NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Свято-Хресто-Воздвиженська церква (Ніжин)

Свято-Хресто-Воздвиженська церква — чинна церква у Ніжині. Парафія належить до Ніжинської єпархії Української Православної Церкви (Московський Патріархат). Архітектура Церква тетраконхонова. До кубічного основного об'єму прилучаються з чотирьох боків абсиди. Дзвіниця з'єднана із основним ядром довгим залом. Історія Церква пов'язана з ім'ям Петра Розумовського — родича гетьмана України Кирила Розумовського. 1753 року Петро Розумовський, діставши звання полковника, був направлений до Ніжина, де командував полком. Через рік він одружився з Пелагеєю — донькою переяславського полковника Сулими. Під час російсько-турецької війни 1768 року Петро Розумовський командував козаками Ніжинського полку, які брали участь в поході на Бессарабію. Через три роки П. Розумовський помер. Вдова пожертвувала величезні кошти на будівництво нового кам'яного храму замість старенької дерев'яної церкви, де й був похований її чоловік. 1775 року в передмісті Магерки замість дерев'яної була побудованана нова мурована церква в ім'я православного свята Воздвиження Чесного Хреста. 1860 році за проєктом землеміра повіту Фаловича із заходу добудована тепла церква з двохярусною дзвіницею. У радянські часи використовувалася міськвідділом кінопрокату як закритий переглядовий зал і фільмосховище. На початку 1990-х роках передана релігійній громаді Чернігівської єпархії Української Православної Церкви (московський Патріархат). Нині парафія відноситься до Ніжинської єпархії Української Православної Церкви, яка була утворена рішенням Священного Синоду УПЦ від 31 травня 2007 року шляхом виділення її із складу Чернігівської єпархії. Світлини Примітки Джерела Офіційний вебсайт Ніжинської єпархіі Української Православної Церкви
Kreuzerhöhungskirche (Ternopil)

Die Kreuzerhöhungskirche (ukrainisch Церква Воздвиження Чесного Хреста/Zerkwa Wosdwyschennja Tschesnoho Chresta) ist ein orthodoxes Kirchengebäude der Orthodoxen Kirche der Ukraine (Eparchie Ternopil) in Ternopil, einer Stadt im Westen der Ukraine und Hauptstadt der Oblast Ternopil. Das genaue Errichtungsdatum der Kirche ist unbekannt. Im Jahr 1627 baute man den Glockenturm, 1954 wurde die Kirche restauriert. Zwischen etwa 1700 und 1946 gehörte sie zur Ukrainisch griechisch-katholischen Kirche (UGKK). Literatur Ljubomyra Bojzun: Zerkwa Wosdwyschennja Tschesnoho Chresta (Церква Воздвиження Чесного Хреста) In: Ji. 2010, Nr. 63. (ukrainisch) Weblinks Eparchie Ternopil (ukrainisch)
Church of the Exaltation of the Cross, Ternopil

Church of the Holy Cross (Vozdvyzhenska, Zdvyzhenska, Nadstavna) is the oldest church in Ternopil in western Ukraine. It is an architectural monument of national importance which was built at the end of the 16th century. It is located on a hill overlooking Ternopil Pond and was built by Polish Crown Hetman Jan Tarnovsky on the site of an ancient wooden cathedral which dated back to Kyivan Rus times. References
Église de l'Exaltation-de-la-Sainte-Croix de Ternopil

L'église de l'Exaltation-de-la-Sainte-Croix (ukrainien : Воздвиженська церква ; en russe : Воздвиженская церковь) est une église de la ville de Ternopil, en Ukraine. C'est un des plus vieux temples de la ville. Histoire Elle se trouve en bordure du lac de Ternopil. Références Bibliographie Lioubomyra Boïtsoun: Zerkwa Wosdwyschennja Tschesnoho Chresta (Церква Воздвиження Чесного Хреста) In: Ji. 2010, Nr. 63. (ukrainien) Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Ukraine
Cerkiew Podwyższenia Krzyża Świętego w Tarnopolu

