NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Гребёнка (локомотивное депо)

Локомотивное депо Гребёнка — структурное подразделение службы локомотивного хозяйства Южной железной дороги. Депо находится в городе Гребёнка Полтавской области Украины. До Октябрьской революции на станции Гребёнка находился оборотный пункт, однако был и свой приписной парк паровозов. Паровозы обслуживали участок Яготин — Ромодан протяженностью 120 км. В 1938 году было закрыто депо Лубны и часть трудового коллектива стала работать в Гребёнке. 15 мая 1939 года Народный комиссариат путей сообщения издал приказ об основании паровозного депо Гребенка Южной железной дороги. На тот момент тяговые плечи депо: Дарница — Гребёнка, Гребёнка — Ромодан. В приписном парке паровозы СО17. Цеха ремонта выполняли промывочный и средний ремонт паровозов. С началом Великой Отечественной войны предприятие и парк локомотивов были эвакуированы. 19 сентября 1943 года город и станция были освобождены от оккупации. Здание депо в ходе боёв было полностью разрушено и требовало восстановления. Для работы прибыли четыре паровозных колоны НКПС и один ремонтный поезд. В 1947 году восстановление депо было завершено. С 1950 по 1976 год депо возглавлял Борис Николаевич Леонович. В 1950 году депо начинает эксплуатацию паровозов ФД. С 1959 года в депо были начаты подготовительные работы по переходу на тепловозную тягу. К 1964 году реконструкция депо была завершена, но движение тепловозов открыто было уже в 1961 году. Депо получало тепловозы ТЭ3, ТЭ10, 2ТЭ10Л. В тот момент депо ремонтирует тепловозы всеми видами ремонтов до ТР-2 включительно. С 1964 года в депо внедряется крупноагрегатный метод ремонта тепловозов ТЭ3 и ТЭ10. В мае 1964 года на базе депо проведено Всесоюзное совещание тепловозников. Приказом МПС от 15.02.1965 г. № 6/Ц депо Гребенка признано опорным предприятием по научной организации труда на сети железных дорог СССР. Звания Героя Социалистического Труда удостоен слесарь С. М. Примак, а лауреатами Государственной премии СССР стали Б. Ф. Стародубцев, Л. Н. Минин, С. М. Примак и В. С. Корж. Позднее в депо эксплуатировались также тепловозы ТЭП10, дизель-поезда ДР1, ДР1П и ДР1А. Для маневровой работы депо использует тепловозы ЧМЭ3. В 1980-е годы в депо поступают тепловозы серии 2ТЭ116. В 1994 году, в связи с электрификацией участа Яготин — Гребёнка в депо поступают электровозы ВЛ80к и ВЛ80т. В 1999 году произведена реконструкция тракционных путей депо. Депо становится базовым для железных дорог Украины по ремонту дизелей 5Д49. В 2002—2003 годах в депо поступили в эксплуатацию электропоезда ЭР9М 506 и 507.
Грезля (Поліський район)

Грезля — колишнє село в Україні, яке було відселено через наслідки аварії на ЧАЕС і зняте з обліку 1999 року. Знаходиться в Поліському районі Київської області, за 3 км від колишнього райцентру містечка Поліське (Хабне). Розташоване на річці Грезля, неподалік від місця впадіння в Уж. Історія Час виникнення села невідомий. Назва походить від річки, на якій розташоване село. Відомо, що в XV столітті Київські бояри Яковичи-Покалевські володіли поселенням на Грезлі. А відповідно до тестаменту Андрія Ларионовича Редчича від 16 серпня 1632 року, він заповідав свій будинок у селі Грезлі (ДАЖО 146-1-5726) і все рухоме майно доньці Марії Андріївні та зятю Івану Сташкевичу. 1864 року у селі мешкало 250 осіб, 1886 року тут мешкало вже 360 осіб. 1900 року у селі 96 дворів, мешкало 598 мешканців, що займалися здебільшого землеробством. У селі було 3 вітряки. Село підпорядковувалося Хабенській волості Радомисльського повіту. У радянський час Грезля підпорядковувалася Поліській селищній раді Поліського району. У 1981 році населення становило близько 550 осіб. У 1989 році населення становило 370 осіб. Село було повністю відселене у 1993 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Мешканців переселено до села Сезенків та міста Переяслав. Село повністю відселене у 1993 році. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. Територія села згоріла під час лісових пожеж в Чорнобильській зоні у квітні 2020. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Примітки Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К,1900; (рос.) Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. радянська мапа із вказанням місцезнаходження Грезлі [Архівовано 4 жовтня 2015 у Wayback Machine.] Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Грезля [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Погода в селі [Архівовано 15 жовтня 2011 у Wayback Machine.]
Park Krajobrazowy Grzęda

