NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Святої Параскеви П'ятниці (Самчики)

Церква Святої Параскеви П'ятниці — одна з визначних пам'яток Старокостянтинівського району Хмельницької області. Храм побудований в селі Самчики. Церква є пам'яткою архітектури національного значення, входить до Палацово-паркового ансамблю «Самчики». Історія Костел католицького монастиря маріанів Побудована у 1771 році як костел монастиря (кляштору) — резиденції маріанів сином фундатора маєтку у Самчиках Яна Самюеля Хоєцького — Казимиром-Франциском, котрий проникся ідеями ордену маріанів, що виник у XVII столітті, і забажав бачити його священників у своєму селі. Костел став резиденцією ордену. Православна церква Після втрати Хоєцькими права власності на Самчики 1789 року, їх нові власники Любомирські перетворили костел на греко-католицький храм, а 1837 року освятили його вже як православну церкву Параскеви П'ятниці. Споруда збереглася до наших днів. В її інтер'єрі залишилися старовинні розписи й різьба по дереву. Поруч із храмом знаходиться мурована дзвіниця, яка спочатку була склепом-усипальнею Хоєцьких. На початку XX століття на дзвіниці було 6 дзвонів. Найбільший мав вагу 10 пудів (близько 160 кг). Архітектура Церква Церква кам'яна загального типу, є зразком волинської сакральної будівлі. Декор досить лаконічний: потинькована поверхня прикрашена лише легким фігурним завершенням — високим фронтоном. Двосхилий дах з високою стрілою підйому утворює фігурний фронтон, аналогічний фронтону притвору. Фасад притвору, обрисами повторює головний фронтон. Маленька барокова главка на гребені нагадує про вплив архітектури Старокостянтинова. Церква є зразком народної архітектури північного Поділля. Дзвіниця Біла кам'яна двоярусна дзвіниця самчиківської церкви стоїть у кутку цвинтаря — церковного подвір'я. Вона побудована повністю за народними традиціями дерев'яних дзвіниць веж. Іконостас. Ікони Іконостас увібрав у себе кращі зразки стилів бароко і рококо — вигадливі різьблені рами ікон, накладні різьблені елементи на деталях іконостаса і чудової краси Царські врата. Старовині ікони, виконані у народному волинському стилі (орієнтовно XIX ст.), встановлені обабіч церковних дверей. Одна — Святий Миколай. На іншій — відомий сюжет «Не ридай мене, Мати» (Богородиця, яка ридає над тілом мертвого Христа). Досить цікавим є й розміщений над входом образ св. Параскеви, на честь якої названо храм. У церкві збереглися первісні розписи, красиве різьблене оздоблення та чимало давніх ікон. Примітки Джерела Пажимський О. Намір створення Національного історико-культурного заповідника «Послуччя» на терені історичної Південно-Східної (Подільської) Волині. // Історія музейництва, пам'яткоохоронної справи, краєзнавства і туризму в Острозі та на Волині: науковий збірник. — 2009. — Вип. 2. — С. 28-47. Двадцять дев'ять зупинок від Хмільника до Хмельницького: путівник. / відп. редактор О.Мовчан. — Київ: Грані-Т, 2009. — С.65. — ISBN 978-966-465-249-7. 500 чарівних куточків України, які варто відвідати / уклад.: Т. І. Лагунова, Ю. Ю. Кашуба. — Харків: Клуб Сімейного Дозвілля, 2007. — С. 360. — ISBN 978-966-343-562-6. Посилання Прадідівська слава. Українські пам'ятки Релігійний туризм
Церква святих Кузьми та Дем'яна (Корчин)

