NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palazzo Nazionale delle Arti

Il Palazzo Nazionale delle Arti, chiamato anche Palazzo Ucraina, è un edificio utilizzato principalmente come teatro o sala concerti, situato a Kiev. Storia Inaugurato nell'aprile del 1970, in origine l'edificio doveva essere adibito principalmente per ospitare congressi ed altri eventi del Partito Comunista d'Ucraina e, secondariamente, anche come sala da concerto. L'edificio venne progettato da un gruppo di architetti composto da P. Zhylytskyi e I. Vayner, sotto la direzione di Yevhenia Marychenko. Nel 1996 l'esterno dell'edificio venne pesantemente ristrutturato. Il 6 settembre 1997 il palazzo ha ospitato il 42º concorso di Miss Europa 1997. Nel 2013 nell'arena interna si è svolta l'undicesima edizione del Junior Eurovision Song Contest. Note Bibliografia Yunakov, Oleg (2016). Architect Joseph Karakis Almaz. ISBN 978-1-68082-000-3. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Nazionale delle Arti "Ukraina" Collegamenti esterni Sito ufficiale, su palace-ukraine.com.
Oekraïnapaleis

Het Nationaal paleis voor de kunsten "Oekraïna" (Oekraïens: Національний палац мистецтв "Україна") of kort Paleis Oekraïna is een van de belangrijkste locaties voor officiële evenementen in Oekraïne. De locatie is een staatsbedrijf en werd in 1970 geopend als het grootste centrum van cultuur en kunst. Het gebouw is ontworpen door een groep architecten bestaand uit P. Zjylytskyj en I. Vajner onder leiding van Jevhenia Marytsjenko. Aan alle architecten werd in 1971 de Nationale Sjevtsjenko-prijs uitgereikt voor het ontwerp en de realisatie. Het gebouw is trapeziumvormig, achtentwintig meter hoog en bevat meer dan 300 kamers. Volgens de oorspronkelijke plannen zou het gebouw op de plaats van het Sint-Michielsklooster worden gebouwd, maar uiteindelijk werd het gebouw op een voormalig marktplein aan de Krasnoarmejskaja-straat gebouwd. Enkele artiesten die er hebben opgetreden zijn Christina Aguilera, Enrique Iglesias, Luciano Pavarotti en Sofia Rotaroe. De concertzaal heeft een capaciteit van 3714 personen. In 2013 werd daar het Junior Eurovisiesongfestival 2013 georganiseerd.
Pałac „Ukraina”

Narodowy Pałac Sztuki „Ukraina” (ukr. Національний палац мистецтв «Україна»), Pałac „Ukraina” (ukr. Палац «Україна») – jeden z głównych obiektów zarezerwowany dla oficjalnych imprez wraz z Pałacem Sportu w Kijowie, na Ukrainie. Obiekt jest zarządzany przez państwowe przedsiębiorstwo. Główna sala koncertowa ma pojemność 3 714 osób. Historia W 1961 roku, w Moskwie na terenie Kremla otwarto Państwowy Pałac Kremlowy, a kierownictwo partyjne Ukrainy z entuzjazmem podchodziło do pomysłu budowy odpowiednika w Kijowie. 2 lipca 1963 na I sekretarza KPU wybrano radzieckiego działacza państwowego i partyjnego, Petro Szełesta, który w 1965 roku ostatecznie uznał, że „nie przystoi kierownictwu największej republiki związkowej organizować fora partyjne w pałacu odziedziczonym po carskim rządzie”, oraz zarządził budowę Narodowego Pałacu Sztuki „Ukraina”. Budynek został zaprojektowany przez grupę architektów P. Żylyckiego i I. Wajnera, pod kierownictwem autora projektu architekta Ukraińskiej SRR Jewhenia Maryczenko. Wszystkim architektom zostały przyznane nagrody Szewczenki (1971) za projekt i budowę. Przybrał kształt trapezu, ma dwadzieścia osiem metrów wysokości i składa się z ponad 300 pokoi. Został otwarty 17 kwietnia 1970 roku jako największe centrum kultury i sztuki. Według oryginalnych dokumentów wysłanych przez Szełesta, członka Prezydium KC/Biura Politycznego KC KPZR, wysłanych do władz ZSRR w Moskwie, oryginalnie planowano budowę zwykłego kina, a nie pałacu kultury. Mimo że ostatecznie został zbudowany na dawnym rynku w ulicy Krasnoarmejskiej (obecnie ul. Welyka Wasylkiwśka), był pierwotnie planowany w miejscu Monasteru o Złotych Kopułach. Na scenie pałacu wystąpili m.in. Lana Del Rey, Christina Aguilera, Enrique Iglesias, Luciano Pavarotti i Sofia Rotaru, oraz odbyły się m.in. gala Miss Europe (1997) oraz 11. Konkurs Piosenki Eurowizji Junior (2013). Przypisy
Чернівецький музей буковинської діаспори

