NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Василія Великого (Київ)

Церква святого Василія Великого — греко-католицька церква при монастирі отців василіян у Києві, розташована на Вознесенському узвозі, 7. Історія Влітку 1993 року владика Софрон Дмитерко, єпископ Івано-Франківський посвятив хрест під будівництво храму. Серпень 1998 року — початок будівництва. 16 травня 1999 року єпископ Василій Медвіт заклав у наріжний камінь капсулу з грамотою про заснування храму і монастиря. 14 січня 2000 року відслужено першу Святу Літургію. 22 червня 2001 року — урочисте відкриття діяльності монастиря. Святу Літургію відслужив Верховний Архієпископ УГКЦ Любомир Гузар з єпископатом УГКЦ. 25 червня 2001 року Папа Римський Іван Павло ІІ, перебуваючи з пастирським візитом в Україні, відвідав і поблагословив храм і монастир. Ще однією важливою сторінкою в історії монастиря стало перебування у монастирському храмі в травні 2003 року копії Туринської плащаниці, якій прийшло поклонитися кілька сотень тисяч осіб. Це був винятковий момент в історії Київської церкви — біля найбільшої християнської святині спільно молилися й ієрархи церкви, і священники, і миряни двох українських церков — УПЦ КП і УГКЦ. 19 травня 2002 року відбулося освячення храму і престолу, в який заклали мощі блаженного священномученика Йосафата Коциловського, яке здійснили владики Василій Медвіт, екзарх Києво-Вишгородський та Софрон Мудрий, єпископ Івано-Франківський. Будував храм і першим його ігуменом був ієромонах Теодозій Янків (2000–2005 роки). 2011 року при храмі створився хоровий колектив, згодом названий Маленький хор Василія Великого. 18 листопада 2025 року у храмі Святого Василія Великого отців василіан, урочисто встановили для молитовного вшанування мощі святої Фаустини Ковальської, апостолки Божого милосердя. Реліквії були передані до храму 16 листопада за сприяння Римо-католицької церкви в Україні та Лицарів Колумба. Розклад богослужінь у храмі Будні 7.20 — Ранкова 8.00 — Св. Літургія 18.00 — Вечірня Святкові дні в будні 8.00 — Ранкова 9.00 — Св. Літургія 18.00 — Вечірня 19.00 — Св. Літургія Неділя 9.00 — Ранкова 10.00 — Св. Літургія 12.00 — Св. Літургія (для дітей та молоді) 13.30 — Св. Літургія 18.00 — Вечірня При парафії відбувається катехизація дошкільнят, підлітків та студентської молоді, підготування до першої Святої Сповіді та урочистого Святого Причастя. Отці Василіяни з київського монастиря опікуються також Спілкою Української Молоді. Проводяться курси передподружньої катехизації, кожного понеділка читання Святого письма — Біблійна формація, курс «Альфа», християнський відео-клуб. При храмі збираються учасники Руху Назаретанських Родин, а також спільноти «Віра і Світло» та «Калео». Примітки Посилання Вебсайт монастиря Святого Василія Великого [Архівовано 1 квітня 2022 у Wayback Machine.] Спільнота Калео Храму Святого Василія Великого
Cerkev Nanebevzetí Panny Marie (Roztoka)

