NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Воздвиження Чесного Хреста Господнього (Київ)

Церква Воздвиження Чесного Хреста Господнього, Церква здвиження чесного хреста Господнього «на Кожум'яках» — храм Української Православної Церкви у Києві, на Подолі, пам'ятка архітектури XIX століття (ох. № 284/1-Кв). Названа на честь одного з найвизначніших християнських свят: Воздвиження Чесного і Животворящого Хреста Господнього. З церквою пов'язана назва вулиці Воздвиженської, що починається біля неї й закінчується на перетині з Андріївським узвозом. Історія Зведена у Києві на місці однойменної дерев'яної церкви, побудованої в 1748 році коштом мешканців прилеглої місцевості Кожум'яки, чий ремісничий цех належав до Київського братства. Церква знаходиться під Замковою горою, з північно-західного боку. Під час руйнівної пожежі 1811 року згорів майже весь Поділ, не збереглась й ця церква. Після пожежі розпочалося будівництво нової кам'яної церкви. У 1841 році оновлену кам'яну церкву було освячено, а в 1886—1887 роках було здійснено значне розширення церкви. У 1901—1905 роках до церкви прибудували двоповерхову кам'яну прибудову з північного боку, симетричну південній прибудові. 1872 року в церкві отримав хрещення Григорій Світлицький, а у 1891 році — Михайло Булгаков. У 1914 році здійснені добудови в церкві, до початку ХХ століття належать і розписи, виконані Григорієм Світлицьким. Церква була чинною й після Жовтневого перевороту, але у 1935 року храм все ж закрили. У період з 1936 по 1941 роки церковні приміщення використовувались під різні майстерні та склади. Інтер'єру церкви було завдано величезної шкоди. У роки німецької окупації відправи поновились і відтоді більше не припинялись. У 1984 року була реконструйована. Нині церква належить УПЦ МП. Сповідні розписи, метричні книги і клірові відомості церкви (з 1786 по 1920 рік) зберігаються в Центральному державному історичному архіві України (ЦДІАК України). Світлини Примітки Посилання Церква Воздвиження Чесного Хреста Господнього на «Вікімапі» Світлини церква Воздвиження Чесного Хреста Господнього на Подолі [Архівовано 8 серпня 2017 у Wayback Machine.] Джерела Звід пам'яток історії та культури України: Енциклопедичне видання. — Кн. 1: Київ. — Ч. 3: С–Я / Редкол. тому: Відп. ред. П. Тронько та ін. Упоряд.: В. Горбик, М. Кіпоренко, Н. Коваленко, Л. Федорова. НАН України. Інститут історії України, Інститут археології, Інститут мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М. Рильського; Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; Міністерство культури України; Українське товариство охорони пам'яток історії та культури; Головна редакція Зводу пам'яток історії та культури при видавництві «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана. — К.: Голов. ред. Зводу пам'яток історії та культури при вид-ві «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 2011. — С. 1217—2197 Кресто-Воздвиженская [церковь]. (Воздвиженская, 28) // Православные церкви Киева 1037–1917 гг. : энциклопедический справочник / В. В. Майко. — Симферополь : [б. и.], 2020. — С. 270–271. — ISBN 978-5-905463-15-0. (рос.)