Cerkiew pod wezwaniem Podwyższenia Krzyża Świętego, lub cerkiew nad stawem [w Tarnopolu] – zabytkowa obronna cerkiew parafialna w centrum Tarnopola przy ulicy Ruskiej. Historia Cerkiew została zbudowana cyplu wysoczyzny na zachodnim skraju obecnego śródmieścia. Świątynia pw. Podwyższenia Krzyża Świętego została zbudowana jako prawosławna. Przez pewien czas była cerkwią greckokatolicką. Z przodu świątynia ma trójkondygnacyjną masywną wieżę, która została zbudowana w 1627 przez ówczesnego właściciela Tarnopola Tomasza Zamoyskiego oraz jego żony Katarzyny księżniczki Ostrogskiej. Prezbiterium cerkwi zamknięte półkoliście. Od grudnia 2018 r. cerkiew należy do Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Galeria Zobacz też Cerkiew św. Mikołaja w Buczaczu Cerkiew Świętego Onufrego w Husiatynie Przypisy Bibliografia Grzegorz Rąkowski: Przewodnik krajoznawczo - historyczny po Ukrainie zachodniej. Cz. II: Podole. Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 2005, s. 139. ISBN 83-89181-46-5. [dostęp 2017-08-15]. Dmytro Blazejowskyj: Historical Šematism of the Archeparchy of L'viv (1832—1944). Cz. I. Kijów : Publishing house «KM Akademia», 2004, 1103 ss., s. 759. ISBN 966-518-225-0. ang. Linki zewnętrzne Tarnopol, cerkiew pod stawem = gr.=kath. Kirche = cerkov nad stavom, zdj. przed 1920. Tarnopol. Zabytki wokół podolskiego zamku
Воздвиженская церковь (Тернополь)

Воздвиженская церковь (укр. Воздвиженська церква) — старейшая церковь в Тернополе. Архитектурный памятник национального значения, построенный в конце XVI века. Она расположена на холме с видом на Тернопольский пруд и была построена польским коронным гетманом Яном Тарновским на месте древнего деревянного собора, который датируется временами Киевской Руси. В передней части храм имеет трехэтажную массивную башню, построенную в 1627 году Томашем Замойским и его женой Катериной, княгиней Острожской. Пресвитерий церкви замкнут полукругом. С декабря 2018 года церковь принадлежит Православной Церкви Украины. Примечания
Вознесенська церква (Великий Бобрик)

Вознесенська церква (Великий Бобрик) — православний (ПЦУ) історичний храм у селі Великий Бобрик Сумської області; взірець класицизму початку XIX століття, цінна історико-архітектурна пам'ятка села. Посилання Вознесенська церква [Архівовано 23 грудня 2015 у Wayback Machine.] На південь від Сум [Архівовано 15 січня 2013 у Wayback Machine.]
Възнесение Господне (Киев)

„Възнесение Господне“ (на украински: Вознесенська церква) е православен храм в Киев, Украйна, на територията на Байково гробище, построен през 1884 – 1889 г. История От 1841 г. на гробището се намира църквата „Свети Димитър Ростовски“, която е не само гробищна, но и енорийска. С течение на времето, малкият храм не успява да побира всички вярващи при службите и архитектът Владимир Николаев разработва проект за нова църква в неовизантийски стил. За изграждането ѝ са използвани средствата, събрани от гробището за разпределяне на гробовете. Основите на новата църква са положени през 1884 г., а освещаването е извършено на 5 ноември 1889 г. Старата църква е съборена през 1897 г. Новият храм е кръстокуполен. През първите години на 20 век в храма работи енорийско училище, а през 1909 г. към храма е открита библиотека. През юли 1920 г. е регистрирана енорийската община. Впоследствие храмът е предаден на обновленците. В края на 30-те години храмът е затворен, но през 1941 г. богослуженията са възобновени. През 60-те години църквата отново е затворена и превърната в мемориална зала към гробището (стенописите са запазени). През 1988 г. е сформирана инициативна група, която се стреми да върне църквата на вярващите. На 17 август 1990 г., малко след освещаването на храма, службите в него са възобновени. Източници Външни препратки ((ru)) Стари снимки на Възнесенската църква
Вознесенская церковь (Киев)

