NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Parque natural nacional de la Baja Polesia

El Parque natural nacional de la Baja Polesia (en ucraniano: Національний природний парк «Мале Полісся») es un parque nacional ucraniano situado en el Óblast de Jmelnitski, creado en 2013. El parque es una sección de 8762 hectáreas (87,6 km²) de la región de Polesia e incluye varios lagos y humedales, así como partes de los valles de los ríos Gorin, Vilia y Gnylyi Rih.​ Historia El parque nacional de la Baja Polesia fue creado el 2 de agosto de 2013 mediante el decreto N.º 420/2013, del entonces presidente de Ucrania Víktor Yanukóvich para preservar, renovar y utilizar racionalmente los complejos naturales, históricos y culturales de la zona, que son de gran importancia.​ El Parque está formado principalmente por un bosque y humedales en el valle del río Horyn, ubicado entre Izyaslav y Slavuta en el norte del óblast de Jmelnytski. El parque nacional incluye 26 objetos y territorios del fondo de reservas naturales de la región (incluido el complejo monumento natural de importancia nacional del lago Svyatoe).​ Se transfirieron al parque 2491,7 hectáreas de tierras de la empresa estatal «Silvicultura Izyaslavskoe» y 3507 hectáreas - «Silvicultura Slavutskoe» de conformidad con el procedimiento establecido para su uso permanente; así como 2764 hectáreas de tierra de la empresa estatal «Izyaslavskoe forestry» fueron transferidas al parque para uso permanente y, según el proyecto, 752,4 hectáreas de tierra de la empresa pública «Borisov» están incluidas en el parque.​ Flora y fauna La región de la Baja Polesia es un paraíso para las aves: hay 186 especies de ellas, incluidas varias que se consideran únicas de la zona. Los mamíferos están representados por alrededor de treinta y tres especies, entre ellas cuatro especies de la Lista Roja Europea (Alburnoides bipunctatus, Carassius carassius, águila de cola blanca, milano negro) y 101 especies del Anexo 2 del Convenio de Berna, once especies entán listadas en el Libro Rojo de Ucrania, incluyendo: tejón, grulla común, nutria de río. Las aguas del parque cuentan con dieciocho especies de peces, así como un gran número de anfibios.​ Véase también Parques naturales nacionales de Ucrania Reservas naturales de Ucrania Referencias Enlaces externos Ministerio de Ecología y Recursos Naturales de Ucrania Archivado el 18 de octubre de 2019 en Wayback Machine. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque natural nacional de la Baja Polesia.
Малое Полесье (национальный парк)

«Малое Полесье» (укр. «Мале Полісся») — национальный природный парк, расположенный на территории Шепетовского района Хмельницкой области (Украина). Создан 2 августа 2013 года. Площадь — 9 515,1 га. История Парк «Малое Полесье» был создан 2 августа 2013 года согласно указу Президента Украины Виктора Януковича №420/2013 с целью сохранения, возобновления и рационального использования природных и историко-культурных комплексов Малого Полесья, имеющих важное значение. Описание Парк «Малое Полесье» представлен лесным массивом и водно-болотными угодьями в долине реки Горынь, расположенным между Изяславом и Славутой на севере Хмельницкой области. В состав национального парка вошли 26 объектов и территорий природно-заповедного фонда области (в т.ч. комплексный памятник природы общегосударственного значения Озеро Святое). 2 491,7 га земель государственного предприятия «Изяславское лесное хозяйство» и 3 507 га — «Славутское лесное хозяйство» были в установленном порядке переданы парку в постоянное пользование без изъятия; а также 2 764 га земель государственного предприятия «Изяславское лесное хозяйство» были переданы парку в постоянное пользование и, согласно проекту, 752,4 га земель коммунального предприятия «Борисов» включены в состав парка. Природа Леса представлены такими породами деревьевː дуб, бук, сосна. 15 видов растений и 11 видов животных занесены в Красную книгу Украины. Ссылки Указ Президента України № 420/2013 «Про створення національного природного парку «Мале Полісся» (укр.) Указ Президента України № 1129/2008 «Про розширення мережі та територій національних природних парків та інших природно-заповідних об'єктів» (укр.). Архивировано из оригинала 11 июля 2014 года. На території історичної Волині створено новий національний парк (укр.). Архивировано из оригинала 3 августа 2014 года. «МАЛЕ ПОЛІССЯ» – ЦЕ УНІКАЛЬНА ПРИРОДА (укр.) Офіційний сайт національного парку "Мале Полісся"
Niemszyn