Cerkev Nanebevzetí Panny Marie (ukrajinsky: Церква Введення Пресвятої Богородиці, rusky: Церковь Введения Пресвятой Богородицы) je dřevěná cerkev v obci Roztoka (Розтока), asi 10 km východně od města Volovec, v okrese Chust, v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Cerkev je památka lemkovské dřevěné architektury nebo také verchovynského baroka. Historie Byla postavena v 17. století jako cerkev bojkovského typu se třemi věžemi, prostřední byla nejvyšší. Podle legendy byla cerkev koupena a převezena z vedlejšího údolí z obce Studenyj. Svatyně byla přestavěna v roce 1759 na jednověžovou stavbu, s věží na západní části nad babincem. Datum přestavby dokládá vytesaný nápis nade dveřmi cerkve. Přestavba byla ovlivněna uniatskou barokní modernizací. V roce 2001 farnost prodala původní neocenitelný ikonostas a mnoho ikon ze 17. století. Utržené peníze použili na vybudování nové cerkve, která byla postavena v letech 1993–1996. V roce 1998 v blízkosti nové svatyně byla postavena i nová zvonice, do které byly přeneseny zvonky ze staré zvonice. Původní svatyně byla opuštěna a začala chátrat. V roce 2005 byla opravena střecha. Architektura Cerkev je dřevěná roubená orientovaná stavba na půdorysu obdélníku třídílná, dvousrubová, postavená z jedlových trámů. Nad babincem se tyčí štenýřová věž zakončená dvojitou barokní bání s lucernou. Výška věže byla 17 m, délka kostela 13,5 m. Šířka babince a lodi je stejná, čtvercové kněžiště je užší. V západním průčelí je (dříve otevřená) uzavřená veranda se čtyřmi sloupy s plochým stropem. Kolem cerkve obíhá pultová střecha posazená na dřevěných konzolách, které vystupují ze stěn. Chrám je zastřešen dvouhřebenovou sedlovou střechou, nad kněžištěm nižší. Střechy cerkve a stěny jsou pokryty dubovým šindelem. Loď a babinec mají plochý strop. Zvonice U chrámu stojí samostatná dřevěná patrová zvonice na půdorysu čtverce z 18. století. Spodní část je roubená krytá obvodovou pultovou střechou. Tato část nemá nosnou funkci, je postavena kolem čtyř nosných štenýřů, které tvoří vyšší bedněnou hranolovou část. Zvonové patro má na každé straně dvě otevřená oblouková okna. Zvonice je zakončena nízkou osmibokou jehlanovou střechou, krytou šindelem. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Церква Введення Пресвятої Богородиці (Розтока) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Cerkev Nanebevzetí Panny Marie na Wikimedia Commons
Церква Дрогобицьких священномучеників Северіяна, Якима та Віталія

Церква Дрогобицьких священномучеників Северіяна, Якима та Віталія — парафіяльна дерев'яна церква УГКЦ міста Дрогобича, побудований в гуцульському стилі у спальному мікрорайоні Коновальця і є четвертим, з п'яти, дерев'яним у місті. Парафія належить до Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ. Історія 30 березня 2002 року з благословення владики Юліяна Вороновського, єпарха Самбірсько-Дрогобицького, УГКЦ, у мікрорайоні Є. Коновальця м. Дрогобича було засновано духовну станицю Блаженних Священномучеників Северина, Якима та Віталія, єромонахів Дрогобицьких, яка віддана їхньому молитовному заступництву. Парохом станиці було призначено о. прот. Івана Паньківа, а з 2007 р. тут служить також о. Андрій Бунь. Згодом духовній станиці було надано статус парохії. На честь Блаженних Священномучеників зведено церкву. Престольне свято на парохії Священномучеників Дрогобицьких Северина, Віталія і Якима святкують 27 червня, у день, коли єромонахи були проголошені Блаженними. Блаженні Дрогобицькі мученики Блаженні Дрогобицькі мученики, єромонахи василіянського чину, загинули мученицькою смертю у катівнях НКВС м. Дрогобича у 1940-х роках. Святі Української