Вознесенская церковь (укр. Вознесенська церква) — православный храм в Киеве на территории Байкова кладбища, построен в 1884—1889 годах. История Ещё с 1841 года на кладбище была церковь святого Димитрия Ростовского, которая была не только кладбищенские, но и приходской. Со временем храм перестал вмещать всех верующих, и архитектором Владимиром Николаевым был разработан проект новой церкви в неовизантийском стиле. На строительство храма были направлены средства, собранный кладбищем за выделение могильных мест. Закладка нового храма состоялась в 1884 года, а освящение — 5 ноября 1889 года. Старую церковь в 1897 году была разобрана. По типу храм крестово-купольный, однобаневый. В 1900-е годы в храме действовала церковно-приходская школа, а в 1909 году при храме была сформирована библиотека. В июле 1920 года была зарегистрирована приходская община. Впоследствии храм передали обновленцам. В конце 1930-х годов храм был закрыт, однако уже в 1941 году службы возобновились. В 1960-годы храм был вновь закрыт и превращен в мемориальный зал кладбища (при этом росписи храма были сохранены). В 1988 года образовалась инициативная группа, которая добивалась возвращения храма верующим. 17 августа 1990, вскоре после освящения храма малым образом, в нём возобновились службы. Также, одноимённая Вознесенская церковь имеется в центре Киева, во Фроловском переулке (между Фроловской улицей и улицей Хорива). Ссылки Вознесенская церковь
Вознесенська церква (Байкове кладовище)

Вознесенська церква — православна церква у Києві на території Байкового кладовища, збудована протягом 1884—1889 років. Історія Ще з 1841 року на кладовищі існувала церква Святого Димитрія Ростовського, що була не лише кладовищенською, а й парафіяльною. З часом храм став замалим. Тому за кошти, зібрані за підмогильні місця, було вирішено збудувати новий храм. Проєкт храму у поширеному тоді «псевдовізантійському» стилі склав архітектор Володимир Ніколаєв. Храм було закладено 1884 року, а освячено 5 листопада 1889 року. Стару ж церкву 1897 року було розібрано. За типом храм хрестово-купольний, однобаневий. Храм існував як безпарафіяльний. У 1900-ті роки храмі діялає церковно-парафіяльна школа. 1909 року при храмі формується бібліотека. У липні 1920 року було зареєстровано парафіяльну громаду храму, храм був парафіяльним для Забайків'я. Згодом храм передали «обновленцям». Наприкінці 1930-х років храм було закрито, однак вже у 1941 році служба поновилася до 1960-х років, коли храм було перетворено на меморіальну залу кладовища (при цьому, на щастя, розписи храму було збережено). 1988 року утворилася ініціативна група, що добивалася повернення храму вірянам. 17 серпня 1990 року, невдовзі після освячення храму малим чином, у ньому поновилася служба Божа. Протягом 1993—1994 років розписи церкви здійснював київський художник Юрій Компанець. Настоятелі до 1917 р у 1898—1910 р. — Ф. Рябчинський; у 1911—1917 р. — К. Мацієвич. Примітки Джерела Вознесенська церква [Архівовано 16 березня 2012 у Wayback Machine.]; Вознесенская церковь. Фото Вознесенської церкви [Архівовано 11 лютого 2017 у Wayback Machine.]
Catedral de la Ascensión (Izium)

La catedral de la Ascensión de Izium (en ucraniano: Свято-Вознесенський собор) es una de las catedrales ortodoxas ucranianas que se sitúan en la actual Izium, Ucrania. El templo está bajo la jurisdicción de la eparquía de Izium y Kúpiansk. Geografía La catedral está ubicada en la calle Moskov, 30 Izium, en el óblast de Járkov. Historia La catedral fue construida y consagrado en 1826. El templo anterior había comenzado a derrumbarse como consecuencia de las frecuentes inundaciones del río Donets. Fue en esta antigua iglesia donde en 1754 se apareció el icono de la Madre de Dios de Pishchanska al obispo de Bélgorod, San Joasaph. El lugar fue la única iglesia en Izium en la que los servicios no cesaron durante el período soviético.​ El edificio fue dañado en 2022 durante las batallas por Izium durante la invasión rusa de Ucrania.​ Arquitectura El templo está diseñado en estilo neoclásico y de un tramo, con un campanario sobre el vestíbulo occidental.​ En 1902-1903, la iglesia se amplió con la adición de naves laterales y otro nivel del campanario. De 1983 a 2008 la iglesia fue renovada, añadiéndole dorado a las cúpulas. Galería Referencias
Вознесенский собор (Изюм)

