NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
16-я отдельная бригада армейской авиации (Украина)

16-я отдельная бригада армейской авиации «Броды» (укр. 16-та окрема бригада армійської авіації «Броди», сокр. 16 ОБрАА, в/ч А2595, пп В3765) — соединение армейской авиации Сухопутных войск Украины. Бригада базируется в Бродах Львовской области. Подчиняется непосредственно командованию Сухопутных войск Украины. За период 1995—2012 годов подразделения полка участвовали в 21 миротворческой миссии ООН. Символика и традиции 23 августа 2017 года, с целью восстановления исторических традиций национального войска по наименованиям воинских частей, учитывая надлежащее выполнение поставленных задач, высокие показатели в боевой подготовке и по случаю 26-й годовщины независимости Украины, указом Президента Украины Петра Порошенко бригаде было присвоено почётное наименование «Броды». 24 августа 2017 года, на параде ко Дню независимости Украины, Президент Украины Пётр Порошенко вручил бригаде боевое знамя. Командование До 2018: полковник Яременко, Игорь Витальевич 2018—2019: полковник Мазепа, Игорь Ярославович (погиб 29 мая 2019) 2019: полковник Бардаков, Павел Алексеевич Примечания
Château d'Ivaniv

Le château d'Ivaniv (en ukrainien : Іванівський замок, Janow en polonais) est un édifice situé à Ivaniv, aujourd'hui en Ukraine. Historique En 1410, le ruthène Adam Mychka a commencé la construction d'un grand château défensif à Yanov et c'est en 1452 que le roi Casimir IV Jagellon donnait le comté à Peter Michka, la famille portait alors le nom de Kholonevski. Le palais était entouré d'un parc à l'anglaise et environné par un vaste domaine agricole. Il abritait d'importantes collections de livres que le pouvoir soviétique confisquât pour l'envoyer à Podoli-Khodilski. Le palais actuel comprend trois tours carrées et la partie baroque qui a été restauré au XVIIIe siècle par le comte Adam Kholonevskyi. En images C'est en ce lieu que naquit le poète Étienne Witwicki. Références Janow en polonais. Portail du baroque Portail de l’Ukraine
Іванівський замок

Іванівський (Янівський) замок — оборонна споруда на р. Південний Буг (давніше р. Бог), резиденція шляхтичів Мишок-Холоневських. Історія В 15 ст. поселення Янів (Іванів) належало родині Мишок гербу Корчак. У 1410 році русин Адам Мишка розпочав будувати в Янові великий оборонний замок, який добудував його батько Микола Мишка. У 1452 році король Казимир IV Ягеллончик надав Петру Мишці володіння у повіті Холонів, від назви якого нащадки Петра почали називатися Холоневські. На початку 18 століття власником Янова був Іван Мишка-Холоневський, після нього його син Адам. Адам Холоневський побудував палац, на рослиному орнаменті був родинний герб Корчак. Янівський палац найчастіше називали замком. Палац був побудований з руїн замку. В палаці були портрети Адама і Миколи Мишки з 1469 р. Палац мав велику бібліотеку, розміщену в кількох залах, в обсязі 10.000 томів. Родиний архів мав ціні листи Адама Міцкевича до кс. Станіслава Холоневського. Бібліотека мала багато стародкуків з філософії та теології. Під час Першої Світової війни книги були вислані до Кам'янця-Подільського. 20 листопада 1781 Янів, який належав дубинському старості Рафаїлу Мишці-Холоневському, відвідав король Станіслав Август Понятовський під час дороги з Кам'янця. Рафаїл Мишка — учасник Торговицької конфедерації, кавалер орденів Орла Білого та Св. Станіслава, жив у Янові. Надалі Янів перейшов його сину Станіславу — відомому священику, доктору теології, літерату, який помер у містечку. Замок належав родині Холоневських до кінця 19 ст. Оборонний замок був оточений з чотирьох сторін вежами. У 21 сторіччі це Іванівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат. До нашого часу збереглися три квадратні вежі та палац, виконаний у бароковому стилі (відреставрував у XVIII ст. граф Адам Холоневський) Примітки Література Janów, pow. lityński // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1882. — Т. III. — S. 423. (пол.) — S. 423. (пол.) Посилання Іванівський замок на відео з дрона.
СЕС СЕ-2