Церква Святої Катерини (Грецький монастир)

Це́рква Святої Катерини — монастирський храм у Києві на Подолі, збудований у 1739—1741 роках та зруйнований 1929 року. Історія храму Ще з XVII століття у Києві існувала значна за чисельністю колонія купців-греків. Вони здавна прагнули мати свій храм у місті і нарешті, в садибі грека Астаматіоса Стіматі 1738 року споруджено дерев'яну каплицю, незважаючи на спротив Київського магістрата. Впродовж 1739—1741 років замість каплиці збудували кам'яний храм. Це був типовий храм української архітектури — із яскравими рисами бароко. Храм мав три бані. 1746 року грецька парафія перетворилася на чоловічий монастир, підпорядкований Синайській єпархії. За Катерини ІІ монастир отримав земельні угіддя. Пожежа 1811 року обминула стороною Грецький монастир та Свято-Катерининський храм. 1857 року поруч із храмом було зведено кам'яну дзвіницю. У храмі був чудовий іконостас та багато старих ікон — Каплуновської Божої Матері, Різдва Христового та Тихвінської Ікони Божої Матері і звісно, образ Святої Катерини. Наприкінці XIX століття храм дещо перебудовано, внаслідок чого він перетворився на однобаневий. Напередодні Першої світової війни дещо розширено комплекс споруд монастиря — за проєктом архітектора Володимира Ейснера. Споруджено прибутковий будинок монастиря та нову муровану дзвіницю. 1928 року монастир закрито і передано у розпорядження комунального господарства, що призвело до втрати деяких споруд монастиря. 1929 року бані храму святої Катерини почали давати тріщини і церкву того ж року розібрано. Проте зберігся прибутковий будинок і дзвіниця, яку було відтворено у первісному вигляді 1995 року. На початку 1990-х років грецька громада робила спроби повернути собі ці споруди. 1995 року вцілілі будівлі колишнього Грецького монастиря передано управлінню Нацбанку у Києві та Київській області. У 1999—2001 роках між Нацбанком і громадою діяла домовленість про використання частини дзвіниці як храму. 2001 року Нацбанк вирішив не подовжувати угоду з громадою. Див. також Список мурованих храмів у стилі українського бароко Примітки Посилання Грецький монастир (Єкатерининський монастир), www.nedaleko.ua Київські храми св. Катерини // «Київські єпархіальні відомості» / «Cerkva.info», 6 грудня 2006 року
Iwan-Hontschar-Museum

Das Iwan-Hontschar-Museum oder Ukrainisches Zentrum für Volkskultur (ukrainisch Український центр народної культури «Музей Івана Гончара») ist ein Volkskundemuseum sowie eine öffentliche Forschungs-, Kultur- und Bildungseinrichtung in der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Das Museum liegt im Rajon Petschersk in der Lawrskastraße (Лаврська вулиця) 19 im Bereich des Kiewer Höhlenklosters. Benannt ist es nach Iwan Hontschar (1911–1993), einem ukrainischen Bildhauer, Maler, Sammler und Ethnographen, Volkskünstler der UdSSR 1991. Geschichte des Museums Kurz nach der Wahl von Leonid Krawtschuk zum Präsidenten der Ukraine im Jahr 1991 traf dieser sich mit Iwan Hontschar um sich mit diesem über die Schaffung eines staatlichen Museums auf Basis seiner Sammlung zu beraten. Krawtschuk schlug unter anderem vor, dafür das ehemalige Anwesen des Generalgouverneurs zu nutzen. Durch Beschluss des Präsidenten № 6/0114-14-3 von 18. Dezember 1991 wurde das Ergebnis des Treffens über die Einrichtung des Museums im Gebäude des Generalgouverneurs festgelegt, und kurz nach dem Tod von Iwan Hontschar im Jahr 1993 konnte das Museum gegründet werden. Geschichte des Gebäudes Das Museum ist auf dem Gelände der früheren Kiewer Festung im Gebäudekomplex des Generalgouverneurs des Generalgouvernement Kiew untergebracht. Das Gebäude ist ein Architekturdenkmal des 18.