Park Krajobrazowy Grzęda (ukr.: Лісовий заказник "Гряда") – obszar chroniony na Ukrainie, w rejonie żółkiewskim, obejmuje rezerwat leśny o powierzchni 1149 ha porośnięty lasami bukowymi i bukowo-sosnowymi. Z roślin zielnych występują tu m.in. barwinek pospolity i miodunka lekarska. Linki zewnętrzne http://www.lvivlis.com.ua/uk/nature_reserve_fund_local_forest_preserve/117.html (ukr.) Bibliografia Roztocze. Środowisko przyrodnicze, JanJ. Buraczyński (red.), Lublin: Wydaw. Lubelskie, 2002, s. 326, ISBN 83-87399-10-8, OCLC 749533923 .
Гряда (заказник)

Гряда́ — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Львівського району Львівської області, між селом Гряда і смт Брюховичі. Площа 1149 га. Статус присвоєно 1984 року. Перебуває у віданні ДП «Львівський лісгосп» (Брюховицьке л-во, кв. 1-38). Основними завданнями заказника є: охорона, збереження і відтворення букових і буково-соснових лісів природного походження та цінних видів мисливської фауни; підтримка загального екологічного балансу в регіоні. З трав'яних рослин тут ростуть барвінок, медунка лікарська, маренка запашна, папороть, гравілат річковий, фіалка лісова, копитняк європейський, зеленчук жовтий, веснівка дволиста, звіробій та інші. Заказник являє собою лісовий масив, що розкинувся на мальовничих пагорбах Розточчя. Ліс простягається на понад 6 км, його максимальна ширина — бл. 2,5 км. З північного заходу і заходу він обмежений долиною річки Млинівки, з південного сходу — долиною річки Яричівки і потоку Брюхівчанки, з півдня прилягає до смт Брюховичі, а з північного сходу — до села Гряда. Пагорби масиву в багатьох місцях порізані ярами і балками, більшість з яких порослі лісом. У балках місцями спостерігаються виходи скельних порід; є джерела. Деякі балки сягають бл. 1 км завдовжки і мають численні розгалуження. Через близькість до населених пунктів, зокрема Львова та Брюхович, заказник регулярно потерпає від стихійних вирубок і крадіжок деревини. Галерея Джерела Лісовий заказник «Гряда» Державний кадастр територій та об’єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (2. Гряда)
Грязеве

Грязеве (Грезіва) — колишнє село у Переїздівській сільській раді Овруцького району Житомирської області. У 1941—44 роках — центр окремої сільської управи. Відселене через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Зняте з обліку у 1995 році. Населення У 1923 році в поселенні налічувалося 110 мешканців, дворів — 33. Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення станом на 12 січня 1989 року становила 35 осіб. Історія До 1923 року входило до складу Христинівської волості Овруцького повіту Волинської губернії. У 1923 році — хутір; включений до складу новоствореної Ситівської сільської ради, яка 7 березня 1923 року увійшла до складу новоутвореного Овруцького району Коростенської округи. Розміщувалося за 20 верст від районного центру м. Овруч та за 3 версти від центру сільської ради х. Ситівка. У 1941—44 роках — центр окремої сільської управи. 11 серпня 1954 року, внаслідок об'єднання сільських рад, підпорядковане Будо-Любівській (згодом — Журбівська, Переїздівська) сільській раді Овруцького району. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Виключене з облікових даних 15 квітня 1995 року відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської обласної ради. Примітки
Ліцей № 323 Дарницького району (Киів)