Церква святих Кузьми та Дем'яна — діюча дерев'яна бойківська греко-католицька церква у селі Корчин Сколівського району Львівської області. Належить до Сколівського деканату Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ. Розташування Церква знаходиться у Корчині Рустикальному (східній частині села), біля головної дороги в долині, біля річки Стрий. Історія Церкву збудовано у 1824 році, відремонтовано — у 1890 році. Канонічна візитація (ревізія та інспекція церковного майна) церкви відбулася 1909 року. Ікона «Святий Юрій та свята Параскева П'ятниця», кінця XV – початку XVI ст., з церкви Козьми та Дем'яна, є окрасою експозиції Національного музею у Львові. На іконі на повний зріст зображені св. Юрій і св. Параскева П'ятниця. Св. Юрій представлений у лицарському вбранні часів середньовіччя зі стягом та щитом у руках. Свята Параскева у піднятій правій руці тримає хрест, лівою благословляє. Ікона унікальна тим, що у ній виразно простежуються впливи цехового малярства Європи. Це насамперед засвідчують літери написів на іконі, виконані у готичному стилі, а також спосіб трактування бганок одягу, військових обладунків св. Юрія. Архітектура Церква тризрубна одноверха. Об'єм нави накритий восьмигранним шатром, який завершений глухим ліхтарем з маківкою. Бабинець і вівтар мають двосхилі дахи. По периметру будівлі влаштоване піддашшя. Входи з півдня та заходу підкреслені двосхилими дашками, які виступають з площини піддашшя. На північний-захід стоїть дзвіниця. Загалом, церква типової конструкції та класичного кольору. Біля церкви немає цвинтаря. Світлини Примітки Посилання Корчин. Церква Свв. Кузьми та Дем'яна 1824 [Архівовано 16 квітня 2018 у Wayback Machine.] Церква Св. Кузьми і Дем'яна (Корчин) «Wikimapia»
Церква Зіслання Святого Духа (Верхня Рожанка)

Церква Зіслання Святого Духа — чинна дерев'яна церква бойківського типу, пам'ятка архітектури національного значення (охоронний № 513), у селі Верхня Рожанка Сколівського району на Львівщині. Парафія належить до Сколівського благочиння Дрогобицько-Самбірської єпархії Православної церкви України. Розташування Церква Зіслання Святого Духа стоїть біля дороги, на березі річки Рожанка. Історія Побудована у 1804 році, на що вказує на зрубі церква Зіслання Святого Духа. У 1877 році біля церкви була зведена дзвіниця. До 1939 року церквою опікувалися брати барони Гредлі зі Сколього. У 1969 та 1977 роках церква та дзвіниця були відреставровані. Нині церква та дзвіниця мають статус пам'ятки архітектури національного значення. Архітектура Церква дерев'яна бойківського типу — тризрубна, триверха, з широким, спільним піддашшям, орієнтована з півночі на південь. Праворуч від головного входу церкви є металевий значок «Товариство обезпечень „Дністер“». Біля нього на дереві зберігся напис: «Церква збудована у липні 1804 року». Зруби бабинця, нави та вівтаря квадратні в плані та виконані з ялинових брусів. Одночасно до вівтаря були прибудовані бічні приміщення. Характерна пластика верхів обумовлена конструкцією, в основі якої багатозаломність. Восьмигранне з перехватом завершення нави, через систему низьких заломів, спирається на два восьмерика, поставлених один на один, основою яких, є четверик на четверику. Аналогічним способом, але на одному восьмерику формується верх вівтаря. Завершення бабинця виростає безпосередньо з четверика на четверику. Верхи церкви завершують трьома маленькими маківками з оригінальними трираменними хрестами, на яких зображено ряд символів. До церкви з південного-сходу примикає двоярусна дзвіниця, яка була побудована у 1877 році. На дзвіниці є напис: «Цю дзвінницю громадським коштом за ініціативою отця ієрея Григорія Гуменного збудував Андрій Галадій». Дзвіниця квадратна у плані, де перший ярус зрубної конструкції, а другий — каркасний, з восьмигранним наметовим завершенням та широким піддашшям. Поруч з дзвіницею є великий кам'яний хрест. Поруч з церквою знаходиться цвинтар. Церква та дзвіниця утворюють виразний ансамбль бойківської сакральної архітектури. Парохи о. Григорій Гуменний (1852 — 27 березня 1886) Примітки Джерела Слободян В. Каталог існуючих дерев'яних церков України і українських етнічних земель. — Вісник ін-ту Укрзахідпроектреставрація, 1996 р., т. 4, с. 116 Посилання Парафія Зіслання Святого Духа у соцмережі «Facebook» Верхня Рожанка. Церква Зіслання Святого Духа 1804 [Архівовано 18 травня 2018 у Wayback Machine.] Церква Зіслання Святого Духа 1804 «Wikimapia»
Агайманське заповідне урочище