–19. Jahrhunderts und wurde zwischen 1757 und 1762 vom Architekten Semen Antonowytsch Karin (Семен Антонович Карін) (1733–1797) errichtet. Nachdem große Teile des Gebäudes 1782 einem Brand zum Opfer gefallen waren, wurde es in den Jahren 1806–1809 wieder aufgebaut. Während der Sowjetzeit wurde das Haus unter anderem als Lager und als Schlafsaal für Militärangehörige genutzt. Im Jahr 1979 wurde das Zentralgebäude des Anwesens zu einem Baudenkmal von nationaler Bedeutung erklärt. Sammlung Die umfangreiche Sammlung ukrainischer Volkskultur, die Hontschar auf seinen Reisen durch die Ukraine seit den 1950er Jahren aus verschiedenen Epochen und Gebieten zusammentrug, wurde zum Grundstock des Museums. 15.000 Exponate der Volkskunst mit künstlerischen und ethnographischen Wert, die aus dem 16. bis frühen 20. Jahrhundert stammende, enthält das Museum heute. Von diesen sind 2700 Textilien, Stickereien, Teppiche und Tücher und etwa 700 Keramiken. Des Weiteren gibt es eine Sammlung von Volksmusikinstrumenten (Bandura, Kobsa, Drehleier u. a.) und 100 Gemälde berühmter ukrainischer Künstler, darunter berühmte Kosak Mamajs sowie viele Gemälde von Iwan Hontschar. Zudem besitzt das Museum eine Ostereiersammlung mit 500 Exemplaren, verschiedene Schnitzereien, über 1000 Ikonische Bilder und eine 2750 Bände fassende Bibliothek. Weblinks Webseite (englisch) Einzelnachweise Anmerkungen
Musée Ivan-Honchar

Le musée Ivan-Honchar (ukrainien : Музей Івана Гончара) est un musée consacré à l'art populaire situé à Kiev, en Ukraine. Historique Il se trouve proche de la laure des Grottes de Kiev au 19 de la rue Lavrska, à Kyiv, en Ukraine. Collections Il est basé sur la collection particulière d'Ivan Makarovych Honchar en 1993, c'était un peintre. Le Musée national abrite 15 000 pièces du XVIe siècle à nos jours. Images Notes et références Annexes Bibliographie Liens externes Sites officiels : (uk) honchar.org.ua et (en) honchar.org.ua/en Portail des musées Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine
Museo Ivan Hončar

Il Centro ucraino di cultura popolare "Museo Ivan Hončar" (in ucraino Український центр народної культури "Музей Івана Гончара"?) è un museo situato a Kiev, in Ucraina. Esso conserva la collezione etno-artistica di Ivan Makarovyč Hončar, che comprende 15 mila reperti che vanno dal XVI fino al XX secolo, quali raccolte di canti popolari, tessuti, ceramiche e icone, nonché opere dell'artista stesso e di altri pittori ucraini. Storia e descrizione Fondato nel 1957 come galleria privata per conservare gli archivi, la biblioteca di storia popolare e le opere di Ivan Makarovyč Hončar, negli anni '60 il museo divenne il simbolo del rinascimento ucraino. Nel 1993 fu istituito il museo Ivan Hončar, e nel 1999 la struttura assunse il nome odierno. Il museo è ospitato presso l'ex palazzo del governatore generale di Pečers'k della metà del XVIII secolo. La collezione include icone, dipinti popolari (tra i cui soggetti figurativi vi è il cosacco Mamaj), tessuti, ceramiche, sculture in legno, strumenti musicali e oggetti della vita quotidiana. La collezione di Hončar presenta 400 sculture raffiguranti personaggi storici ed eroi popolari, la sua biblioteca personale che contiene oltre 2500 libri sulle tradizioni e sulle culture popolari del mondo, nonché stampe antiche e edizioni rare. Tra i dipinti presenti nel museo vi sono opere degli artisti ucraini Vasyl Hryhorovyč Kryčevs'kyj, Vladimir Egorovič Makovskij, Petro Oleksijkovyč Levčenko, Serhij Ivanovyč Vasyl'kivs'kyj e Serhij Ivanovyč Svitoslavs'kyj. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo Ivan Hončar Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su honchar.org.ua. (EN) Sito ufficiale, su honchar.org.ua.