Чернівецький музей буковинської діаспори — перший в Україні і один з найкращих музеїв подібної тематики, науково-дослідницький та науково-освітній заклад. Заклад занесено до переліку музеїв та заповідників, в яких зберігаються музейні предмети, що є державною власністю і належать до державної частини Музейного фонду України. Музей розташований за територією парку Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича. Адреса музею: Чернівці, вул. Йозефа Главки, 1. Історія Чернівецький музей буковинської діаспори урочисто відкрив свої двері для відвідувачів 19 серпня 1992 року — в день першої річниці Незалежності України. Одним з перших гостей музею став тодішній генерал-губернатор Канади Роман Гнатишин, предки якого були вихідцями з Буковини. Першим директором музею (1992—1996) був відомий український письменник Віталій Колодій. У музеї зберігаються та експонуються документи, пов'язані з історією, розвитком та сучасним побутуванням у багатьох регіонах світу вихідців із Буковини, їхнім родоводом, взаєминами з отчим краєм, участю в становленні держав перебування, у примноженні матеріальних і духовних скарбів людства. Експозиція Експозиція складається із чотирьох тематичних розділів. У першому розділі представлені матеріали про три хвилі еміграційного руху на Буковині кінця ХІХ — першої половини ХХ ст. Експонати музею розповідають про причини масової еміграції населення краю, масштаби виїзду, фото перших переселенців, умови їх перебування в «новому краї», долі, листи до рідних, тощо. Наступний зал експозиції присвячений діяльності буковинських громад в країнах найбільшого розселення: США, Канаді, Південній Америці, Австралії, країнах Європи. Третій розділ висвітлює зв'язки з буковинською діаспорою на сучасному етапі: туристичні, наукові, громадсько-політичні, мистецькі. Численні документи, фото, оригінальні речі розповідають про знаних в світі вихідців з Буковини. Останній розділ експозиції присвячений творчість відомих митців буковинської діаспори — Василя Курилика, Ярослава Паладія, Теофіла Вірсти, Петра Мегика, Ксенії Колотило. Примітки Джерела Рутинський М. Й. Музеєзнавство / М. Й. Рутинський, О. В. Стецюк. — Київ: Знання, 2008. — С. 268—270.
Sobór Opieki Matki Bożej w Chmielnickim

Sobór Opieki Matki Bożej – prawosławny sobór w Chmielnickim, katedra eparchii chmielnickiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. W 1824 na miejscu współcześnie istniejącego (początek XXI w.) soboru funkcjonował chrześcijański cmentarz, na terenie którego wzniesiona została niewielka cerkiew Opieki Matki Bożej. Cerkiew ta, chociaż straciła na znaczeniu po zamknięciu nekropolii w latach 70. XIX wieku, przetrwała do 1938, gdy została rozebrana z powodu złego stanu technicznego. Odbudowę cerkwi Opieki Matki Bożej podjęto w okresie pieriestrojki. Zamiast niewielkiej świątyni cmentarnej wzniesiono jednak obszerny sobór. Jego poświęcenie miało miejsce 14 stycznia 1992; obrzędu dokonali biskupi chmielnicki i kamieniecko-podolski Nifont, czernowiecki i bukowiński Onufry, tarnopolski Sergiusz. Sobór należał wówczas do Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. W kwietniu 2023 r. świątynia przeszła w jurysdykcję Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Przypisy
Museo de la Cultura Goriuni

