Хрустальний

Хруста́льний (до 1920 року — Криндачі́вка, у 1920—2016 роках — Кра́сний Луч) — місто в Україні, адміністративний центр Хрустальненської міської громади Ровеньківського району Луганської області. З весни 2014 року місто тимчасово окуповане російськими військами. Географія Місто Хрустальний розташоване за 62 км від Луганська фізична відстань до Києва — ~636,3 км. Сусідні населені пункти: Історія Терен сучасного міста ймовірно було заселено ще у глибоку давнину, про що свідчать курганні поховання епохи пізньої бронзи. Перші значні поселення поблизу міста виникли у XVII столітті. Через них проходив шлях, яким доставляли сіль з Бахмута до Ростова, Таганрога й Новочеркаська. Згодом уздовж шляху оселилися люди, займаючись скотарством і землеробством. У 1880-х роках на південних схилах Донецького кряжу знайшли значні поклади антрациту. У 1894 році на території міста з'явилася перша шахта. Розвиток вугільних підприємств стримувала відсутність залізничного транспорту. Гужовий транспорт уже не задовольняв шахтовласників. Тому виникла нагальна потреба у будівництві залізничної гілки, що зв'язує рудники з найближчою станцією Штерівка. У 1900 році залізнична гілка завдовжки 12,5 верст сполучила вугільні підприємства з казенною Катерининською залізницею, з відкриттям станції Криндачівка, за іменем власника ділянки землі Криндача. Незабаром навколо станції утворено робітниче селище, яке отримало однойменну назву. До 1913 року в Криндачівці вже діяло 18 вугледобувних шахт. Напередодні Першої світової війни Криндачівка була невеликим глухим містечком, що потопало у бруді. У 1913 році в містечку мешкало 3 500 осіб. На вузьких кривих вулицях тулилися одна до іншої глинобитні хатинки та землянки сімейних шахтарів. Було також близько 20 кам'яних казарм й дерев'яних бараків, схожих на труни, в яких жили сезонні робітники й шахтарі, що ще не мали власної халупи. У селищі не було жодної мощеної вулиці. Навесні та влітку стояла непролазна багнюка. За питною водою мешканці долали 2-3 км. Із заходом сонця Криндачівка поринала у темряву. Вкрай важкими були умови праці криндачівских шахтарів — робочий день тривав 12 годин. Заробітна плата у забійників, вагонників і саночників не перевищувала 1,50 карбованця на день, а у робітників інших категорій була ще менше. До 1917 року існувало лютеранське село Маручине (Марієнфельд) на орендованій землі в Катеринославській губернії, Слов'яносербський повіт, Іванівська волость; у радянський період — Ворошиловградська / Донецька область, Іванівський /Краснолуцький район. Лютеранський прихід Ростов-Луганськ. Землі 1135 десятин. Мешканці: 100 (1905), 250 (1911), 189/51 німці (1926).. 7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки. У 1920-х роках, за планом ГОЕЛРО, за 7 км від селища почали будувати Штерівську електростанцію. Згодом на честь цієї події відбувся мітинг гірників, на якому вирішено перейменувати Криндачівку в Красний Луч. У 1926 році Красний Луч отримав статус міста районного підпорядкування та електроенергію від Штерівської ДРЕС. З 18 липня 1942 по 1 вересня 1943 місто було тимчасово окуповане німецькими загарбниками. З 24 серпня 1991 року — у складі незалежної України. 12 травня 2016 року Постановою Верховної Ради України місто перейменовано в Хрустальний. Постанова набрала чинності з дня, наступного за днем її опублікування. Війна на сході України Невдовзі після проголошення невизнаної «ЛНР» у 2014 році місто опинилося під контролем сепаратистів. Так, ще 25 квітня 2014 року депутати міської ради висловили свою підтримку сепаратизму, а 30 квітня 2014 року над будівлею міської ради було вивішено російський «триколор». 3 червня 2014 року було захоплено податкову інспекцію, а 18 червня 2014 року — військкомат. З 9 серпня 2014 року антитерористичними силами здійснювалися спроби визволення міста від терористів, того дня в бою загинув солдат 95-ї окремої десантно-штурмової бригади Віталій Галянт. В центрі міста почалися активні бойові дії, були завдані авіаційні удари по місцях дислокації бойовиків — біля заводу «Стандарт», здійснювалися удари по блокпостах у місті, знищений блокпост на виїзді з Хрустального в бік Сніжного (Штергрес). Чимало мешканців намагалися залишити місто. Проте відбити місто українським військам не вдалося. 22 листопада 2014 року в місті перекинулася російська вантажівка зі зброєю та набоями, усі окупанти у військовій формі із російськими шевронами загинули. Станом на ранок 9 грудня 2014 року з Хрустального позникали «козаки», місто почали патрулювати російські військові, велике скупчення військової техніки — біля водосховища Грабово окупанти облаштували «Гради» та гаубиці. 12 грудня 2014 року надійшла інформація, що жителі міста повністю вигнали російських бойовиків-козаків. 2-4 лютого 2015 року українські військові поблизу Хрустального знищили зведений танковий підрозділ терористів — 7 танків було підбито в першу добу наступу, 4 танки протягом наступних 2 діб, ще 3 танки вийшли з ладу з інших причин. З 5 на 6 лютого 2015 року до Хрустального було доставлено до 80 трупів окупантів — чергову партію — терористів, ліквідованих під Дебальцевим. Російсько-українська війна 16 червня 2022 року в Хрустальному стався вибух боєприпасів на складі окупантів. Судячи з вибухів детонації та масштабів пожежі, горів склад з боєприпасами та іншою зброєю російських окупантів. 