Ліцей № 323 Дарницького району м. Києва Історія школи Дата заснування школи — 23 січня 1997 року. Замовник школи — Харківська районна держадміністрація, Головне управління освіти і науки. Генпідрядник — Холдінгова компанія «Київміськбуд — 1». Школа має басейн, відкриття якого відбулося у лютому 1998 року. У серпні 2001 р. відбулися зміни у статусі школи — спеціалізована з поглибленим вивченням іноземної мови. З 2008 року школа набула статус гімназії. З 21.03.2025 року школа набула статус ліцею. Для забезпечення глибоких знань у навчальний план введені спецкурси: Основи екологічних знань; Історія культури України; Всесвітня художня культура; Ділове українське мовлення; Англійська література; Психологія; Друга іноземна мова — німецька, французька; Логіка; Риторика; проєктні програми тощо. Посилання Сторінка Ліцею №323 в Instagram Сторінка Ліцею №323 в TikTok Канал Ліцею №323 в Telegram
Гімназія № 257 «Синьоозерна» (Київ)

Ліцей № 257 «Синьоозерний» — навчальний заклад II-ІІІ ступенів акредитації Подільського району міста Києва. За рейтингом Українського центру оцінювання якості освіти та опитуванням газети «Сегодня», в 2015 ліцей посів 49 місце серед найкращих середніх навчальних закладів Києва, у 2014 — 47 місце по Києву. У рейтингу шкіл Києва за результатами ЗНО 2021 року ліцей посів 70 місце. Переміг у конкурсі Енергоефективності ДТЕК. Історія 1986 — рік заснування. Під час свого візиту до Києва в 2009 ліцей відвідав американський кінорежисер Девід Лінч. 2006 — отримав статус гімназії. 5 вересня 2014 року ліцей відвідав український військовий журналіст Андрій Лисенко. 2023-2024 — отримав статус ліцею. Відомі учні Ігор Вовковинський — американський актор, закінчив перший клас у школі 257, відомий своїм великим зростом — 2 метри і 30 сантиметрів. Занесений до Книги рекордів Гіннеса. Примітки Посилання гімназія 257 "Синьоозерна" - Головна сторінка. 257gymnasia.at.ua. Процитовано 30 січня 2016.
Centrale thermique Darnitsia TEC

La centrale thermique Darnitsia est une centrale thermique dans l'oblast de Kiev en Ukraine. Localisation Elle se situe à Kyiv dans le Raïon de Dnipro. Historique Elle a ouvert en 1954. Elle fournit, en plus de l'électricité un réseau de chaleur pour la ville 4,5 millions de mètres carrés, soit 1 036 bâtiments résidentiels et plus de 120 écoles et établissements médicaux). De son travail dépend le confort de 270 000 habitants de la Rive Gauche. Installations Production Articles connexes centrale thermique Kyiv TEC 6. Centrale électrique de Kiev. Notes et références Portail de l'industrie Portail des énergies fossiles Portail de l’Ukraine
Дарницька ТЕЦ

Да́рницька ТЕЦ, Київська ТЕЦ-4 — теплоелектроцентраль у Дніпровському районі міста Києва. Постачає тепло промисловим підприємствам та житловим масивам Дніпровського та Дарницького районів. Станція опалює близько 8 % житлової площі Києва (4,5 млн кв. метрів, або 1036 житлових будинків і понад 120 шкіл і медустанов). Від її роботи залежить комфорт 270 тисяч жителів Лівобережжя. Станція 840 Гкал/год теплоенергії відпускається з гарячою водою, 240 Гкал/год — з парою промислового відбору турбін. Основне обладнання станції: чотири турбоагрегати потужністю по 25 МВт — перша черга, три турбоагрегати по 50 МВт — друга черга, та п'ять котлоагрегатів продуктивністю по 220 т/г пари. У зв'язку з фізичними та моральним зносом перших чотирьох турбін ПТ-25-90 потужністю по 25 МВт кожна, вони були демонтовані. Котлоагрегати станційні № 1 та № 2 реконструйовані на виключно водогрійні. Основне паливо — донецьке вугілля АШ, буферне — природний газ. Історія Проект станції, розроблений Київським відділенням інституту «Теплоелектропроект», виявився настільки вдалим для свого часу, що був прийнятий при проектуванні 16 електростанцій в Україні (наприклад, Миронівська ТЕС) і поза її межами. Збудована двома чергами у 1954 і 1965. На станції діє програма модернізації до 2020, планується провести реконструкцію і збільшити встановлену потужність ТЕЦ за рахунок будівництва трьох блоків парогазових установок фірми Siemens потужністю по 47 МВт кожен. З 2012 власником Дарницької ТЕЦ є ТОВ «Євро-Реконструкція». Озеро Гарячка є золовідвалом і технічним водоймищем Дарницької ТЕЦ. Якщо його показники шкідливих речовин будуть занадто високі, то Дарницьку ТЕЦ можуть закрити. Російсько-українська війна Міністр енергетики Денис Шмигаль у лютому 2026 року після одного з наймасовіших ракетних ударів РФ по енергосистемі України заявив про «сильні пошкодження». Посилення захисту об'єктів тепло- й електропостачання, обстеження, діагностика обладнання, відновлення вважаються необхідними завданнями для повернення системи теплопостачання до повноцінної роботи. Див. також Українські ТЕЦ Київська ТЕЦ-3 Київська ТЕЦ-5 Київська ТЕЦ-6 Примітки Посилання Дарницька ТЕЦ у Києві перейшла на вугілля та істотно скоротила споживання газу Котли Дарницької ТЕЦ аварійно небезпечні — Азаров Дарницька ТЕЦ: добре забуте нове…[недоступне посилання з липня 2019] ЦКБ «Енергопрогрес» рекомендована до впровадження оптимізація теплофікаційної схеми ТЕЦ
Darnicja