Агайма́нське — заповідне урочище місцевого значення в Україні. Розташоване на території Іванівського району Херсонської області, за 1 км на південний захід від села Агаймани. Площа 25 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Херсонського облвиконкому від 19.08.1983 року № 441/16. Перебуває у віданні: Агайманська сільська рада. Статус присвоєно для збереження частини Великого Агайманського поду. Тут переважають водно-болотні угіддя, де гніздяться та перебувають на прольоті птахи багатьох видів, в тому числі і рідкісних. Джерела «Агайманське» [Архівовано 2 липня 2020 у Wayback Machine.] Рішення Херсонського облвиконкому від 19.08.83 р. №441/16
Долинский солеварный завод

Долинский солеварный завод (укр. Долинський солевиварювальний завод) — предприятие пищевой промышленности в городе Долина Ивано-Франковской области. История Территория современного Долинского района (в том числе, окрестности города Долина) известна как место добычи соли с X века. Во внутренней зоне Предкарпатского прогиба в полосе развития воротыщенской соленосной формации миоцена находится несколько соляных месторождений, одним из которых является Долинское месторождение каменных солей. В сентябре 1939 года на территории Западной Украины была установлена Советская власть, после чего соляные промыслы были переданы в ведение главного управления «Главсоль» наркомата пищевой промышленности СССР. После начала Великой Отечественной войны в 1941 году Долинский район Ивано-Франковской области был оккупирован наступавшими немецкими войсками, но после завершения боевых действий началось его восстановление. В соответствии с четвёртым пятилетним планом восстановления и развития народного хозяйства СССР соляной завод был вновь введён в эксплуатацию и к началу 1950х годов являлся одним из крупнейших предприятий города. Сырьевой базой завода являлись естественные рассолы Долинского месторождения, которые поступали на переработку из буровых скважин, общие вопросы развития предприятий соляной промышленности в это время определял Всесоюзный научно-исследовательский институт соляной промышленности (в г. Артёмовск Донецкой области). В 1979—1981 гг. на территории Ивано-Франковской области были проведены геологоразведочные работы по уточнению запасов и границ месторождений каменных солей. В советское время Долинский соляной завод входил в число ведущих предприятий города. После провозглашения независимости Украины Долинский солевыварочный комбинат (укр. Долинський солевиварювальний комбінат) — в состав которого входили Долинский и Болеховский сользаводы — перешёл в ведение ассоциации «Укрсоль». В марте 1995 года Верховная Рада Украины внесла завод в перечень предприятий, приватизация которых запрещена в связи с их общегосударственным значением. В августе 1997 года завод был включён в перечень предприятий, имеющих стратегическое значение для экономики и безопасности Украины, приватизация которых запрещена. В начале мая 2016 года Кабинет министров Украины направил на рассмотрение Верховной Рады Украины законопроект № 4536 о возможности приватизации 391 государственного предприятия (в том числе, Долинского солеварного завода). 20 ноября 2019 года завод был передан в управление Фонда государственного имущества Украины. Примечания
Перекопский сельский совет (Харьковская область)

Переко́пский сельский совет — входит в состав Валковского района Харьковской области Украины. Административный центр сельского совета находится в селе Перекоп. История 1921 — дата образования. Населённые пункты совета село Перекоп Примечания
Перекіпська сільська рада

Перекі́пська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Валківському районі Харківської області. Адміністративний центр — село Перекіп. Загальні відомості Перекіпська сільська рада утворена в 1921 році. Територія ради: 39,93 км² Населення ради: 629 осіб (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Перекіп Склад ради Рада складається з 12 депутатів та голови. Голова ради: Конєв Сергій Петрович Секретар ради: Педан Катерина Іванівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Перекіпська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України. Перекіпська сільрада на сайті Валківської районної ради
Дворец Гижицкого