греко-католицької церкви. Яким Сеньківський, ЧСВВ (нар. 2 липня 1896 року с. Великі Гаї коло Тернополя — пом. 26 червня 1941 року, Дрогобич); Северіян Бараник, ЧсВВ (нар. 18 липня 1889 року у Вугневі, біля Рави — пом. 26 червня 1941, Дрогобич); Віталій Байрак, ЧСВВ (нар. 24 лютого 1907 року в с. Швайківці Чортківського повіту на Тернопільщині — пом. 16 травня 1946, Дрогобич) — єромонахи василіанського чину, завершили своє священиче служіння мученицькою смертю у катівнях НКВС м. Дрогобича у 1940-х роках. Див. також Дрогобицькі мученики Северіян Бараник Яким Сеньківський Віталій Байрак Примітки Джерела о. І. Бриндак. Бараник Север'ян [Архівовано 5 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ, Коорд. бюро Енцикл. Сучас. України НАН України. — К. : Поліграфкнига, 2003. — Т. 2 : Б — Біо. — 872 с. — ISBN 966-02-2681-0. — С. 222. Б. Пиндус. Байрак Володимир Васильович // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — 696 с. — ISBN 966-528-197-6. — стор. 68 Джампаоло Маттеі. Україна — земля мучеників: Героїчне свідчення блаженних мучеників, проголошених Папою Іваном Павлом ІІ у Львові, під час його історичного паломництва/перекл. з італ. о. Олександр Лісовський. — Жовква: Місіонер, 2014. — 194 С. — ISBN 978-966-658-315-7 Оля Жаровська. Випробувані, як золото в горнилі. — Книга І. — Львів: Колесо, 2013. — 207 С. — ISBN 978-966-2527-28-5 Посилання Історія парохії Священномучеників дрогобицьких Северина, Віталія і Якима УГКЦ Провінція святого Миколая. Василіанський чин святого Йосафата/ Святі та блаженні ЧСВВ[недоступне посилання з червня 2019] (відвідано 27.09.2016)] Провінція святого Миколая. Василіанський чин святого Йосафата/ Святі та блаженні ЧСВВ[недоступне посилання з червня 2019] (відвідано 27.09.2016)]
Церква Зарваницької Божої Матері (Тернопіль)

Церква Зарваницької Божої Матері — парафія і дерев'яний храм Тернопільсько-Зборівської архієпархії УГКЦ в Тернополі (деканат м. Тернополя — Східний). Розташований у Старому парку. Відомості Настоятель церкви — отець Роман Ваврух, якого до священичого сану возвів митрополитТернопільсько-Зборівський УГКЦ владика Василь (Семенюк) водночас із посвяченням церкви 7 грудня 2008 року. Сотрудником церкви є отець Тарас Римар. Це перший дерев'яний храм з того часу, коли в Тернополі ще існувала дерев'яна церква у 1600—1601 роках. Саме тоді перебудували в камені храм Різдва Христового або ж «Серединну» церкву в історичному центрі міста. Постав завдяки фундаціям родини Шинке, мецената Володимира Шинке. Храм збудували за проектом тернопільського архітектора Михайла Нетриб'яка — одного із авторів комплексу Марійського духовного центру в Зарваниці. При будівництві використовували карпатську смереку. Роботи виконали майстри з гуцульського села Микуличина, зокрема Степан Іванків. У церкві є дві старовинні ікони — Серця Христового та Богородиці, а також хрест ХІХ століття, які храму подарували місцеві парафіяни. За недовгу історію існування в церкві з'явився іконостас, а також копія чудотворної ікони Зарваницької Матері Божої, яку виконав і подарував один з парафіян. Див. також Список дерев'яних храмів Тернопільщини Храми Тернополя Примітки Посилання Крушинська, О. Церква Зарваницької Божої Матері, 2008 [Архівовано 23 липня 2010 у Wayback Machine.] // Дерев'яні Храми України.