Музей Ивана Гончара

Национальный центр народной культуры «Музей Ивана Гончара» (укр. Національний центр народної культури «Музей Івана Гончара») — украинское специализированное научно-исследовательское культурно-образовательное учреждение, расположенное в городе Киеве, на улице Лаврская, дом 19 (бывшая канцелярия генерал-губернатора). Центром проводятся этнологические исследования, полевые экспедиции, организуются научные конференции и культурно-художественные мероприятия, в частности фестиваль «Орели», налаживается связь с народными художниками, другими носителями традиционной культуры и её исследователями. Музей проводит освещение украинской традиционной культуры с учетом её целостности и самобытности, возрождения национального сознания, сохранения и развития лучших традиций украинского народного искусства и увековечения памяти Ивана Макаровича Гончара. История Основан в 1993 году на базе частной коллекции Ивана Гончара — художника, скульптора и общественного деятеля. История гласит, что когда И. Гончар был молодым художником, он стал собирать образцы народного творчества, во время поездок по украинским селам. Он собрал большую коллекцию предметов быта. Свою коллекцию Иван Гончар начал собирать в конце 1950-х годов. С путешествий по Украине художник привозил предметы народного искусства, изготовленные в разное время, отражающие многообразие культурных традиций страны. За несколько десятилетий кропотливой коллекционной работы, Гончар собрал уникальную коллекцию. В то время, когда государственные музеи отмечали достижениях культуры советского периода, Иван Гончар не акцентировал внимание на идеологических нюансах творчества. Он был заинтересован в том, чтобы его коллекция отражала традиции украинского народного творчества. В результате, этот общественный музей приобрел популярность не только на Украине, но и за рубежом, а также стал одним из центров движения шестидесятников в Киеве. Коллекция Коллекция музея насчитывает более 15 000 этнографических и художественных единиц экспонатов, среди которых 2700 образцов ткани (полотенца, рубашки, верхняя одежда, ковры, образцы вышивок), около 700 предметов керамики (гончарная посуда, детские игрушки, кафель), коллекция писанок, деревянные резные изделия, изделия из металла и стекла, коллекция народных музыкальных инструментов (кобзы, бандуры, цимбалы, свирели, колесная лира, гусли, коза, трембиты, свирель и другие). Примечательного в коллекции Музея является сборник украинских народных картин, в частности, знаменитых «Казаков Мамаев», а также икон народного письма (500 единиц). Отдельными полотнами представлена профессиональная живопись. Также в Центре хранится личная библиотека Гончара, насчитывающий 2750 книг. В музее хранится много фотографий Ивана Гончара. Примечания Ссылки Екскурсія музеєм Івана Гончара // «Історична правда» Дмитренко Наталя Гончарове коло. У музей
Музеј Ивана Хончара

Музеј Ивана Хончара (укр. Музей Івана Гончара) је музеј у Кијеву који приказује културу Украјине и чува украјинску народну уметност. Историјат Основан је на приватној колекцији Ивана Хончара убрзо након његове смрти 1993. године. Током совјетског периода, Иван Хончар је био оптужен за национализам. Свака особа која је показала интересовање за његову приватну колекцију је била регистрована код Комитета државне безбедности СССР. Колекција Колекција музеја се састоји од преко 15.000 предмета од 16. до почетка 20. века. Значајан пример је слика украјинског фолклорног јунака Козака Мамаја. Остали предмети укључују преко петсто икона из 16. века, сто слика познатих украјинских уметника, значајну колекцију од преко 2500 предмета текстила из 18. и 19. века, грнчарију, играчке, ускршња јаја, дрворезбарију и украјинске народне музичке инструменте. Други део музеја чини Гончарова приватна библиотека са књигама које садрже материјал због којег је власник био послат у затвор током совјетског времена. Садржи и атеље народне уметности, продавнице, позориште народних песама и фолклора, практичне часове украјинске кухиње и друге курсеве. Музичар Олег Скрипка (фронтмен групе Вопли Видопљасова) сваке године организује „вечерњице” (окупљања) у центру, која укључују фолклорно певање, игре и обичаје. Активности Музеј спроводи етнолошка истраживања, теренске експедиције, организује научне конференције и културно–уметничке догађаје (укључујући фестивал „Орли”) и успоставља везе са народним уметницима, другим носиоцима традиционалне културе и њеним истраживачима