripjaty bemutatása a Soviet Life c. folyóiratban 1986 februárjában Videoösszeállítás az erőmű utolsó, működő blokkjának leállításáról, 2000. december 15., 13 óra 17 perc. YouTube A Paksi Atomerőmű bemutatása, Az atomenergia kultúrtörténete What shall we do with a smashed reactor? New Scientist magazine, 27 April 1991 Chernobyl exclusion zone Aszódi a csernobili neutronszám-emelkedésről: nem jó, de nem is tragikus (Telex.hu, 2021. május 13.) Kapcsolódó szócikkek Fukusimai atomerőmű-baleset Vörös-erdő Anatolij Gyemjanovics Griscsenko