Церковь Константина и Елены (Нежин)

Церковь Константина и Елены — православный храм, памятник архитектуры и истории местного значения в Нежине. История Изначально был внесён в «список памятников архитектуры вновь выявленных» под названием Церковь Елены и Константина. Приказом Министерства культуры и туризма от 14.05.2012 № 478 присвоен статус памятник архитектуры и истории местного значения с охранным № 5573-Чр под названием Церковь святых Константина и Елены на Греческом кладбище. Описание Церковь Константина и Елены была построена на месте деревянной церкви в период 1818—1822 годы при греческое богадельне и древнем Греческом кладбище. Под алтарной стеной похоронены братья Анастасий и Николай Зосима. Прим. Анастасий Зосима — дворянин, меценат, кавалер Греческого Командорского Ордена Спасителя. Каменная, прямоугольная в плане церковь. С востока примыкает полукруглая апсида, перекрытая полукуполом. Храм венчает купол, без барабана. С запада примыкает двухъярусная колокольня — четверик на четверике, увенчанный куполом. Вход со стороны колокольни, ориентирован на запад. В период 2004-2006 годы были частично проведены ремонтно-реставрационные работы (прикрытия и крыша храма). С 2017 года в притворе и возле храма богослужение осуществляют священники Всехсвятской церкви. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — СТРУКТУРА СЕГМЕНТУ НЕРУХОМИХ ПАМ’ЯТОК ПАМ’ЯТКОЄМНОГО СЕРЕДОВИЩА НІЖИНА С. Ю. Зозуля УДК [930/2](477.51) Церква святих Костянтина та Олени
Церква Миколи Йорданського (сучасна)

Церква Миколи Йорданського — один з багатьох храмів у Києві, присвячених святителеві Миколаю. Сучасна тимчасова споруда розташована на захід від місця розташування зруйнованого в 1935 році храму. Історія церкви Храм святого Миколи Йорданського та однойменний Йорданський Миколаївський жіночий монастир належать до найдавніших київських святинь. За маловірогідною версією О. П. Толочка церква під Хоревицею взагалі є першим християнським храмом Міста, побудована на згадку князя Аскольда на місці його убивства Олегом (Х ст., ім'я Микола Аскольд отримав при хрещенні у 860-870-х роках). Інша міська легенда сповіщає про звільнення половецького бранця, невиконану ним клятву, хворобу та чудесне зцілення, що призвело до його навернення та пожертву на будівництво храму (XI–XIII ст.). Археологічні джерела доповнюють переказ і підтверджують існування кам'яної церкви ХІ ст. (залишки виявив у 1832 р. К. Лохвицький) Перша достовірна згадка про цей храм датована 1524 роком. Протягом польського володарювання святиня занедбана. Її відродження почалося з розбудовою жіночого монастиря у другій половині XVII ст. Три століття, до 1935 року, тут постійно діє спершу дерев'яна, а з 1886 року кам'яна церква. Нині територію храму займає нотна фабрика, єдина будівля, що збереглася, належить міжрайонному Подольсько-Оболонському психоневрологічному диспансеру (Кирилівська вулиця, 51), а відроджена церква постала ближче до схилу Юрковиці за адресою Кирилівська вулиця, 47-А (в тупику Мильного провулка) Поруч з тимчасовою будівлею церковна громада зводить оригінальний храм-ротонду — Храм святителя Миколая Чудотворця при міжрайонному Подольсько-Оболонському психоневрологічному диспансері. В 2010 в церкві зберігалася Тихвінська сльозоточива ікона Божої Матері. Парафія При храмі зареєстрована Релігійна громада парафії на честь святителя Миколая, Архієпископа Мир Лікійських, чудотворця у Подільському районі міста Києва УПЦ МП. Посилання Олена Попельницька. Київський монастир Миколи Йорданського на планах ХІХ ст. Історико-географічні дослідження в Україні. Збірник наукових праць/ # 10, 2007.— С. 102–107. Джерела Уривки з книги Людмили Томілович, Культурна спадщина Києва: дослідження та охорона історичного середовища. — К. : АртЕк, 2003 р., с. 103–113. (Сайт історії Києва) Офіційний сайт Храму [Архівовано 25 жовтня 2010 у Wayback Machine.]