Дворец Гижицкого — памятник архитектуры в селе Новоселица Хмельницкой области Украины. Строительство завершилось в 1820 году на средства Людовика Гижицкого. История Бартоломей Гижицкий, служивший при королевском дворе Польши, был довольно влиятельным лицом на Волыни. Его сын Каэтан Гижицкий унаследовал Новоселицу, однако своей резиденцией он выбрал Краснополь, где построил дворец, один из первых в стиле английской неоготики на территории современной Украины (тогда Польши). Младший брат Каэтана остаётся в Новоселице, и при его сыне Людовике Гижицком строится подобный дворец в стиле английской неоготики. Одни данные утверждают, что построен дворец в начале 19 века, но существует и более точная дата — 1820 год. Одновременно со строительством дворца шла закладка парка, работами в котором во многом руководил сын Людвига Гижицкого — Франциск Ксаверий, автор многих произведений на тему украшения усадеб. В конце 19 века дворец был перестроен, в результате чего здание приобрело множество декоративных элементов. Сын и внук Людовика связали свою жизнь с Австро-Венгрией — они добились титулов графа, однако об имении не забывали и периодически бывали в нем. Последним Гижицким, владевшим дворцом был Иосиф, зять посла США в Австро-Венгрии. Пара некоторое время проживала во дворце. В 1912 году Иосиф Гижицкий продал дворец другому местному магнату (по другой версии проиграл в карты) Иосифу Потоцкому, имевшему огромные владения на Волыни. Дворец был ему не нужен, он сдал его в аренду Стефану Щуцкому и его жене Софии Коссак. Дворец пострадал во время Первой мировой войны, но позже был восстановлен. В советское время дворец часто менял своё назначение, сейчас во дворце находится аграрный лицей, а окружающий парк имеет статус парк-памятника садово-паркового искусства общегосударственного значения — «Новоселицкий парк». Описание Дворец представляет собой образец английской неоготики. Кирпичный, двухэтажный с подвалами и мезонином в центральной части здания, прямоугольный в плане. На первый взгляд, сооружение кажется оборонным — за счёт массивности стен и конструкций. Фасад здания украшен аркадным подъездом для карет, а над ним построена терраса для отдыха. Интерьеры дворца полностью не сохранились, и сведений о них немного. Галерея См.также Новоселицкий парк Примечания
Палац Гіжицького у Новоселиці

Палац Гіжицького — архітектурна пам'ятка 19 століття, розташована в селі Новоселиця, Старокостянтинівського району, Хмельницької області. Побудований близько 1820 року коштом Людовіка Гіжицького. Історія Бартоломей Гіжицький, що служив при королівському дворі Польщі, був доволі впливовою особою на Волині. Його син Каетан Гіжицький успадковує Новоселицю, однак своєю резиденцією він обирає Краснопіль, де будує палац, один з перших в стилі англійської неоготики в Україні. Можливо, звідси пішла майже сімейна традиція будувати неоготичні резиденції. Молодший брат Каетана залишається в Новоселиці і при його сині Людовіку Гіжицькому будується схожий палац в стилі англійської неоготики. Одні дані стверджують, що побудований палац на початку 19 століття, але існує і точніша дата – 1820 рік. Одночасно з будівництвом палацу йшла закладка парку, роботами в якому багато в чому керував син Людвіга Гіжицького - Франциск Ксаверій, автор багатьох творів на тему прикраси садиб. В кінці 19 століття палац був перебудований, в результаті чого будівля набула безліч декоративних елементів. Син і онук Людовіка пов’язали своє життя з Австро-Угорщиною – вони добилися титулів графа, однак про маєток не забували і періодично в ньому бували. Останнім Гіжицьким, який володів палацом був Йосип, зять посла США в Австро-Угорщині. Пара певний час проживала в палаці. У 1912 році Йосип Гіжицький продає палац іншому місцевому магнату (за іншою версією програє в карти) Йосипу Потоцькому, який мав величезні володіння на Волині. Палац був йому непотрібний, він здає його в оренду Стефану Щуцькому та його дружині Софії Коссак – це видатна польська письменниця, яка застала події 1917–1919 років в палаці і описала ці події у книжці «Пожарище». . Палац постраждав під час Першої світової війни, але пізніше був відновлений. За радянського часу палац часто міняв своє призначення і зараз в палаці міститься аграрний ліцей, а навколишній парк має статус парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення — «Новоселицький парк». Опис Палац являє собою цікавий зразок англійської неоготики. На перший погляд, споруда видається оборонною – масивність стін та конструкцій. Фасад будівлі прикрасили аркадним під’їздом для карет, а над ним спорудили терасу для відпочинку. Інтер'єри палацу повністю не збереглися, і відомостей про них небагато. Галерея Посилання Новоселиця Джерела Палац в Новоселиці Палац Гіжицьких, Новоселиця
Kuzmyno (okres Mukačevo)