A Darnicja (ukránul: Дарниця) ukrán gyógyszeripari vállalat. 1930-ban létrehozták az Ukrán Kísérleti Endokrinológiai Intézet kijevi fiókját, amely 1932-ben gyártotta az első gyógyszereket. Különösen a hematogént (folyékony és tabletták). 1938-ban új gyártóépületeket helyeztek üzembe, és 1940-re a gyártási kapacitás 4 millió termékegységet tett ki, pénzben kifejezve mintegy 5 millió rubelt. A második világháború idején az üzemet az Urálba evakuálták. 1950-ben gyakorlatilag helyreállították a kijevi vállalkozást, és 1952-re a kapacitást 15,19 millió darabra növelték. 1954-ben az intézet fióktelepét átszervezték Darnicja Vegyi- és Gyógyszergyárrá. Eleinte injekciós oldatok ampullákban való előállítására szakosodott. Az 1960-as években üzembe helyeztek egy 300 millió ampulla kapacitású üvegfúvó gyárat. 1993-ban a Darnicja kollektív vállalkozássá alakult. A társaság 1994-ben zárt részvénytársasággá (CJSC), 2012-től zártkörű részvénytársasággá (PrJSC) alakult. Jegyzetek
Darnycja (przedsiębiorstwo)

Darnycja (ros. Дарница, ukr. Дарниця) – ukraińskie przedsiębiorstwo farmaceutyczne, z siedzibą w Kijowie. Poprzednikiem spółki była filia Ukraińskiego Instytutu Endokrynologii Eksperymentalnej, założona w Kijowie w 1930 roku. Na bazie instytutu w 1954 roku utworzono spółkę o nazwie Chemiczno-Farmaceutyczna Fabryka „Darnica” (химико-фармацевтический завод «Дарница»). W 1976 roku przeprowadzono reorganizację przemysłu farmaceutycznego w ZSRR. Powstało wówczas Kijowskie Zrzeszenie Produkcji Chemicznej i Farmaceutycznej Darnica (Киевское производственное химико-фармацевтическое объединение «Дарница») w skład którego weszły m.in. Chemiczno-Farmaceutyczna Fabryka „Darnica”, oraz Kijowska Fabryka Witamin. Darnycja jest jednym z największych ukraińskich przedsiębiorstw farmaceutycznych – największym pod względem wielkości sprzedaży (14,4% sprzedanych produktów), a czwartym pod względem wartości sprzedaży (3,3% udziału w rynku). Przychody netto za 2019 rok wyniosły 3,3 mld hrywien. Głównymi akcjonariuszami firmy jest rodzina Zagorij, przewodniczącym rady nadzorczej był Gleb Zagorij, deputowany do Rady Najwyższej Ukrainy z Bloku Petra Poroszenki w latach 2014–2019. Przypisy
Дендропарк «Шкуратівський»