El museo de la Cultura Goriuni (en ucraniano: Музей горюнської культури) es un museo-finca etnográfico que presenta la cultura del pueblo goriuni (un pequeño grupo étnico que vive en el óblast de Sumy) situado en el pueblo ucraniano de Nová Slobodá. Historia Los goriunis son un pequeño grupo étnico que, según los historiadores, se asentó en la raión de Putivl en el siglo XVI. Gracias a su vida compacta, lograron preservar su idioma, cultura y modo de vida.​ El museo se creó en 2017 como una sucursal de la Reserva Histórica y Cultural Estatal en la ciudad de Putivl. El personal del museo estaba formado por residentes de Nová Slobodá, representantes y descendientes del subgrupo étnico. ​ Una de las principales áreas de trabajo para los investigadores y conservadores del museo es la búsqueda de objetos de la cultura tradicional goriuni para complementar la exposición. En 2023, la práctica de proteger la cultura goriuni, ésta fue incluida en la lista del Patrimonio Cultural Inmaterial de Ucrania. ​ ​ Exposición El museo es una casa señorial que perteneció a la familia goriuni a finales del siglo XIX y principios del siglo XX. La cabaña goriuni, que consta de un vestíbulo, una sala de estar y un teploshka, exhibe diversos artículos domésticos, muebles, ropa, ejemplos únicos de bordados de los goriuni y un telar. En el museo se pueden ver construcciones agrícolas tradicionales: un granero, un molino de viento, así como un pozo con grúa inusual y un tipo raro de bodega para almacenar alimentos. El museo ofrece visitas guiadas y canciones polifónicas en idioma goriuniano.​ Referencias Bibliografía Культурні скарби Сумщини: музеї та заповідники / Управління культури Сумської обласної державної адміністрації. — Суми, [2020]. — С. 22 : фот. — (До 30-річчя Незалежності України).
Музей горюнской культуры

Музей горюнской культуры (укр. Музей горюнської культури) — этнографический музей, находится в селе Нова Слобода (Сумская область, Украина), посвящён быту горюнов — небольшого субэтноса, который поселился на Путивльщине в XVI веке. Благодаря компактному проживанию им удалось сохранить свой язык, культуру и быт. Музей был создан в 2017 году как филиал Путивльского государственного историко-культурного заповедника. Штат работников музея составили жители Новой Слободы — представители и потомки субэтноса горюнов. Музей представляет собой усадьбу горюнов конца XIX — начала XX века. В горюнской избе, состоящей из сеней, горницы, теплушки, представлены разнообразные предметы быта, мебель, одежда, уникальные образцы горюнской вышивки, ткацкий станок. На территории музея можно увидеть традиционные хозяйственные постройки: сарай, клуню, ветряк, а также необычный колодец-журавль и редкий вид погреба для хранения продуктов («шейная яма»). В музее проводят экскурсии, звучат песни на горюнском языке. В 2023 году практика по охране горюнской культуры Музеем горюнской культуры включена в перечень Нематериального культурного наследия Украины. Примечания Литература Культурні скарби Сумщини: музеї та заповідники / Управління культури Сумської обласної державної адміністрації. — Суми, [2020]. — С. 22 : фот. — (До 30-річчя Незалежності України). Ссылки Музей горюнської культури. putivl-zapovidnyk.pp.ua Музей горюнської культури та Софронієвський монастир. Суспільне Суми
Музей горюнської культури