Niemszyn (ukr. Німшин, dawniej Niemczyn) – wieś na Ukrainie, w obwodzie iwanofrankiwskim, w rejonie iwanofrankiwskim (do 2020 w rejonie halickim), nad Dniestrem. Przypisy Bibliografia Niemszyn, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 100 .
Немшин

Немшин (укр. Німшин) — село в Галичской городской общине Ивано-Франковского района Ивано-Франковской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 523 человека. Занимает площадь 6,836 км². Почтовый индекс — 77135. Телефонный код — 03431. История Первое письменное упоминание про село датируется 23 декабря 1437 года. По налоговому реестру 1515 года в селе было 2 лана (приблизительно 15 га) обрабатываемой земли. В 1939 году в селе жило 920 человек. Памятки В 1810 году была сооружена деревянная церковь Святого Ивана Крестителя, которая является памятником архитектуры местного значения. Также в 2000 - 2010 годах был построен каменный храм Успения Пресвятой Богородицы. В конце сентября 2015 года была открыта капелла в честь Героев Небесной Сотни. Примечания Ссылки Немшин на сайте Верховной рады Украины
Судченське

Судченське — озеро природного заплавного походження, розташоване на території волинського села Судче в Камінь-Каширському районі Волинської області. Береги озера лугові. Прибережна смуга в основному залужена та піщана, ростуть поодинокі дерева, що дозволяє використовувати озеро з будь-якого боку як прекрасне місце відпочинку. Озеро придатне для купання та аматорського вилову риби. Приберегові ділянки озера частково заросли лепехою, рогозою, різнотрав’ям. Озеро поверхневого водоживлення. В озері водяться карасі, щуки, з птахів: дикі качки. А справжньою окрасою озера є білі лебеді. Назва Назва оз. Судченське пішла від назви с. Судче, в центрі якого воно розташоване. Посилання http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=51.730112&lon=25.585785&z=15&m=b&show=/14439415/uk/оз-Судченське http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=11.03.2013&rf7571=4209 https://vodres.gov.ua/node/1463
Основа (локомотивне депо)

Локомоти́вне депо́ «Основа» (раніше ТЧ-3), з 2025 р. ТЧ-15 — одне з 10 основних локомотивних депо Південної залізниці. Розташоване на однойменній станції. ВП «Локомотивне депо Основа», разом з іншими локомотивними депо Південної залізниці підпорядковане Службі локомотивного господарства (служба «Т»). Історичні відомості Засноване як паровозне 1911 року для обслуговування ліній Основа-Готня та Основа-Красний Лиман Північно-Донецької залізниці, пізніше Південних залізниць. З 1963 року обслуговує тепловози Південної залізниці. Галерея Див. також Харківська дирекція Південної залізниці Джерела Південна залізниця, Служба локомотивного господарства Стальное кольцо Южной магистрали, Основа (депо) (рос.)
Особняк Беретти

Особняк Беретти (укр. Особняк Беретті) — памятник истории и архитектуры в Киеве, расположенный на Владимирской улице, 35. История Усадьбу на углу улиц Владимирской и Малоподвальной Александр Беретти приобрел 1846 году у Е. Маковской. В 1848 году Александр Беретти по собственному проекту построил двухэтажный особняк в стиле позднего классицизма с флигелем и служебными помещениями. Стены были поштукатурены и украшен рустом, одинаково распланированы интерьеры. Лестница была вылита из чугуна, в комнатах было устроено камины из белого и чёрного мрамора. Слева особняка располагался сад с беседкой, во дворе существовал колодец (до 1872 года, когда был проложен водопровод), далее находились служебные помещения. В 1858 году Александр Беретти продал усадьбу чиновнику Протопопову, а в 1870 году особняк вновь меняет владельца — его покупает жена купца 1-й гильдии И. Михайловская. В 1871 году новая владелица осуществила определенные перестройки особняка — устроены лепные плафоны, а в зале и гостиной были расписаны стены итальянским художником Алиауди. На фасаде особняка появился герб владельца — на щите в красном поле три золотые копья направленные в звезду, на нашлемнике — козёл. Михайловские владели особняком до 1919 года, когда он был национализирован. С 1921 года в здании размещались штаб милиции, участок уголовного розыска. В 1927 году особняк был передан Исторической секции ВУАН. Здание было отремонтировано и оформлено Василием Кричевским. В здании располагался и кабинет председателя секции Михаила Грушевского. При ремонте были потеряны росписи Алиауди, а в 1934 году — снят герб Михайловского. С 1934 года особняк принадлежал ЦККП (б) У, а с 1936 года — НКВД. Сейчас в здании находится приемная Службы безопасности Украины, фасад дома украшает мемориальная доска Михаилу Грушевскому. Литература Київ. Історична енциклопедія. З найдавніших часів до 1917 року. Київ. Історична енциклопедія. 1917—2000 рр. 3MEDIA, 2002 Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Особняк Беретти История домов СБУ (недоступная ссылка)
Ахтырская ТЭЦ