Kuzmyno (ukrajinsky Кузьмино, do roku 1995 Кузьмине, Kuzmyne, maďarsky Beregszilvás, česky Kuzmina nebo Kuzmino) je ves na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Mukačevo ve Velykolučské vesnické územní hromadě v obci Kalnyk. V roce 2024 zde žilo 216 obyvatel. Historie První písemná zmínka o vsi pochází z roku 1565, zmínka o zdejším kostele pak pochází z roku 1692. Ves byla součástí Uherska, poté byla (na základě Trianonské smlouvy) součástí Československa (pod názvem Kuzmina a později Kuzmino). Od roku 1945 byla ves součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR, a nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Кузьмино (Україна) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kuzmyno na Wikimedia Commons
Kusmyno

Kusmyno (ukrainisch Кузьмино – bis 1995 Kusmyne/Кузьмине; russisch Кузьмино Kusmino, ungarisch Beregszilvás oder älter Kuzmina, tschechoslowakisch Kuzmino oder Kuzmina) ist ein Dorf im Rajon Mukatschewo in der westukrainischen Oblast Transkarpatien. Kusmyno liegt rund 15 Kilometer Luftlinie nordwestlich vom Rajonzentrum Mukatschewo und 21 Kilometer ostsüdöstlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Landgemeinde Welyki Lutschky im Rajon Mukatschewo, bis dahin war es Teil der Landratsgemeinde Kalnyk im Westen des Rajons Mukatschewo. Einzelnachweise
Kuzmyno

Kuzmyno (Ukrainian: Кузьмино, translit. Kuz'myno), also referred to as Kalnik, Kuzmics, Kuzmino, Kuzmina, Kuz'myno, or in Hungarian: Beregszilvás, is a village located in the Mukacheve Raion (district) in the Zakarpattia Oblast (province) in western Ukraine. It has a population of 216. Kuzmyno contains a 19th century Jewish cemetery dating back to 1851. References
Beregszilvás

Beregszilvás (ukránul: Кузьмино [Kuzmino]) falu Ukrajnában, Kárpátalján, a Munkácsi járásban. Fekvése Munkácstól északnyugatra, Szerednyétől keletre, Oroszkucsova, Beregsárrét és Andrásháza közt fekvő település. Története A 18. század végén Vályi András így ír róla: „KUZMINA. Orosz falu Bereg Várm. földes Urai több Uraságok, lakosai ó hitűek, fekszik Patkanótzhoz 1/2 mértföldnyire, sovány határja dombos, tengerit termő, szőlő hegyei, makkaló erdei vagynak, Munkátshoz fekszik 1 1/2 mértföldnyire.” Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Kuzmina, Beregh vm. orosz falu, 322 tót falu, 6 zsidó lak. Gör. kat. parochia. Dombos határa, szőlőhegye, makkos erdeje van. F. u. többen. Ut. p. Szerednye.” A trianoni béke előtt Bereg vármegye Latorcai járásához tartozott. Az első világháborút követően a mesterségesen létrehozott Csehszlovákiához csatolták, majd 1938 novembertől ismét Magyarországhoz tartozott 1944 őszéig, amikor a szovjet csapatok megszállták. 1945-ben az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, s ezzel együtt a Szovjetunió részévé vált. 1991 óta a független Ukrajna része. 2020-ig a beregsárréti tanácshoz tartozott. Népessége 1910-ben 525-en lakták, melyből 14 magyar, 145 német, 366 ruszin volt; ebből 371 görögkatolikus, 154 izraelita volt. Források A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914 ISBN 963 85683 3 X Jegyzetek
Kuzmîno, Muncaci