24 липня 2022 року, вночі, українські військові шістьма ракетами з комплексу M142 HIMARS поцілили прямо в дах готелю, в якому знаходився командний пункт одного з великих підрозділів окупанта. За даними української розвідки, втрати склали до 100 осіб. Населення За переписом населення 2001 року у Хрустальному проживало 94875 осіб. Національний склад Національний склад населення за даними перепису 2001 року: Мовний склад Рідна мова населення за даними перепису 2001 року: Економіка Видобуток кам'яного вугілля (антрациту) — ДП «Донбасантрацит», Шахти «Краснолуцька», імені газ. Ізвєстія, «Княгининська», «Краснокутська», «Новопавлівська», «Міусинська», «Хрустальська»). Машинобудівний, ливарно-механічний заводи. Виробництво будматеріалів, легка, харчова промисловість. Швейна фабрика. Головна гордість міста (в економічному плані) — цегельня «Фагот». Завод «Красний луч», що спеціалізується на випуску гідроакустичних та навігаційних систем для військово-морського флоту, нині не працює. Господарський суд Луганської області у серпні 2007 року схвалив план санації заводу. Передбачається вивіз з підприємства впродовж року основних ліквідних активів (близько 70 % тих, що є в наявності). Транспорт Північною околицею міста протягається автошлях міжнародного сполучення М03E50. Пам'ятники В районі річки Міус розташований меморіальний комплекс Міус-фронт. Під час німецько-радянської війни тут проходив однойменний оборонний рубіж. Деякі вулиці міста названі на честь Героїв Радянського Союзу, які загинули в боях за вигнання нацистів з Донбасу. Це відомий пілот-винищувач, «біла лілія Сталінграда» Лідія Литвяк, Погорелов тощо. Спорт У місті працює ДЮСШ, яка зростила чимало відомих спортсменів в різних видах спорту, особливо з легкої атлетики, футбол і важкої атлетики. Тривалий час у Палаці піонерів працював шаховий гурток під керівництвом Новоскольцева Миколи Федоровича, який виховав чимало спортсменів різного рівня: кандидатів у майстри спорту і першорозрядників. Заклади освіти Краснолуцький гірничий технікум Краснолуцький приладобудівний технікум Краснолуцький аероклуб Органи влади Місцеві органи влади представлені Краснолуцькою міською радою, яка входить до складу Луганської області України. Міський голова — Філіппова Марина Вікторівна. До міської ради входить 50 депутатів. Відомі особи Абдумаликов Фатхула (Федір Федорович) — військовий комісар міста, депутат міськради кількох скликань Братченко Станіслав Никифорович — український археолог Зеленець Микола Анатолійович — литовський дипломат. Почесний консул Литви в Луганську. Косичі (династія) Овсюк Олександр Михайлович — український дипломат, правознавець, письменник. Кандидат юридичних наук. Редькин Віктор Миколайович (1977—2014) — молодший лейтенант МВС України, учасник російсько-української війни. Шматько Микола Гаврилович — український скульптор, художник. Шух Михайло Аркадійович — український композитор, педагог, диригент. Заслужений діяч мистецтв України (2001). Жемчугов Володимир Павлович — український партизан, учасник російсько-української війни, Герой України (2017). Гресь Віктор Степанович — радянський і український режисер, сценарист, актор. Заслужений діяч мистецтв УРСР (1982). Народний артист України (2000). Лук'янченко Володимир Валерійович (1964—2014) — український військовий, учасник війни на сході України. Данілов Олексій Мячеславович — український політик, секретар РНБО. Голова Ради експертів з питань енергетичної безпеки. Чупрін Михайло Русланович — старший лейтенант полку «Азов» Національної гвардії України, учасник російсько-української війни, що трагічно загинув під час російського вторгнення в Україну 2022 року, Герой України з удостоєнням ордена «Золота Зірка» (2022, посмертно). Примітки Література Петро Лаврів. Історія південно-східної України. Львів. «Слово», 1992. 152 с. ISBN 5-8326-0011-8 Василь Пірко. Заселення Степової України в XVI—XVIII ст. // Донецьк: Укр. центр, 1998. — 124 с. Г. Куромія. Свобода і терор у Донбасі: Українсько-російське прикордоння, 1870—1990-ті рр. — Київ: Основи, 2002. — 510 с. (резюме, djvu) [Архівовано 14 липня 2014 у Wayback Machine.] В. И. Подов, В. С. Курило. История Донбасса: в 3 т. Т.2: Донбасс в XIX в. — Луганск: Альма-матер, 2004. — 384 с. М. А. Алфьоров. Міграційні процеси та їх вплив на соціально-економічний розвиток Донбасу (1939—1959): монографія / М. А. Алфьоров; Укр. культурол. центр, Донец. від-ня Наук. т-ва ім. Шевченка. — Донецьк, 2008. — 192 c. В. І. Полов, В. С. Курило. Історія Донбасу. — Луганськ: Вид-во ДЗ «ЛНУ ім. Т. Г. Шевченка», 2009. — 300 с. М. А. Алфьоров. Урбанізаційні процеси в Україні у 1945—1991 роках: Монографія / М. А. Алфьоров — Донецьк: Донецьке відділення НТШ ім. Шевченка, ТОВ «Східний видавничий дім» 2012. — 552 с. Посилання Краснолучский приборостроительный техникум. [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] (рос.) Украина избавилась от производителя навигационных систем для ВМФ. (рос.) Мармурова скульптура Короля мармуру Миколи Шматька. [Архівовано 6 січня 2009 у Wayback Machine.] (рос.)