Ахтырская ТЭЦ (укр. Охтирська ТЕЦ) — утраченная теплоэлектроцентраль, которая обеспечивала предприятия и жителей Ахтырки электрической и тепловой энергией. Топливом для ТЭЦ являлся газ и мазут. Разрушена российскими войсками в ходе российского вторжения на Украину в 2022 году. История Первая очередь теплоцентрали с турбогенератором мощностью 6 мВт была введена в эксплуатацию в 1959 году. Второй турбогенератор мощностью 6 мВт был введён в 1960 году. ТЭЦ была подключена к государственной электрической системе в 1964 году. В 2009 году на Ахтырский ТЭЦ установлена новая, третья турбина с паровым котлом мощностью 85 Гкал/час. За 1960—2010 г.г. электростанция произвела 3446 млн кВт. ч. электрической энергии и 7,2 млн. Гкал. тепловой энергии. Работники централи обслуживают 55 км трубопроводов, по которым идет тепло к 9,5 тысячам абонентов, учреждений, предприятий, школ и дошкольных учреждений. С 1 января 1998 станция была передана в 20-летнию аренду АО «Правэкс-Брок», дочернему предприятию концерна «Правэкс». В ходе российского вторжения на Украину 3 марта 2022 года ТЭЦ была разрушена в результате бомбардировки российскими войсками. Примечания Ссылки Охтирській ТЕЦ — 50 років. «Сумиобленерго»
Охтирська ТЕЦ

Охтирська ТЕЦ — теплоелектроцентраль, що забезпечує підприємства й жителів міста Охтирка електричною й тепловою енергією. Історія Перша черга теплоцентралі з турбогенератором потужністю 6 МВт була введена в 1959 році. Другий турбогенератор потужністю 6 МВт був уведений у 1960 році. ТЕЦ була увімкнена на паралельну роботу з державною електричною системою в 1964 році. У 2009 році на Охтирський ТЕЦ встановлено нову, третю турбіну з паровим котлом потужністю 85 ГКал/год. Паливом для ТЕЦ є газ й мазут. Велася співпраця з нафтовиками, які вже майже 50 років добувають чорне золото на землях Охтирщини. За 1960—2010 рр. роботи електростанції вироблено 3446 млн кВт·год електричної енергії та 7,2 млн Гкал теплової енергії. Працівники централі обслуговують 55 км трубопроводів, якими йде тепло до 9,5 тис. абонентів, установ, підприємств, шкіл та дошкільних закладів. З 1 січня 1998 року станція передана на 20-річний термін в оренду АТ «Правекс-Брок», дочірньому підприємству концерну «Правекс». 2016 року право власності на ТЕЦ було оформлене за державою. 2021 року уряд вирішив передати ТЕЦ до комунальної власності. Охтирська ТЕЦ під час боїв за Охтирку 3 березня 2022 року ТЕЦ була зруйнована двома російськими авіабомбами під час боїв за Охтирку, після чого місто залишилося без опалення та електроенергії. Було повністю знищене прямим влученням машинне відділення. Загинули 5 працівників чергової зміни підприємства. Див. також Українські ТЕЦ Примітки Посилання Зінченко В. Г. Охтирській ТЕЦ — 50 років!. Укрэлектропрофсоюз. Архів оригіналу за 6 лютого 2017. «Сумиобленерго»
Палац Гредлів