Iglesia de San Nicolás (Putivl)

La iglesia de San Nicolás (en ucraniano: Церква Миколи Козацького) es una iglesia ortodoxa ucraniana que se sitúa en Putivl, en el óblast de Sumy de Ucrania.​ El templo está bajo la jurisdicción de la eparquía de Konotop y Jlújiv. Geografía La catedral está ubicada en la calle 1 de Mayo de Putivl, en el óblast de Sumy. Historia La iglesia de ladrillo comenzó a construirse en 1735 a expensas de los cosacos locales, bajo un arquitecto desconocido, y fue consagrada en 1737.​ En 1770, la iglesia fue completamente renovada, añadiendo un campanario de cinco niveles desde el oeste, tras lo cual fue reconsagrada. El templo fue reparado nuevamente en 1838, restaurado en 1959 y por el taller de Sumy en 1966-1967 y 1983-1991. Al final de la era soviética, se planeó colocar en el monumento un museo. En 1991 volvió a estar bajo la dirección de la Iglesia ortodoxa ucraniana y se hizo el primer servicio religioso tras la caída de la Unión Soviética.​ Arquitectura Esta iglesia se caracteriza por una combinación de las tradiciones de la arquitectura barroca ucraniana y rusa. En planta, se trata de una iglesia de estructura típicamente ucraniana en tres partes, a la que más tarde, en 1770, se le añadió un cuarto volumen: un campanario de cinco niveles. La solución espacial del edificio es típicamente rusa: se trata de una iglesia de dos pisos, en cuyo nivel inferior hay una cálida iglesia de invierno, y en la superior hay una fría iglesia de verano. Galería Referencias Enlaces externos
Церква Миколи Козацького (Путивль)

Церква Миколи Козацького (Микола Кам'яний, Церква Миколи Чудотворця або Микола Великоріцький) — мурований храм у Путивлі закладений 1735 року та освячений 1737. Знаходиться неподалік Спасо-Преображенського собору. Опис Для цього храму є характерним сполучення традицій української та російської архітектури. У плані це українська тридільна церква до якої пізніше, у 1770 році, прибудували четвертий об'єм — п'ятиярусу дзвіницю. А просторове вирішення споруди — типово російське: це двоярусна церква, у нижньому ярусі якої розміщений зимовий теплий храм в ім'я Миколи, а у верхньому — літній холодний в ім'я Введення в храм Богородиці. Історія Церкву збудовано в 1735–1737 роках коштом міщан, яких тут називали козаками. У 1770 році церкву капітально відремонтували, прибудувавши із заходу п'ятиярусну дзвіницю, після чого заново освятили. Її знову ремонтували в 1838 році, реставрували в 1959 й силами Сумської майстерні в 1966–1967 та 1983–1991 роках. Наприкінці радянської доби в пам'ятці планували розмістити музей «Слова о полку Ігоревім». На початку 1990-х років храм повернули релігійній громаді. Джерела В. Вечерський, О. Козлов, В. Рульчет та ін. 50 річчя Укрреставрації. Історія корпорації. — Київ-Львів : © Укрреставрація й © Укрзахідпроектреставрація, 1996. — С. 56. — ISBN 5-7707-9955-2. Посилання Мандрівка Україною, Церква Миколи Козацького [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] (рос.) Дрымба, Церковь Николая Казацкого (г. Путивль, Сумская обл.) (рос.) Народный каталог православной архитектуры. Церкви и монастыри России и мира, Путивль. Церковь Николая Чудотворца [Архівовано 7 травня 2015 у Wayback Machine.]
Church of Saint Michael and Saint Fedor

The Church of Saint Michael and Saint Fedor (Ukrainian: Церква Михаїла і Федора, romanized: Tserkva Mykhaila i Fedora) is an architectural monument of local importance, the only temple in Ukraine consecrated in honor of Prince Michael of Chernigov and his boyar Fedor in Chernihiv. History By the decision of the executive committee of the Chernihiv Oblast Council of People's Deputies of Workers dated March 26, 1984, No. 118, the status of a local architectural monument with security No. 13-Chg was assigned the title of the Complex of buildings of the hospital (former theological seminary), which includes the Complex of buildings of the hospital (former theological seminary) with security No. 13/1-Chg and the Church of Michael and Fedor with security number 13/2-Chg. On November 12, 2015, the Chernihiv Oblast Department of Culture and Tourism, Nationalities and Religions passed resolution No. 254, adopting the name for the monument - the Complex of Buildings of the Chernihiv Theological Seminary. It has its own "monument territory" (The complex of buildings of the theological seminary, including the seminary itself and the church of Michael and Theodore) and is located in the "complex security zone of monuments of the historical center of the