са циљем да истакне украјинску традиционалну културу, оживи националну свест, очува и развије традиције украјинске народне уметности и овековечи сећање на Ивана Хончара. Године 2018. се музеј придружио добротворном фото пројекту „Искрено”. Главни циљ је био популаризација украјинских народних ношњи 19. века. Од 14. новембра до 2. децембра је био домаћин изложбе фотографија украјинских уметника у националним ношњама. На отварању су организовани мајсторски курсеви израде празничних атрибута, наступи Нине Матвијенко и чланица бенда Dakh Daughters Наталке Галаневич и Соломије Мелник, као и концерт традиционалне инструменталне музике из Полтавске области. Сва добит од продаје календара са фотографијама познатих личности у националним ношњама искоришћена је за реконструкцију музеја. Музеј је 26. маја 2020. нападнут од стране групе службеника Државне банке Индије који су разбили улазна врата зграде. Касније су медији објавили да је разлог напада био случај против Петра Порошенка због превоза четрдесет и три слике преко царинске границе, а снимци екрана Википедијиних страница коришћени су као доказ у овом случају. Галерија Референце Спољашње везе Званични веб сајт Музеја Ивана Хончара Музеј Ивана Хончара на Гуглу уметност и култура
Церква Миколи Набережного

Це́рква Мико́ли Чудотво́рця На́бережного або На́бережно-Микі́льська це́рква — православна церква в Києві на Подолі, пам'ятка архітектури українського бароко. Розташована на розі вулиць Григорія Сковороди і Почайнинської. Споруджена за проєктом Івана Григоровича-Барського у 1772—1775 роках, добре збереглася до наших днів. Церква Миколи Набережного була єдиним київським храмом, де богослужіння не припинялися в радянські часи аж до 1960 року. У 1992 році тут відновилися богослужіння. Деякий час церква виконувала функції кафедрального храму УАПЦ в Києві. Належить до Православної Церкви України. Історія Заснування церкви Згідно з народним повір'ям, давній храм на честь св. Миколая був зведений у XI столітті поблизу того місця на березі річки, де, за переказом, втопилося немовля, однак потім чудом врятувалося. Перші відомі писемні джерела свідчать, що вже в середині XVI століття тут існувала дерев'яна парафіяльна церква Миколи Набережного. Після пожежі 1677 року храм був зруйнований і на його місці будується нова дерев'яна церква. На плані Києва 1695 року церкву Миколи Набережного зображено дерев'яною однобаневою з однією вівтарною апсидою. Наприкінці 1750-х років коштом козаків Київського та Ніжинського полків було здійснено капітальний ремонт. Незважаючи на розпочате в 1770-х роках спорудження нового кам'яного храму, старий дерев'яний був розібраній лише наприкінці XVIII століття. Зведення мурованої церкви Нова мурована церква була зведена впродовж 1772–1775 років за проєктом українського архітектора Івана Григоровича-Барського на добровільні пожертвування. Можливо, за зразок йому слугувала церква в селі Лемеші, біля Козельця, проєкт якої замовила у нього Наталя Розумовська з тим, щоб реалізувати його на могилі свого чоловіка, лемешівського козака Григорія Розума. 1863 року до церкви в російсько-візантійському стилі прибудована дзвіниця з теплим храмом за проєктом Михайла Іконнікова. Радянські часи Сучасність Сповідні розписи, метричні книги і клірові відомості церкви (з 1737 по 1919 рік) зберігаються в Центральному державному історичному архіві України в Києві (ЦДІАК України). На подвір'ї церкви похований журналіст Георгій Ґонґадзе. Легенди Згідно з народним повір'ям, храм на честь Миколи Чудотворця було зведено поблизу того місця, де втопилося немовля. Легенда розповідає про подружжя, яке вирушило у Вишгород на поклін мощам Св. Бориса і Гліба та поверталося на човні Дніпром до Києва. Під час подорожі жінка задрімала і випустила маля у воду. З відчаю батьки звернулися з молитвою про допомогу до св. Миколи. І здійснилося чудо — батьки знайшли невдовзі дитя живим та неушкодженим у Софійському соборі біля ікони св. Миколи Мокрого. Протягом століть ікону св. Миколи Мокрого визнавали як головну святиню Софійського собору та найдавнішу чудотворну ікону на Русі. Архітектура Храм Дзвіниця з церквою Благовіщення Галерея Див. також Список мурованих храмів у стилі українського бароко Примітки Посилання Клірові відомості, метричні книги, сповідні розписи церкви Св. Миколая (Набережного-Микільська, Миколи Набережного, Миколи Мокрого) на Подолі в м. Києві зберігаються в ЦДІАК України. [Архівовано 29 січня 2019 у Wayback Machine.]