Палац Гредлів, також палац Грьодлів — пам'ятка архітектури місцевого значення у місті Сколе, в історичному районі Демня. Збудований у стилі необароко. Має два поверхи. Палац і парк у Сколе були закладені бароном Еугеніушем Кінскі в середині XIX століття після того, як він придбав сколівські землі у графа Потоцького. Наприкінці XIX століття палац перебудувала в стилі необароко єврейська родина Гредлів (1903 року вони отримали стутус баронів). Розвиток палацу пов'язаний із братами Гределями — Артуром (1887—1917), Ріхардом (1890—1964) й Альбертом (1898—?), які контролювали місцеву деревообробну промисловість. На деяких світлинах немає купола над центральною частиною будівлі, проте є два бічних — можливо, їх зруйновано в Першу світову війну. Після війни Ріхард Гредель зайнявся відродженням і маєтку, і угідь. Палац він перекрив і значно розбудував. Попіклувався про винні підвали, про мисливський будиночок «Бесіда» біля них. Не шкодував барон грошей і на підгодівлю тварин. Гредель хотів бачити тутешні ліси повними дичини. У вересні 1937 року у маєтку гостював і полював онук цісаря Франца Йосифа І князь Віндіш-Грац (Windisch-Gratz). Після полювання аристократ гордо позував перед палацем з оленячим черепом з розкішними рогами. У жовтні 1938 року з оленячими головами вже позували граф Лімбург та барони Віктор Кьонігсвартер і Улльман. Після окупації Сколе радянськими військами наприкінці вересня 1939 року в палаці розташовувався відділ НКВС, який повернувся сюди у серпні 1944 року і діяв до 1948 року. Перед будівлею палацу розташований гарний фонтан. Досить добре збереглися ковані хвіртки та огорожі. З 1956 палац містив школу-інтернат на 260 дітей. Другий поверх палацу використовувався як спальний, на першому були початкові класи і бібліотека, а також блок харчування. Рішенням Сколівської міської ради від 21 липня 2020 року палац на 49 років передано в оренду Національному природньому парку «Сколівські Бескиди». Адміністрація парку планує відкрити в палаці туристичний центр, перенести сюди офіси, облаштувати музейну та виставкову зону. Палац оточений парком, який налічував чимало екзотів. Див. також Парк школи-інтернату Примітки Посилання Сколе. Палац Гредлів. Палац Гредлів на Львівщині, який ніхто не помічає дорогою в Карпати (фото) Інформагентство МедіаСтар — Національному природному парку «Сколівські Бескиди» — 22 роки!
Палац Остен-Сакенів

Палац фон-дер Остен-Сакенів — пам'ятка архітектури (офіційно у реєстр не внесена) на межі смт Немішаєве та села Мироцьке, Київська область. Історія палацу та садиби до 1917 року Микулицька маєтність, до складу якої входило і Мироцьке, 1805 року була подарована графу Карлу Сакену. Після його смерті маєток перейшов до Івана фон-дер Остен-Сакена (помер 1853 року), а потім власником маєтку став його син Карл Остен-Сакен. У першій половині XIX століття власники маєтності зводять одноповерховий з наріжною баштою цегляний палац та розбивають навколо парк. Остен-Сакени володіють маєтком та палацом до 1873 року, коли маєток купує дружина київського купця Євдокія Осипівна Астахова. Згодом, у 90-х роках ХІХ ст., маєток переходить до Воронцових-Дашкових, а 1904 року маєток разом із палацом придбав селянин Андрій Кулик. На початок ХХ ст. садиба складалася власне з палацу та 2 дерев'яних будинків у парку. У парку була альтанка. Парк був засаджений фруктовими деревами. До парку належав ставок на річці Орлянка, через який було перекинуто дерев'яний місток. З іншого боку ставка знаходились поміщицькі оранжереї. Історія після 1917 року Після більшовицького перевороту в жовтні 1917 року маєток було націоналізовано у складі палацу, парку з садом, будинку контори спиртзаводу (останній збудовано у 1905-06 рр.) та казарм для робітників. На відміну від багатьох дворянських садиб України, палац та парк не було знищено. Згодом палац було віднесено до території селища Немішаєве, і, коли поруч збудували біохімічний завод, у палаці розташувався клуб заводу. В палаці довго зберігалися меблі початку ХХ ст. У листопаді 2000 року уночі в палаці сталася пожежа. Було знищено усі меблі, а сам палац дуже постраждав. Палац не відновлювався, і він поступово руйнується. На 2012 р. від палацу залишилася фактично лише фасадна стіна і залишки вежі. Парк перебуває у занедбаному стані, колишні казарми робітників використовуються як приватні житлові будинки. Залишки палацу викупила церковна громада. З травня 2018 року маєток повернули громаді селища. Руїни від графського маєтку знаходяться в селищі Немішаєве по вул. Біохімічній. Примітки Джерела і посилання Похилевич Л. Сказания о населенных местностях Киевской губернии. Киев, в типографии Киевопечерской Лавры, 1864; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Біла Церква, видавець Олександр Пшонківський, 2007. Немішаєве на сайті Замки і храми України Див. також Садиба Еклектизм Пейзажний парк
Холодний Яр (пам'ятка природи)