Свято-Вознесенский собо́р — православный храм в городе Изюме Харьковской области, кафедральный собор Изюмской и Купянской епархии Украинской православной церкви (Московского патриархата). Церковь получила известность благодаря чудотворной иконе Песчанской Божией Матери. История В 1826 году собор построили в слободе Пески и освятили. Этот собор построили вместо прежней церкви, где находилась Песчанская икона, на расстоянии полутора километров от неё, — по причине разрушений, происходивших из-за половодий и разливов воды, так как прежний храм находился в низменной пойме реки Северский Донец на улице Замостянской. В 1903 году была возведена колокольня в два этажа, а также устроены два алтаря: справа во имя святых чудотворцев Космы и Дамиана, слева во имя Казанской иконы и Песчанской иконы Божьей Матери. С 1983 года по 2008 год церковь обновляли. В 2000 году в храме установлена кафедра викарного архиерея, благодаря этому собор стал кафедральным. В 2005 году в купола добавлена позолота. С 2006 по 2007 год выполнялись роспись храма и замена иконостасов. При соборе открылись гостиница и источник. Собор пострадал при вторжении России на Украину в 2022 году. Святыни Икона Песчанской Божьей Матери появилась при Белгородском епископе святителе Иоасафе (в миру Иоаким Андреевич Горленко) в 1754 году. Песчанская Божья Матерь пришла к епископу во сне. Во сне святитель Иоасаф увидел икону в куче мусора, после этого Пресвятая Богородица сказала ему: Когда епископ вернулся в собор, то внезапно увидел икону, которая находилось в плачевном состоянии в притворе и выполняла роль перегородки, в которую клали уголь для кадила. По приказу святителя Иоасафа икону почистили и положили на видное место.. В храме также содержится следующие святыни: Икона святителя Николая. Икона великомученика Пантелеймона. Икона Георгия Победоносца. Икона Иоанна воина. Частицы мощей многих святых, в числе которых есть мощи Белгородского епископа святителя Иоасафа. Священослужители В церкви служат: Настоятель — Митрополит Изюмский и Купянский Епископ Иоанн (Терновецкий); Ключарь — протоиерей Богдан Думиндяк; протоиерей Вячеслав Солоха; протоиерей Димитрий Повный; протоиерей Кирилл Андраш; протодиакон Владимир Малиновский; диакон Артемий Бондаренко. Кириченкова Криница Кириченкова Криница — источник, получивший известность за ключевую воду. Несколько лет назад[когда?] на источнике построен деревянный храм, при котором впоследствии основан монастырь Песчанской иконы Пресвятой Богородицы. Примечания
Свято-Вознесенський собор (Ізюм)

Свято-Вознесенський кафедральний собор у місті Ізюм, Харківська область; побудований і освячений в 1826 році. Він зведений замість попереднього, який знаходився на вулиці Замостянській на лівому березі Сіверського Дінця і внаслідок частих розливів річки почав руйнуватися. Саме в цьому, старому, храмі з'явилася в 1754 році Білгородському єпископу — святителю Йоасафу (Йосипу Горленко) ікона Божої Матері Піщанської. Храм вирішений в стилі класицизму, однобанний з дзвіницею над західним притвором. У 1902—1903 роках було здійснено розширення храму добудовою бічних приділів та ще одного ярусу дзвіниці. Був єдиним храмом Ізюма, у якому протягом радянського періоду не припинялись богослужіння. Постраждав при боях за Ізюм в ході російського вторгнення в Україну 2022 року. Примітки Посилання сайт собору [Архівовано 30 жовтня 2011 у Wayback Machine.] Собор на сайті Харківської єпархії [Архівовано 28 лютого 2012 у Wayback Machine.]
Волинський загальнозоологічний заказник