Музей горюнської культури (с. Нова Слобода, Конотопський район, Сумська область) — етнографічний музей-садиба, що презентує унікальну культуру горюнів — невеликої етнічної групи, яка мешкає на Сумщині (села Нова Слобода, Линове, Руднєве та інші). Адреса: Сумська область, Конотопський район, с. Нова Слобода, вул. Партизанська, 33. Історія Музей горюнської культури — унікальний для Східної України етнографічний музей, в якому можна дізнатися про побут горюнів — невеликого етносу, який, на думку істориків, оселився на Путивльщині в XVI столітті. Завдяки компактному проживанню їм вдалося зберегти свою мову, культуру і побут. Музей був створений 2017 року як філія Державного історико-культурного заповідника у місті Путивль. Штат працівників музею склали мешканці Нової Слободи — представники й нащадки субетносу горюнів. Одним з основних напрямів роботи наукових співробітників та доглядачів музею є пошук артефактів традиційної горюнської культури для поповнення експозиції. 2023 року практика з охорони горюнської культури «Музеєм горюнської культури» в селі Нова Слобода Конотопського району Сумської області включена до переліку Нематеріальної культурної спадщини України. Експозиція Музей являє собою садибу горюнів кінця XIX — початку XX століття. У горюнській хаті, що складається із сіней, світлиці, теплушки, представлені різноманітні предмети побуту, меблі, одяг, унікальні зразки горюнської вишивки, ткацький верстат. На території музею можна побачити традиційні господарські будівлі: сарай, клуню, вітряк, а також незвичайний колодязь-журавель та рідкісний вид погреба для зберігання продуктів («шийна яма») . У музеї проводяться екскурсії та звучать пісні горюнською мовою. Примітки Джерела Культурні скарби Сумщини: музеї та заповідники / Управління культури Сумської обласної державної адміністрації. — Суми, [2020]. — С. 22 : фот. — (До 30-річчя Незалежності України).
Sobór Trójcy Świętej w Odessie

Sobór Trójcy Świętej – prawosławny sobór w Odessie, w jurysdykcji eparchii odeskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Cerkiew pierwotnie służyła odeskiej społeczności prawosławnych Greków, stąd do dziś bywa określana jako grecka. Jej budowę rozpoczął w 1795 metropolita jekaterynosławski Gabriel, kładąc pierwszy kamień fundamentów przyszłej budowli. Prace zostały jednak wstrzymane i wznowiono je dopiero dziewięć lat później. Gotową cerkiew poświęcił w 1808 arcybiskup jekaterynosławski i taurydzki Platon. Trzy lata później przy świątyni uruchomiono szkołę niedzielną. W 1840 do cerkwi dostawiono boczny ołtarz Zwiastowania Matki Bożej, a trzydzieści pięć lat później – kolejny, tym razem pod wezwaniem św. Dymitra z Tesaloniki. Świątynia pozostawała czynna do 1936, gdy została zamknięta przez władze radzieckie. Jej ponowne otwarcie miało miejsce w czasie rumuńskiej okupacji Odessy w 1941. W latach 1956–1999 przy cerkwi funkcjonowało oficjalne przedstawicielstwo Patriarchatu Aleksandryjskiego przy Rosyjskim Kościele Prawosławnym. W 1999 jego siedzibę przeniesiono do cerkwi Wszystkich Świętych w Moskwie, a odeską świątynię włączono w struktury eparchii odeskiej. W 2006 świątynia otrzymała honorowy tytuł soboru. W latach 1821–1851 w cerkwi znajdowały się szczątki powieszonego przez Turków patriarchy Konstantynopola Grzegorza V, wystawione dla kultu jako święte relikwie (formalnie patriarchę kanonizowano dopiero w 1921). Następnie przewieziono je do Grecji, pozostawiając w świątyni jedynie cząsteczkę. Szczególnym kultem otaczana jest również przechowywana w cerkwi kopia Ikony Matki Bożej „Nieoczekiwana Radość”. Galeria Przypisy
Троицкий собор (Одесса)