Pyrohoschtscha-Kirche

Die Pyrohoschtscha-Kirche (ukrainisch Церква Богородиці Пирогощої / Zerkwa Bohorodyzi Pyrohoschtschoji) ist ein orthodoxes Kirchengebäude der Ukrainisch-Orthodoxen Kirche des Kiewer Patriarchats in der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Die dreischiffige Kirche ist ein Architekturdenkmal von nationaler Bedeutung und liegt am Kontraktowa-Platz westlich des Hostynyj Dwir im historischen Stadtteil Podil. Die Pyrohoschtscha-Kirche verdankt ihren Namen einer ehemals in der Kirche bewahrten byzantinischen Ikone, die nach dem griechischen Wort „pirgotis“ (Turm) benannt war. Geschichte Mittelalter Die Vorgängerkirche war nach ihrer Errichtung in den Jahren 1131 bis 1136 die Hauptkirche des Kiewer Possad (Vorstadt) Podil. 1240 wurde sie im Zuge der mongolischen Invasion der Rus zerstört. Nach Wiederaufbau im 15. Jahrhundert wurde sie am 30. März 1474 erneut geweiht, aber bereits 1482 von den Tataren unter Meñli I. Giray erneut beschädigt und geplündert. Neuzeit Der italienischen Architekt Sebastiano Brachi rekonstruierte die Kirche zwischen 1613 und 1614. In der ersten Hälfte des 17. Jahrhunderts war sie die Metropolitenkirche der Orthodoxen. Weitere Brände in den Jahren 1651 und 1718 führten zu erneuten Renovierungsarbeiten. In den Jahren 1752 bis 1772 wurde die Kirche im Stil des ukrainischen Barocks umgebaut und 1770 nach Plänen des Architekten Iwan Grigorowitsch-Barski ein fünfstöckiger Glockenturm errichtet. Ein kleinerer Brand im Jahr 1808 und der Großbrand in Podil von 1811 führten zu Umbauarbeiten mit klassizistischen Elementen durch den in Kiew ansässigen Architekten Andrei Melenski. Der Glockenturm wurde im Jahre 1835 im Empire-Stil umgebaut. 20. Jahrhundert 1935 wurde die Kirche durch die Bolschewiken abgerissen und, nach archäologischen Grabungen ab Mitte der 1970er Jahre, von 1997 bis 1998 nach den Beschreibungen der Kirche aus dem 12. Jahrhundert im byzantinischen Stil wieder errichtet. Weblinks Offizielle Website der Kirche (ukrainisch) Einzelnachweise
Pyrohoshcha Church

The Pyrohoshcha Dormition of the Mother of God Church (Ukrainian: Церква Успіння Богородиці Пирогощої, romanized: Tserkva Uspinnia Bohorodytsi Pyrohoshchoyi) or simply Pyrohoshcha Church (Ukrainian: Церква Пирогощі [ˈtsɛrkwɐ pɪroˈɦɔʃtʃi]) is an Orthodox church in Kyiv in the historical neighbourhood Podil. The original church was built in 1130s by the Mstyslav I the Great of Kyiv. It was the main church of Podil, and was a temporary cathedral of Kyiv Metropolitanate in the early 17 century. In 1613 the church was reconstructured in Renaissance style, and then in 18th–19th centuries was rebuilt in Ukrainian Baroque and Neoclassicism styles. In 1934, the church became the cathedral of Ukrainian Autocephalous Church when its center moved from Kharkiv to Kyiv together with the capital of Ukrainian SSR. But it was in that status less than a year, being destroyed in 1935 by the Soviet administration for the reason of "reconstructing the square". Then, for some time the church was largely forgotten by the time the research on its remains began in 1976. At that time the idea of rebuilding of the church appeared, but the project was completed only in 1997, providing the restoration in the hypothetic Medieval Rus' style, which was made in 1997–1998. However, the historical originality of the reconstruction is still in discussion. On the Easter of 1998, the rebuilt Pyrohoshcha was consecrated as a church of the Ukrainian Orthodox Church of the Kyivan Patriarchate. On 11 November 2012 Patriarch Filaret consecrated the church religious paintings. References