city", according to the rules for building and using the territory. There is an information board at the temple. Description The construction of the temple began in 1801 next to the house of Hetman Pavlo Polubotok. But, due to financial difficulties, the construction of the church was completed only in 1806. The consecration of the temple of Michael and Fedor took place in 1808. Since then, the church has been rebuilt several times and changed its appearance accordingly. At first it was built in the style of classicism with baroque elements. In the second half of the 19th century, as a result of reconstruction, the church received a Byzantine appearance. Stone, plastered, one-domed, three-part (three-frame), cruciform church, with four cuts between the branches of the main volumes. The main cubic domed volume (nave) is adjoined from the east by an apse, rectangular in plan, where the altar is located, and from the west, a babinets (porch) rectangular in plan. The temple is crowned with a dome on an octagonal light drum with eight arch-like windows, which are divided by arcades in the decor. The façade of the main volume of the temple into balustrades, instead of shoulder blades, is divided by pairs of semi-columns, covered by a crowning cornice, and ends with zakomaras. The corners of the auxiliary volumes are accentuated by pairs of semi-columns. The windows are arched, on the main volume above the main windows there are small round windows. During the Soviet period, the temple was closed. The building was returned to the church in the late 1990s. In 2008, a new iconostasis in golden-white colors was created for the temple See also List of Churches and Monasteries in Chernihiv Gallery References External links wikimapia.org
Церковь Михаила и Феодора (Чернигов)

Церковь Михаила и Феодора (укр. Церква Михаїла і Федора) — памятник архитектуры местного значения, единственный на Украине храм, освященный в честь князя Черниговского Михаила и его боярина Фёдора . История Решением исполкома Черниговского областного совета народных депутатов трудящихся от 26.03.1984 № 118 присвоен статус памятник архитектуры местного значения с охранным № 13-Чг под названием Комплекс зданий госпиталя (бывшей духовной семинарии), который включает Комплекс зданий госпиталя (бывшей духовной семинарии) с охранным № 13/1-Чг и Церковь Михаила и Фёдора с охранным № 13/2-Чг. Приказом Департамента культуры и туризма, национальностей и религий Черниговской областной государственной администрации от 12.11.2015 № 254 принято название для памятника — Комплекс зданий Черниговской духовной семинарии. Имеет собственную «территорию памятника» (Комплекс зданий духовной семинарии, включая саму семинарию и церковь Михаила и Феодора) и в расположено «комплексной охранной зоне памятников исторического центра города», согласно правилам застройки и использования территории. На храме установлена информационная доска. Описание Строительство храма началось в 1801 году рядом с домом гетмана Павла Полуботка. Но, в связи с финансовыми затруднениями, сооружение церкви завершилось лишь в 1806 году. Освящение храма Михаила и Федора состоялось в 1808 году. С тех пор церковь несколько раз перестраивалась и соответственно меняла свой облик. Сначала она была сооружена в стиле классицизма с элементами барокко. Во второй половине XIX века в результате реконструкции церковь получила византийский внешний вид. Каменная, оштукатуренная, одноглавая, трёхдольная (трёхсрубная), крестообразная церковь, с четырьмя прирубами между ветвями основных объёмов. К основному кубическому подкупольному объёму (нефу) примыкают с востока прямоугольная в плане апсида, где размещён алтарь, с запада прямоугольный в плане бабинец (притвор). Храм венчает купол на восьмигранном световом барабане с 8 арко-подобными окнами, которые в декоре расчленяются аркатурой. Фасад основного объёма храма на прясла, вместо лопаток, разделяют пары полуколонн, перекрытые венчающим карнизом, и завершаются закомарами. Углы вспомогательных объёмов акцентированы парами полуколонн. Окна арочные, на основном объёме над основными окнами имеются небольшие круглые окна. В советский период храм был закрыт. Здание возвращено церкви в конце 1990-х годов. В 2008 году для храма был создан новый иконостас в золотисто-белых цветах. Примечания Источники ПЕРЕЛІК ПАМ’ЯТОК ТА ОБ’ЄКТІВ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ м. ЧЕРНІГОВА ЗА ВИДОМ АРХІТЕКТУРИ, ІСТОРИЧНИЙ, МОНУМЕНТАЛЬНОГО МИСТЕЦТВА Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с.