Свято-Троицкий (греческий) собор в Одессе — православный храм Одесской епархии Украинской Православной Церкви. С 4 января 2006 года именуется «Свято-Троицким собором»; в том же году в табличку у входа, по настоянию правительства Греции, было внесено слово «(греческий)». Исторически, именовался различно: с 1808 по 1908 годы — Греческая Троицкая церковь; с 1908 по 1936 годы — Свято-Троицкая (Греческая) церковь; с 1936 по 1941 годы был закрыт (в эти годы храм лишился верхнего яруса колокольни и купола — их удалось воссоздать только в 1990-х годах); с 1941 (храм открыт властями Транснистрии в юрисдикции Румынской Церкви) по 1956 годы — Свято-Троицкая церковь; с 1956 по 1999 годы — Свято-Троицкий храм Александрийского подворья; с 1999 по 2006 годы — Свято-Троицкий храм Одесской митрополии Украинской Православной Церкви. Храм был заложен в 1795 году митрополитом Екатеринославским и Таврическим Гавриилом (Банулеско-Бодони) в числе ещё 3-х церквей и предназначался для греческой общины города. Первоначально был деревянным. 29 июня 1804 года состоялась торжественная закладка каменного храма; проект архитектора Ф. Фраполи; освящён весной 1808 года. Первым настоятелем был протоиерей Иоанн Родесу. В 1838 году его заботами к храму были пристроены 2 придела, что сообщило зданию крестообразную форму в византийском стиле с одним куполом и колокольней со шпилем. Южный придел был освящён 31 марта 1840 года в честь Благовещения Пресвятой Богородицы, впоследствии переосвящён в честь Покрова Пресвятой Богородицы; а северный — в честь иконы Божией Матери «Нечаянная радость» и святителя Спиридона Тримифунтского, чудотворца. В 1821 году здесь были погребены останки казнённого турками Вселенского Патриарха Григория V; в 1871 году перенесены в Афины. В июне 1854 года в церкви погребён российский дипломат греческого происхождения Александр Негри. В 1997 году в северо-восточном углу храма освящено мраморное надгробие на месте, где ранее почивали мощи святителя. В 1954 году при Свято-Троицком (греческом) храме было создано подворье Александрийского Патриарха в Русской Православной Церкви. Оно просуществовало до 1 апреля 1999 года, после чего было перенесено из Одессы в Москву. Литература Свято-Троицкая (греческая) церковь в Одессе (1808—2001 гг.). Одесса, 2002. Ссылки Сайт прихода Одесскому Свято-Троицкому собору — 200 лет Ольга Кравец
Donetsk Culture and Leisure Park

The Donetsk Culture and Leisure Park (Ukrainian: Парк культури і відпочинку міста Донецька, romanized: Park kultury i vidpochynku mista Donetska, lit. 'Donetsk City Park of Culture and Leisure'), known by the Russian authorities controlling the area as the Leninist Komsomol Park of Culture and Leisure (Russian: Парк культуры и отдыха имени Ленинского комсомола; Ukrainian: Парк культури і відпочинку імені Ленінського комсомолу) is a recreational area in the city of Donetsk. History It was planned back in 1952, when Central Scherbakov Park of Culture and Leisure could no more fully address the city needs because Shakhtar stadium was built on its territory. The park was laid out only in 1956 due to numerous modifications of design; the same year the 20th anniversary of Maxim Gorky's death was commemorated, so the park was first named after him. In 1958 the 40th Anniversary of Leninist Komsomol alley was established, and the park was subsequently renamed to Leninist Komsomol Park (officially renaming in 1972). The park was renamed to its current name on the 11th of September 2006 during its refurbishment. Former names Maxim Gorkin Park (1956 — 1972) Leninist Komsomol Park of Culture and Leisure (25 October 1972 — 10 September 2006) After the self-proclaimed Donetsk People's Republic took control of the city, the Soviet-era name was restored, but the Ukrainian authorities do not recognize it. Places of interest The Viktor Priklonsky Little Donetsk Railway. Opened in 1972. Youth and Sports Palace "Yunost" (Eng. – "Youth"), opened at the entry to the park To Donbas Liberators, opened on 8 May 1984, the city and region's main war history monument. Monument to the Peacekeeping Soldiers (veterans of Soviet–Afghan War). The monument was opened on 7 May 1996 Fairy Tale Meadow, an amusement place for children in the forest, where sculptures of fairy-tale characters are built Donbass Arena Gallery Notes References External links A comprehensive Donetsk city guide for international travellers - English Official Donetsk city guide - English Traveller's guide, Welcome to Donetsk - English Donetsk Children railway website (in Russian) Donbass Arena official website
Národní umělecké muzeum Ukrajiny

