Лук'янівське кладовище

Державний історико-меморіальний Лук'янівський заповідник (колишнє Лук'я́нівське (Центральне) цивільне кладовище міста Києва) — один із найстаріших некрополів Києва, розташований біля Бабиного Яру за адресою: м. Київ, Дорогожицька вулиця, 7. Державний історико-меморіальний Лук'янівський заповідник утворено 1994 року. На території заповідника знаходиться багато майстерно виконаних надгробків та скульптур, виконаних відомими митцями Києва і України. Більше двох тисяч могил і надгробків, що заходяться на території ДІМ Лук'янівський заповідник, включені до зводу пам'яток Києва. Близько 290 могил і надгробків мають статус пам'яток історії, мистецтва та архітектури України та охороняються державою. Історія Офіційно рішення про заснування кладовища було прийняте 26 липня 1878 року (міською думою було відведено три десятини землі), хоча вже до того часу, з 1871 року, тут ховали померлих з місцевої лікарні. Надалі цвинтар збільшувався. У 1912 році тут вже було поховано близько 30 тисяч осіб. Адміністративно це кладовище не підпорядковувалося духовному відомству, а знаходилося в розпорядженні міської управи, тому на ньому довго не було церкви. У 1887 році тут було поставлено каплицю, яка не могла задовольняти ритуальних потреб (на рік ховали до 500 покійників). У 1910 році полковник Іван Васильович Мирович запропонував 750 рублів власних коштів для переобладнання каплиці на церкву за умови, що храм у пам'ять його померлої дружини, похованої неподалік каплиці, отримає ім'я святої Катерини. Рішення було прийняте 20 грудня 1910 року, а вже 18 квітня 1911 року відбулось урочисте освячення церкви св. Катерини. Священиком і водночас наглядачем кладовища став Андрій Іванович Юшкін. Церква мала один вівтар святої Катерини і дерев'яну дзвіницю. Церковним старостою став І. В. Мирович. У 1912 наглядач кладовища Юшкін піклувався про встановлення огорожі, якої не було зовсім. Тільки з часом кладовище було огорожене. 27 березня 1915 року міська управа прийняла постанову про відведення тут місця для поховання католиків, оскільки на Байковому кладовищі вже не було місця для розширення католицької частини. Перед 1917 роком кладовище було поділено на 54 частини, до 1000 місць кожна. Лук'янівське кладовище засновано як православне, але ховали на ньому представників різних національностей і віросповідань — тут є могили росіян, євреїв, французів, німців, чехів, поляків, болгар, угорців, греків, вірменів, грузинів, естонців, караїмів, турків та інші. На цьому кладовищі покояться останки майже всіх давніх українських старшинських родів: Полуботків, Леонтовичів, Самойловичів. Ще до 1917 на адміністрацію Лук'янівського кладовища було покладено обов'язок відвести ділянку для поховання померлих або вбитих у Лук'янівській в'язниці. Так, у 1878 році тут зарито тіло і зрівняне з землею поховання Миколи Беверлая, члена революційного гуртка, студента, вбитого при спробі втекти з в'язниці. В 1880 році поруч поховано члена революційного гуртка в Києві М. П. Лодинського, страченого через повішення разом з революціонером І. І. Роговським, якого згадував у романі «Воскресенье» Л. М. Толстой. У 1918 році так само було поховано повішеного за вироком німецького військового суду біля Лук'янівської в'язниці терориста, члена партії лівих есерів Бориса Донського за вбивство на Катерининській вулиці німецького генерала Ейхгорна. Кладовище неодноразово змінювало свою назву — Ново-Лук'янівське, Центральне міське, Іоанівське, Армійське, Лук'янівське руське, Старобратське. Назву Лук'янівським цивільним кладовище стало називатися з 1945 року, після створення поруч Лук'янівського військового кладовища. Завдяки тому, що кладовище було центральним, воно стало місцем останнього спочинку багатьох відомих осіб — композиторів, письменників, науковців, політиків і діячів церкви. Сюди переносили поховання з Аскольдової могили, з Покровського монастиря. Тут знаходяться братські могили полеглих під Крутами студентів, закатованих НКВД мешканців Києва. На кладовищі ховали до його закриття в 1962 році. з 2004 р. можна тільки підпоховати до могил рідних. В 1970 році для будівництва адмінкорпусу «Реклами» від кладовища відрізано більшу частину 7 і 15 дільниць, не перенесені родичами могили були знищені. У 1972 році знесена церква Св. Катерини, на початку 2000-х р. відбудована. 2001 року Державний історико-меморіальний заповідник «Лук'янівський цвинтар» унесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України Поховання Цвинтар витриманий у стриманому стилі без помпезних надгробків. Скромні таблички, хрести, старовинні огорожі, вишукані поховальні споруди майстерень Вдови Де-Векки, Ромма, Зантера, Ріцолатті. Свій останній притулок на Лук'янівському цвинтарі знайшли: Василь Гаврилович Барщевський — книговидавець, письменник; Микола Прокопович Василенко — історик, другий президент АН УРСР; Володимир В'ячеславович Пухальський — засновник і перший директор Київської консерваторії; Василь Липківський — перший предстоятель УАПЦ, митрополит; Отокар Йосипович Шпергль — чеський і український контрабасист; Борис Львович Шулькевич — протоієрей, ректор Київської духовної семінарії. Долгушин Павло Олександрович — київський математик, викладач Київського політехнічного інституту та Ольгінської Міністерської жіночої гімназії. Третьяков Дмитро Костянтинович — академік Об'єкти, що перебувають під охороною держави Список поховань генералів, офіцерів та добровольців, учасників російсько-турецької війни Галерея Примітки Джерела Енциклопедія некрополезнавства / автор-упорядник В. О. Жадько ; наук. керівник В. Андрущенко. — К. : Преса України, 2013. — 708 с. — ISBN 978-966-472-129-2. Жадько В. О. Український некрополь: іст. наук. довід. — К. : Жадько, 2005. — С. 43–44. — ISBN 966-8567-01-3. Жадько В. О. У пам'яті Києва: наук. фотоілюстрований довідник-посібник — К. : Фенікс, 2007. — С. 145–146. — ISBN 978-966-8567-09-4. Ковалинський В. В. Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2017. — Т. 18 : Лт — Малицький. — 711 с. — ISBN 978-966-02-7999-5. Проценко Л., Костенко Ю. Лук'янівське цивільне кладовище. Путівник. — К. : Інтерграфік, 1998. — 192 с. — ISBN 966-532-012-2. Скрипник П. І. Лук'янівський некрополь [Архівовано 15 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 6 : Ла — Мі. — С. 299. — ISBN 978-966-00-1028-1. Державний історико-меморіальний Лук'янівський заповідник. Відомості щодо місць поховань // Фейсбук-сторінка Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Києва. — 2013. — 4 жовтня. Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». [Архівовано 26 лютого 2018 у Wayback Machine.] Комунальне підприємство «Державний історико-меморіальний Лук'янівський заповідник» [Архівовано 10 березня 2018 у Wayback Machine.] // Офіційний вебсайт Департамент житлово-комунальної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).