Холо́дний Яр — комплексна пам'ятка природи загальнодержавного значення в межах лісового масиву «Холодний Яр». Розташована в Черкаському районі Черкаської області, неподалік від села Мельники. З моменту створення до 2016 року площа становила 553 га. З липня 2016 площу збільшено до 1039 га. Розташована у кварталах 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 41, 42, 48, 49, 54, 55, 57, 58, 59 Креселецького лісництва Кам'янського лісового господарства. Пам'ятка природи створена Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 01.10.1968 р. № 1085-р. Установа, яка є землевласником та у віданні якої перебуває пам'ятка природи,— державне підприємство «Кам'янське лісове господарство». Пам'ятка природи являє собою лісовий масив з цінними породами дерев, оригінальним рельєфом, з природними джерелами. Налічується 124 види дерев і чагарників, з них 75 — місцеві. Тут зростають дуб звичайний, сосна звичайна, ясен, береза, липа, сосна Веймута, каштан, модрина сибірська, модрина європейська та інші. Багатий тваринний світ: лось, олень, сарна європейська, свиня дика, борсук європейський, лисиця звичайна, лісові птахи. На території Холодного Яру є залишки давніх поселень людини. Історичне місце визвольної боротьби українського народу: Коліївщини 1676 р., Холодноярської республіки 1918–1922 рр., радянського партизанського руху та дивізії УПА «Холодний Яр» у часи Другої світової війни. Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Посилання Природно-заповідний фонд Черкаської області / Укл. Коноваленко О.С., Карастан І.М. — Черкаси : Вертикаль, 2006.
Парк «Молодіжний» (Київ)

Па́рк «Молоді́жний» — парк в Деснянському районі Києва, розташований на території житлового масиву Вигурівщина-Троєщина, між проспектом Червоної Калини та вулицями Олександри Екстер і Костянтина Данькевича. Площа парку — 9,21 га. Історія Парк сформувався як зелена зона на новому житловому масиві Вигурівщина-Троєщина у середині 1990-х років (не раніше 1994 і не пізніше 2000 років), однак був розпланований до сучасного вигляду лише після 2004 року. Сучасний стан Сьогодні парк має правильно розплановані алеї. В 2012—2013 рр. здійснено реконструкцію парку. Парк засаджено листяними породами дерев (береза, липа, клен та ін.). В 2010 році в парку встановлено сонячний годинник. Гномон годинника має форму трикутного пілону, прикрашеного об'ємною фігурою каштана — символу Києва. Див. також Парки Деснянського району Парки Києва Примітки Посилання Парк «Молодіжний» на Троєщині реконструюватимуть до кінця 2013 року
Парк моряків (Київ)

Парк моряків — парк у Подільському районі Києва розташований на Рибальському півострові, між Київською гаванню та вулицею Електриків. Загальна площа паркової зони — 2,67 га. Історія парку розпочинається 1967 року, коли на невеликому зеленому острівці Рибальського півострова було встановлено монітор «Железняков» та пам'ятний знак екіпажу цього корабля. У парку ростуть виключно листяні породи дерев (клен, липа, тополя та ін.). Підхід до парку наразі утруднений через закриття Рибальського вантового мосту і можливий лише через новий Гаванський міст та вулицю Електриків. Галерея Див. також Железняков (монітор) Посилання парк Моряків [Архівовано 16 грудня 2013 у Wayback Machine.]; Парки біля Дніпра [Архівовано 16 грудня 2013 у Wayback Machine.].
Парк «Позняки»