Шкураті́вський дендропа́рк (Шкураті́вський парк) — дендрологічний парк місцевого значення в Україні. Розташований у межах Білопільського району Сумської області, в селі Шкуратівка. Площа 2,5 га. Створений 1967 року природолюбом-аматором, учителем біології місцевої школи Йосипом Мухопадом. Має ще назву «Мухопадове диво», на пошану його засновника — Йосипа Мухопада. Розташований неподалік від районного центру — міста Білопілля та вузлової залізничної станції Ворожба. Рельєф дендропарку — хвиляста рівнина, для якої характерні незначні підвищення та западини. Ботанічний склад Основні породи: сосна звичайна, ялина звичайна, є 6 видів модрини, ялівець звичайний, віргінський, козацький, скельний, 12 видів смереки, туя західна та інші. З рідкісних хвойних тут ростуть: ялина колюча голуба, сосна Банкса, сосна Веймутова, дугласія голуба, ялина канадська, тсуга канадська, ялина європейська. В невеликій кількості представлені види особливо рідкісні, яких немає у природних екостанах Сумщини, вони культивуються в Україні лише в деяких ботанічних садах. Це — тис ягідний, смерека Віча, сосна жовта, смерека Фразера, мікробіота, біота східна та інші за походженням з Північної Америки. Є дуже рідкісні екзотичні рослини — гінкго білоба, метасеквойя гліптостробоїдна, тис далекосхідний. 13 видів ялини: аянська, біла, Глена, європейська, колюча, корейська, сербська, сибірська, чорна, Енгельмана, Шренка. Сосни: звичайна, Банкса, Веймутова, гірська, жовта (орегонська), скручена, Сосновського (гачкувата), чорна австрійська, кедрова європейська, кедрова корейська, кедрова сибірська, Палласа (сосна кримська), Румелійська, Муррея. Фауна У Шкуратівському дендропарку є куниці, тхори, лисиці, вивірки, зайці, кажани. Серед пернатих — шпаки, синиці, мухоловки, повзики, дятли, дрозди, сови, солов'ї тощо. Значення Парк-пам'ятка має велику цінність як місце акліматизації екзотичних дерев і кущів на Сумщині. Тут проводиться дослідницька робота членами дитячого лісництва Білопільського районного Будинку дітей та юнацтва. На базі дендрарію працює дитяче лісництво, проводиться практична робота з наукового дослідництва членами наукового товариства Білопільського районного Будинку дітей та юнацтва і студентами Сумського педагогічного університету. Джерела Путівник-довідник Дендропарк «Шкуратівський»
Деревці (Овруцький район)

Деревці — колишнє село у Переїздівській сільській раді Овруцького району Житомирської області України. У 1941—44 роках — центр окремої сільської управи. До 1954 року — хутір. Населення Наприкінці 19 століття в поселенні налічувалося 60 мешканців, дворів — 6, у 1906 році — 49 мешканців, дворів — 8, у 1923 році, разом із хуторами Висока Піч та Зубрів — 235 мешканців, дворів — 49. Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення станом на 12 січня 1989 року становила 31 особу. Історія Наприкінці 19 століття — хутір Христинівської волості Овруцького повіту Волинської губернії, за 30 верст від Овруча. У 1906 році — хутір Христинівської волості (1 стану) Овруцького повіту Волинської губернії. Відстань до повітового центру м. Овруч становила 28 верст, до волосного центру с. Христинівка — 10 верст. Поштове відділення — м. Овруч. У 1923 році включений до складу новоствореної Будо-Любівської (згодом — Журбівська, Переїздівська) сільської ради, яка 7 березня 1923 року увійшла до складу новоутвореного Овруцького району Коростенської округи. Розміщувався за 30 верст від районного центру м. Овруч та за 1 версту від центру сільської ради, с. Будо-Любівка. У 1954 році віднесений до категорії сіл. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Виключене з облікових даних 15 квітня 1995 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської обласної ради. Примітки
Державна служба з карантину рослин України