Во́линський зака́зник — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у Кременецького району Тернопільської області, на північ від села Забара, в межах лісового урочища «Антонівці-Свинодебри». Площа 689 га. Створений відповідно до рішення виконкому Тернопільської обласної ради від 30 червня 1986 року, № 198. Перебуває у віданні Кременецького держлісгоспу ДЛГО «Тернопільліс» (Волинське лісництво, кв. 62, 63, 71-76, 86-88, 95). Рішенням Тернопільської обласної ради від 22 липня 1998 року, № 15, мисливські угіддя заказника надані у користування Шумському державному мисливському господарству як постійно діюча ділянка з охорони, збереження та відтворення мисливської фауни. Під охороною — численна мисливська фауна: кабан дикий, сарна звичайна, куниця лісова, лисиця звичайна, заєць сірий, а також борсук лісовий — вид, занесений до Червоної книги України. Входить до складу Національного природного парку «Кременецькі гори». Джерела Сліпченко І. Волинський заказник // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — 696 с. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Шумського району [Архівовано 20 квітня 2021 у Wayback Machine.] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА. Волинське лісництво (карта) [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.]
Musée des traditions locales de Loutsk

Le Musée des traditions locales de Loutsk, en ukrainien : Волинський краєзнавчий музей, est un musée situé en Ukraine au 20 de la rue Chopin. Historique Il fut pillé par les nazis lors de la seconde guerre mondiale. Il était au 7 de la rue Chopin avant d'être maintenant au n°20 dans un bâtiment néo-classique. Notes et références Liste de musées en Ukraine. Liens externes présentation du musée en ukrainien sur udnm.org avec photographies des collections. Portail de la culture russe Portail des musées Portail de l’Ukraine
Волинський краєзнавчий музей

Волинський краєзнавчий музей — краєзнавчий музей у місті Луцьку. Історія Волинський краєзнавчий музей відкрито 16 червня 1929 р. при Товаристві краєзнавців і охорони пам'яток минулого в м. Луцьку. 1938 р. у чотирьох відділах — природи, доісторичного минулого, мистецтва, етнографії — нараховувалося 9 тисяч експонатів. У становленні музею як науково-дослідної установи, наповненню його фондів роль значну відіграли археолог Тадеуш Сулімірський, музеолог і етнограф Олександр Прусевич (1878—1944), археолог Ян Фітцке (1909—1940), ботанік Стефан Мацко (1899—1967), Анатолій Дублянський (1912—1997). В травні 1940 р. на його базі створено обласний державний історико-краєзнавчий музей. З початком Німецько-радянської війни музей вдалося зберегти і 02.11.1941 р. він відновив функціонування. Під час відступу німецьких окупантів фонди музею та експонати було розграбовано. 17 червня 1944 року музей відновив роботу в нових умовах. З 1958 по 1984 рр. розміщувався по вул. Шопена, 7. З 1985 р. нова значно розширена експозиція (32 зали площею 2056 м².) розгорнута в реконструйованому триповерховому будинку по вул. Шопена, 20 — пам'ятці архітектури та історії 20-30-х рр. XX ст. Волинський краєзнавчий музей має філіал — літературно-меморіальний музей Лесі Українки в с. Колодяжне Ковельського району. А також відділи: Луцький художній музей у Замку Любарта; Музей Волинської ікони в Луцьку; Меморіальний музей В'ячеслава Липинського в с. Затурці Локачинського району; Музей історії Луцького братства в Луцьку. Через карантинні обмеження під час пандемії коронавірусу колектив музею змушений був шукати нові форми спілкування з відвідувачами. Музейники запровадили онлайн-виставки та експозиції просто неба. Світлини Див. також Волинський регіональний музей українського війська та військової техніки Примітки Джерела А. М. Силюк. Волинський краєзнавчий музей [Архівовано 3 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — С. 611. — ISBN 966-00-0734-5. А. М. Силюк. Волинський краєзнавчий музей [Архівовано 3 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001­–2025. — ISBN 966-02-2074-X. Ковальчук Є., Волинський краєзнавчий музей — скарбниця історико-культурної спадщини Волинського краю. До 80-річчя з часу заснування., Луцьк: Волинський краєзнавчий музей, 2009 Посилання Волинський краєзнавчий музей у фотографіях сайт Історична Волинь [Архівовано 22 січня 2009 у Wayback Machine.] Волинський краєзнавчий музей на туристичному сайті Луцька [Архівовано 30 вересня 2012 у Wayback Machine.]
Volodýmyrivka (Kiev)