СЕС СЕ-2 — станом на перше півріччя 2013 року найпотужніша сонячна електростанція на заході України. Збудована поблизу села Ірлява, Ужгородського району на Закарпатті. Станція складається з майже 43 тисячі блоків сонячних батарей, розміщена на 23-х гектарах. Постійний струм подається на чотири інверторні підстанції де перетворюється в змінний, потім через трансформаторну станцію подається в загальну мережу. Встановлена пікова потужність станції — 9,99 МВт. Планове виробництво електроенергії близько 11 млн. кВт-г. на рік. Електроенергії, що виробляється на Ірлявській електростанції, достатньо, аби забезпечити весь Великоберезнянський район або 10 % міста Ужгород. Примітки Див. також Сонячна енергетика України Джерела Сайт: Zaholovok.com.ua (19/07/2013). На Ужгородщині працює найбільша на Західній Україні сонячна електростанція. Надія Сарана (01/04/2013). В Ірляві збираються будувати сонячну електростанцію, але не всі цьому раді. «Новини Закарпаття».[недоступне посилання з червня 2019]
Diamantsee

Der Diamantsee (ukrainisch Алмазне озеро Almasne Osero) ist einer der größten Seen im Stadtgebiet der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Der See mit einer maximalen Tiefe von 35 m liegt im Nordosten der Stadt im Rajon Desna und entstand in den 1980er Jahren aus dem ehemaligen Steinbruch Nummer 6, der nach seiner Stilllegung mit Wasser geflutet wurde. Der zum großen Teil von einem Pinienwald umgebene See speist sich aus einem Zufluss des Dnepr, in den er abfließt und wird als Naherholungsgebiet zum Angeln, Radfahren und zur Entspannung genutzt. Weblinks Beschreibung und Bilder des Sees (ukrainisch) Einzelnachweise
Алмазное (озеро, Киев)

Алмазное (укр. Алмазне) — озеро, расположенное на территории Деснянского района Киева; крупнейшее по площади озеро Киева и Деснянского района. Площадь — 1,628 км² (162,8 га). Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — антропогенное. Группа гидрологического режима — проточное. География Длина — 3,6 км. Ширина наибольшая — 0,67 км. Глубина средняя — м, наибольшая — 35 м. Озеро не используется. Озеро появилось в 1980-х годах как карьер № 6, после намыва песка для строительства жилого массива Вигуровщина-Троещина на месте небольшого торфяного болота. После карьер был затоплен. В современных размерах водоем с 1990 года. Озёрная котловина неправильной (в виде полукруга) формы вытянутая с северо-востока на юг-запад. Озеро расположено восточнее жилого массива Вигуровщина-Троещина на западной окраине леса Белодубравского лесничества. На востоке в озеро впадает ручей, а на западе озеро соединено с Выгуровскими озёрами. Берега пологие, поросшие камышовой растительностью (тростник обыкновенный, рогоз узколистый, рогоз широколистый.) В озере водится более 10 видов рыб, в основном щука, лещ, карась, окунь, линь. Есть раки. Озеро находится на Троещине, улица Осипа Мандельштама (ранее называлась улица Крайняя). Примечания Ссылки Енциклопедія Києва (укр.). wek.kiev.ua. Дата обращения: 30 декабря 2021. Водні об’єкти, що перебувають на балансі КП «Плесо», у межах м. Києва (укр.). Архивировано из оригинала 22 июня 2019 года.
Алмазне озеро