Kuzmîno (în ucraineană Кузьмино) este un sat în comuna Kalnîk din raionul Muncaci, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Kuzmîno era vorbitoare de ucraineană (98,15%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,39%). Note
Кузьмино (Мукачевский район)

Ку́зьмино (венг. Beregszilvás) — село в Великолучковской сельской общине Мукачевского района Закарпатской области Украины. Население составляет 216 человек. В 1910 году население составляло 525 жителей, из них 14 венгров, 145 немцев, 366 русинов и 154 еврея. 371 житель являлся грекокатоликом. В селе существует православный Свято-Васильевский храм. Ссылки Кузьмино на сайте Верховной рады Украины (укр.) Погода в селе
Торпедо (стадіон, Львів)

Торпедо — багатофункційний стадіон у Львові на вулиці Золотій, 32, місцевість Клепарів. Нині перебуває в занедбаному стані, його не використовують за призначенням[джерело?]. Історія Після того як 28 листопада 1932 року стадіон ЖКС «Гасмонея» у Кривчицях згорів, стадіон був розрахований на 11 тисяч глядачів та був найбільшим у тогочаснім Львові, було прийнято рішення про будівництво нового стадіону на Пилипівських горбах, нині вулиця Золота, поряд із єврейським цвинтарем на Клепарові. Після початку Другої світової війни ЖКС «Гасмонея» припинив своє існування, а на його території розміщувався Янівський концентраційний табір. У 1941 році тут відбувся фатальний футбольний матч між в’язнями та охоронцями табору. Після перемоги в'язнів єврейських гравців розстріляли . За радянських часів стадіон було передано спортивному товариству «Торпедо». Було побудоване одноповерхове муроване службове приміщення. У 1990-2008 роках на стадіоні діяв ринок електротехнічних товарів «Торпедо». У 2008 році ринок перенесли на вулицю Кукурудзяну. Стадіон «Торпедо» був у приватній власності, згодом його передали «Банку Львів» як заставу за борги по кредитах. Нині стадіон використовують для тренувань дітей та підлітків двох футбольних клубів: ФК «Вікторія» та «Покрова». У 2018 році на стадіоні відбувся дитячий футбольний турнір «Кубок відродження „Торпедо”» Примітки Джерела Вул. Золота, 32 — колишній стадіон клубу «Гасмонея», «Торпедо» Стадіон «Торпедо» на YouTube
Дворец культуры железнодорожников (Харьков)

Дворец культуры железнодорожников (Дворец рабочего, Дом культуры железнодорожников Харькова, Клуб железнодорожников) — украинский памятник градостроительства и архитектуры национального значения (охранный № 7028-Ха) в формах конструктивизма, расположенный в Холодногорском районе города Харькова на Большой Панасовской улице, 83-а. Построен в 1932 году. Уничтожен российскими военными 18 августа 2022 года в ходе российской войны против Украины. История Дворец рабочего был запроектирован в 1928 году архитектором Александром Дмитриевым при участии Василия Верюжского. Строительство велось по 1932 год. Расчёт конструкций был осуществлен гражданским инженером Н. Н. Аистовым. После открытия здание несколько раз меняло название и сначала называлось Домом культуры железнодорожников имени Сталина, а затем Домом культуры имени Ивана Котлова. Фасад здания имеет пять вогнутых поверхностей, символизирующих растянутые меха гармони. Интерьер вмещает большой зрительный зал, соединенный переходом с дугообразным фойе. Переход украшают монументальные фрески художника Евгения Лансере. Дворец считался примечательным образцом конструктивизма и самой значительной работой Дмитриева. Во время войны фашисты нанесли ущерб зданию, но оно сохранилось. С 1967 года в здании открыли Музей истории Южной железной дороги, который спустя год по решению Министерства культуры УССР получил звание «Народного музея». Во Дворце работали многочисленные детские кружки. До войны дворец посещали более 100 детей в день. 18 августа 2022 года в ходе российской войны против Украины российские военные уничтожили памятник архитектуры. Из-за обстрела случился пожар площадью более 4000 м². При том обстреле погибло несколько десятков жителей Украины. Примечания