Národní umělecké muzeum Ukrajiny (ukrajinsky Національний художній музей України,rusky Национальный художественный музей Украины) je galerie v ukrajinském hlavním městě Kyjevě. Muzeum sídlí v budově z roku 1899 v neoklasicistním stylu, jedné z nejvýznamnějších památek hlavního města. Architektem byl Władysław Horodecki, který ve městě vytvořil také Dům s chimérami. Muzeum se nachází v ulici Mychajla Hruševskoho (Михайла Грушевського) číslo 6 v centru města. Muzeum vzniklo z iniciativu ukrajinských intelektuálů (např. Čeněk Chvojka) na konci devatenáctého století jako první veřejné muzeum v Kyjevě. Původně bylo zamýšleno jako muzeum starožitností; po první světové válce se z něj stalo muzeum historie, a po druhé světové válce muzeum umění V souvislosti s protesty euromajdanu byla stavba na počátku roku 2014 poškozena a muzeum muselo dočasně zastavit provoz. Muzeum má více než 20 000 uměleckých předmětů od ikon přes realismus až k ruské avantgardě. Zastoupeni jsou například Alexander Bogomazov, Abram Manevič, David Burljuk, Alexandra Exterová, Kazimir Malevič, Vadym Meller a Rufin Sudkovskyj. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Nationales Kunstmuseum der Ukraine na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Národní umělecké muzeum Ukrajiny na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Nationales Kunstmuseum der Ukraine

Das Nationale Kunstmuseum der Ukraine (ukrainisch Національний художній музей України, englisch National Art Museum of Ukraine) ist ein Kunstmuseum in der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Gebäude Das Museum befindet sich in dem 1899 im neoklassizistischen Stil errichteten Gebäude, einem der bedeutendsten Baudenkmäler der Hauptstadt. Der Architekt war Władysław Horodecki, dem die Stadt auch das Haus mit den Chimären verdankt. Das Museum befindet sich in der Straße Mychaila Hruschewskoho (Михайла Грушевського) Nummer 6 im Stadtzentrum. Geschichte Das Museum wurde auf Initiative ukrainischer Intellektueller (u. a. Wikentij Chwoika) im späten neunzehnten Jahrhundert als das erste öffentliche Museum Kiews gegründet. Ursprünglich war das Museum für Antiquitäten gedacht, entwickelte sich jedoch nach dem Ersten Weltkrieg zu einem Museum der Geschichte und nach dem Zweiten Weltkrieg wurde es zu einem Kunstmuseum. Im Zusammenhang mit den Protesten des Euromaidan wurde das Gebäude Anfang 2014 zum Mittelpunkt von Auseinandersetzungen zwischen Polizei und Demonstranten und wurde regelrecht belagert. Aus diesem Grunde musste das Museum den Betrieb vorübergehend einstellen. In der Nacht zum 24. Mai 2026 wurde das Museum durch russische Bombenangriffe auf Kiew beschädigt. Ausstellung Im Museum befinden sich mehr als 20.000 Kunstobjekte von Ikonen über Realismus bis zur Russischen Avantgarde. Es umfasst Werke von Abram Manewitsch, Dawid Burljuk, Alexandra Exter, Kasimir Malewitsch, Wadim Meller, Rufin Sudkowskyj und vielen anderen. Literatur Knjuh, A.T: Aesthetic education at the National Museum of Ukrainian Art, Kiev. In: Museum. 19. Jahrgang, Nr. 3, 1966, Knjuh 1966, S. 160–163 (englisch, unesco.org). Legkoduh, V.K.: Museum development in the Ukraine. In: Museum. 19. Jahrgang, Nr. 3, 1966, Legkoduh 1966, S. 142–146 (englisch, unesco.org). Ivan Grigorievich Yavtushenko: Museums in Kiev: an Overview. In: Museum. 34. Jahrgang, Nr. 4, 1982, Yavtushenko 1982, S. 140–149 (englisch, unesco.org). Sofiia Yaniv: National Art Museum of Ukraine. In: www.encyclopediaofukraine.com. 2010, abgerufen am 26. Februar 2021 (englisch). Weblinks Museumsbeschreibung auf gorodkiev.com (russisch) Wissenswertes zur Geschichte des Museums (ukrainisch) Das Museum im Reiseführer Kiew Einzelnachweise