Парк «Позняки́» — парк в Дарницькому районі міста Києва, в місцевості Позняки. Розташування Розташований в місці стику проспекту Петра Григоренка та вулиці Драгоманова. Історія Свою назву парк отримав від житлового масиву Позняки, на території якого і розташований парк. Парк «Позняки» виник у 2003 році. Сучасний стан Територія власне парку становить 1,55 га, з яких 1,06 га — клумби та зелені насадження. До парку прилягає озеро, разом із яким площа становить 9,39 га. У парку переважають листяні породи дерев (верба, липа, каштан), серед хвойних — туя. Квітники засаджені квітами та різними декоративними рослинами. На озері встановлено 6 фонтанів, у самому парку після реконструкції 2012 року встановлено світломузичний фонтан «Груша», який станом на липень 2023 року працює з 12 до 14 години кожного дня, оновлено покриття доріжок, очищено озеро. За минулі роки парк "Позняки" зазнав значних змін, особливо помітних під час проведення футбольного турніру Євро-2012. Усвідомивши потенціал парку як ключового місця відпочинку для місцевих жителів і гостей міста, було докладено значних зусиль для відродження та модернізації його інфраструктури. Було відремонтовано доріжки, встановлено нові сидіння та освітлення, а загальний ландшафт було поліпшено, щоб створити більш сприятливе і приємне середовище. Однією з найпомітніших подій стало омолодження озера Позняки: його очистили і встановили шість нових фонтанів, що додало парку естетичної привабливості. Центральною подією реорганізації парку стало встановлення 2012 року світломузичного фонтану "Груша", який швидко став популярною пам'яткою і символом відродження парку. Джерела Парк «Позняки» [Архівовано 16 грудня 2013 у Wayback Machine.] Парк «Позняки» Ідеальне місце відпочинку Киян на лівому березі
Парк «Супутник»

Парк «Супутник» — міський парк, розташований у Солом'янському районі міста Києва, вздовж Уманської вулиці. Нинішній парк є фактично єдиною вцілілою частиною Кадетського гаю, на основі якої 1969 року і було сформовано парк. Площа — 16,41 га. У парку переважають листяні породи дерев (здебільшого липа, клен, береза). Є велика кількість кущів. З 2013 по 2015 роки проведена реконструкція частини парку з облаштуванням доріжок, спортивного та дитячого майданчиків. Велика територія парку не облаштована та має вигляд лісопарку. В 2010-і роки на території парку побудований храм преподобного Сергія Радонезького. На вищій частині парку 1970 року збудована модерністська біла альтанка. Наприкінці 2021 існував план реконструкції альтанки та навколишньої території. Див. також Парки Солом'янського району Супутник (кінотеатр, Київ) Джерела Парк «Супутник» дані з сайту "Київзеленбуду" Примітки
Парк Будівельників (Біла Церква)

Парк Будівельників — один з парків у місті Біла Церква. Назву отримав через близькість до «Білоцерківського домобудівельного комбінату» (Сквирське шосе буд.194) Історія та об'єкти На території майбутнього парку тривалий час існувало військове кладовище, яке згодом було перепоховано. Робітники ДБК заклали парк, у якому було збудовано невеликий льодовий стадіон та дитячі майданчики. Після розвалу Радянського Союзу і кризи на ДБК парк занепадає. 12 липня 2000 року в парку була закладена пам'ятна капсула на заснування храму Святих апостолів Петра і Павла та встановлений хрест. Станом на 2013 рік побудоване напівпідвальне приміщення, пристосоване під тимчасовий храм, у якому з 12 липня 2006 року проводяться Богослужіння. 1 лютого 2008 року на території колишнього льодового стадіону відкрито ковзанку «Льодовий період». У лютому 2025 року ковзанку закрили через нерентабельність Примітки Джерела Біла Церква. Шлях крізь віки. / За заг. ред. П. І. Юхименко. — Біла Церква: «Буква». — 1994. — 380с.