Держа́вна слу́жба з каранти́ну росли́н Украї́ни відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України «Про карантин рослин» (674-15) є органом, що здійснює державне управління у сфері карантину рослин (Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства соціальної політики України, інших центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується через відповідних міністрів» від 16 жовтня 2012 року № 5462-VI у тексті Закону України «Про карантин рослин» від 30 червня 1993 року № 3348-XII слова «державні органи у сфері карантину рослин», «Державна служба з карантину рослин України», «органи Державної служби з карантину рослин України», «Головна державна інспекція з карантину рослин України» замінені словами «центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері карантину рослин») Склад Державна служба з карантину рослин України включає: Головну державну інспекцію з карантину рослин України, що діє у складі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань аграрної політики і підпорядковується йому; Центральну науково-дослідну карантинну лабораторію (далі — ЦНДКЛ) і Центральний фумігаційний загін (далі — ЦФЗ), які є у віданні Головної державної інспекції з карантину рослин України; державні інспекції з карантину рослин Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, підпорядковані Головній державній інспекції з карантину рослин України (далі — органи Державної служби з карантину рослин України); пункти пропуску з карантину рослин на державному кордоні України при морських і річкових портах (на пристанях), на залізничних станціях і в аеропортах (на аеродромах), на підприємствах поштового зв'язку, автомобільних дорогах (автовокзалах, автостанціях), зональні та обласні карантинні лабораторії, обласні фумігаційні загони. У разі необхідності пункти карантину рослин можуть створюватись і на інших об'єктах, діяльність яких пов'язана із заготівлею, вивезенням, ввезенням, транспортуванням, реалізацією і використанням підкарантинних матеріалів та об'єктів. Головна державна інспекція з карантину рослин України та її керівник — головний державний інспектор з карантину рослин України (за посадою) є представниками України у Раді Європейської і Середземноморської організації захисту рослин (EPPO). Завдання Основними завданнями Державної служби з карантину рослин України є: охорона території України від занесення або самостійного проникнення з-за кордону або з карантинної зони карантинних організмів; своєчасне виявлення, локалізація і ліквідація карантинних організмів; запобігання проникненню карантинних організмів з карантинної зони в регіони України, де вони відсутні; здійснення державного контролю за дотриманням карантинного режиму і проведенням заходів з карантину рослин при вирощуванні, заготівлі, вивезенні, ввезенні, перевезенні, зберіганні, переробці, реалізації і використанні підкарантинних матеріалів та об'єктів. Література Закон України «Про карантин рослин» (674-15)
Archiwum Państwowe Obwodu Tarnopolskiego

Archiwum Państwowe Obwodu Tarnopolskiego – archiwum gromadzące i przechowujące dokumenty ukraińskich i austriackich, polskich, rosyjskich, radzieckich instytucji administracyjnych, kulturalnych, oświatowych i religijnych obwodu tarnopolskiego. Historia 1 listopada 1938 roku po włączeniu Zachodniej Ukrainy do Ukraińskiej SRR, rozpoczęło działalność Tarnopolskie Obwodowe Archiwum Państwowe, które zostało umieszczone w pomieszczeniach klasztoru dominikanów w Tarnopolu. 4 grudnia 1939 roku po utworzeniu obwodu tarnopolskiego, archiwum zostało przemianowane na Tarnopolskie Obwodowe Archiwum Historyczne. W 1941 roku po agresji Niemców na ZSRR, przemianowane na Archiwum Państwowe obwodu tarnopolskiego. Podczas II wojny światowej najcenniejsze dokumenty zostały ewakuowane, ale znaczna ich część pozostała na miejscu, co doprowadziło do nieodwracalnych strat (z 123 zespołów, przetrwało tylko 72). 1 sierpnia 1941 roku obwód tarnopolski został włączony do dystryktu galicyjskiego. Po wyzwoleniu Tarnopola przez wojska radzieckie działalność archiwum została wznowiona. W 1947 roku ukończono organizację pracy regionalnej służby archiwalnej. W 1958 roku zmieniono nazwę archiwum na Tarnopolskie Państwowe Archiwum Obwodu Tarnopolskiego, a w 1980 roku na Państwowe Archiwum Obwodu Tarnopolskiego. W listopadzie 2018 roku podpisano umowę z cerkwią greckokatolicką o zwrocie dotychczasowej siedziby. W lutym 2019 roku archiwum zostało przeniesione do nowo wybudowanego budynku. Dyrektorzy archiwum Bogdan Habariwśkyj (1992–2010) Jurij Humen (2010–2015). Fedir Polański (od 2015). Przypisy