Volodýmyrivka (en ucraniano: Володимирівка - antes de 1920 Karolin, Каролін) es una aldea del Raión de Poliske en el Óblast de Kiev de Ucrania. Fue evacuada en mayo de 1986 como consecuencia del accidente de Chernóbil. Volodýmyrivka está ubicada a 5 km de la antigua capital del raión, Poliske y a 21 kilómetros de la estación de tren de Vilcha. Antes del accidente, estuvo poblada por cerca de 280 personas. Esta aldea (junto con Varovichi y Bober)​ fue de las primeras en ser desalojadas, debido a que, a pesar de estar ubicada a por lo menos 60 km del reactor nuclear accidentado, registraba niveles de contaminación iguales (o incluso superiores) a los de la ciudad de Prípiat, localizada directamente frente a este. Imágenes satelitales desmuestran que la actividad agrícola alrededor de Volodýmyrivka continuó hasta por lo menos 1999,​ cuando se evacuaron las localidades circundantes. Hoy en día, los niveles de radiación son de 250 miliroentgens y el acceso está estrictamente prohibido. Referencias
Володимирівка (Поліський район)

Володимирівка (до кінця 1920-х р. Каролін) — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку у зв'язку з відселенням мешканців унаслідок аварії на ЧАЕС. Володимирівка розташовувалася за 5 км на захід від колишнього районного центру Поліське (Хабне) і за 21 км від залізничної станції Вільча. Історія Село згадується як фільварок Каролін (походження назви не встановлене) у джерелах середини XIX ст. У поселенні було 6 дворів. У кінці 1920-х рр. село здобуло нинішню назву, мало 59 дворів і підпорядковувалося Тарасівській сільській раді Поліського району. У 1960-1980-х рр. тут розташовувалася центральна садиба колгоспу «Зоря комунізму». У 1980-х роках населення становило близько 280 осіб. Село підпорядковувалося Тарасівській сільській раді Поліського району. На момент евакуації населення становило 259 осіб, 105 господарств. Дата евакуації 17 травня 1986 рік. Мешканці села були повністю відселені 17 травня 1986 року внаслідок сильного радіаційного забруднення 1986 року, спричиненого аварією на ЧАЕС. Село офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Мешканців села переселили до села Рови. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Джерела Топографічні карти 1866, 1928 та 1935 років. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Володимирівка [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Радянська мапа із зазначенням Володимирівки [Архівовано 3 жовтня 2015 у Wayback Machine.] Примітки
Pałac w Woronowicy

Pałac w Woronowicy – pałac wybudowany w latach 1780–1790 w stylu klasycystycznym przez Franciszka Ksawerego Grocholskiego (1730–1792), podkomorzego królewskiego, syna Michała Grocholskiego (1705–1768) i Anny Radzimińskiej (ur. 1705), córki Michała Radzimińskiego i Małgorzaty Kamieńskiej. Historia Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich podaje: Teofila (ur. 1650), jedyna córka Bohdana Łasko, żonatego z Maryną Obodeńską, wniosła posag swojemu mężowi W. Radzimińskiemu a Anna Radzimińska (ur. 1705), swojemu mężowi Michałowi Grocholskiemu (1705–1768), ojcu Franciszka Ksawerego Grocholskiego. Przypisy Linki zewnętrzne Woronowica, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIII: Warmbrun – Worowo, Warszawa 1893, s. 956 .