Алма́зне о́зеро — озеро штучного походження на місці стариці Десни. Розташоване у межах лівобережної заплави Дніпра на північ від Лісового масиву і на схід від масиву Вигурівщина-Троєщина у Деснянському районі Києва. За площею (1,65 км2) є найбільшим озером Києва. Максимальна довжина відкритої частини по прямій становить 3,2 км, ширина — 715 м, периметр — 9,06 км. Максимальна глибина сягає 19,7 м. Історія Озеро виникло у першій половині 1980-х років у зв'язку з видобутком ґрунту, який було використано для підвищення позначок земної поверхні перед будівництвом житлового масиву Вигурівщина-Троєщина. В 1984 році розміри озера складали лише третину від сучасних. В сучасних розмірах існує приблизно з 1990 року. До виникнення озера на його місці видобували торф. Тому серед місцевого населення зустрічається ще одна назва озера — Торфи. Озеро знаходиться на Троєщині, вулиця Крайня. Особливості живлення Озеро живиться переважно атмосферними опадами і завдяки надходженню підземних вод. Є слабопротічним — сполучається бетонною трубою з групою Вигурівських озер, а через них — із Десенкою. Біота На берегах озера Алмазного зустрічається верба, тополя, береза, сосна. Повітряно-водна рослинність розвинена слабко, оскільки озеро має дуже мало мілководних ділянок. Винятком є ділянка, прилегла до північно-східної частини озера. Характерні види: очерет звичайний, рогіз вузьколистий та рогіз широколистий. Серед водяних рослин трапляються: рдесник пронизанолистий, рдесник курчавий, рдесник гребенястий, кушир занурений, водопериця колосиста. У другій половині літа і на початку вересня озеро сильно «цвіте». В озері Алмазне нараховується 21 вид риб, зокрема карась китайський, щука, лящ звичайний, окунь звичайний, плітка звичайна, лин, вівсянка звичайна, короп, верховодка звичайна, щипавка звичайна, тупоносий бичок західний, бичок-пісочник, бичок-гонець, плоскирка європейська, краснопірка звичайна, лящ звичайний, судак звичайний, сом європейський, колючка багатоголкова південна, головешка ротан, сонячний окунь. Останні два види є чужорідними представниками для іхтіофауни і здатні негативно впливати на місцеву фауну водних та вторинноводних (земноводних) тварин . Із водоплавних птахів на озері зустрічаються наступні види: крижень, пірникоза велика, лиска, водяна курочка, мартин звичайний, мартин жовтоногий, баклан великий, чапля сіра, чепура велика, бугайчик, крячок річковий, очеретянка велика, синьошийка, ремез. Під час міграцій реєструється чимало видів качок (чирянка велика, попелюх, чернь чубата, чернь морська, турпан, широконіска, свищ, крех середній, гоголь), крячки (білощока, чорна та білокрила), пірникоза чорношия, пірникоза сірощока та пірникоза червоношия (останні два види входять до списку Червоної книги України), орлан-білохвіст, лунь очеретяний Панорама Примітки Посилання Енциклопедія Києва [Архівовано 7 березня 2022 у Wayback Machine.] Водні об'єкти, що перебувають на балансі КП «Плесо», у межах м. Києва Шевчук С. А., Козицький О. М., Вишневський В. І. Сучасний стан озера Алмазне та заходи з його екологічного оздоровлення // Меліорація і водне господарство. — 2017. — Вип. 105. — С. 39-46. Повний текст PDF — 266.452 Kb
Andriivka, Vyshhorod Raion, Kyiv Oblast

Andriivka (Ukrainian: Андріївка) is a former village (a selo) in Vyshhorod Raion, Kyiv Oblast, northern Ukraine. The village was evacuated in 1990 following the aftermath of the 1986 Chernobyl disaster. The village is located on the right bank of the river Veresnya, 22 kilometres (14 mi) from the former district centre, on the border of the Chernobyl exclusion zone. The border of the exclusion zone passes through the southern edge of the village. History Andriivka was shown on a topographic map for the first time in 1931. Under the Soviet Union, the village was subordinated to the Terehiv village council. In 1986, its total population was 224. Following the evacuation, these people were resettled in Yakhna, Fastov district. In 1999, the village was officially removed from the district survey. Until 18 July 2020, Andriivka belonged to Ivankiv Raion. The raion was abolished that day as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Kyiv Oblast to seven. The area of Ivankiv Raion was merged into Vyshhorod Raion. From February to April 2022, Andriivka was occupied by Russian forces as a result of the Russian invasion of Ukraine. References
Андріївка (Іванківський район)

Андріївка (стара назва — Терехівка) — колишнє село в Іванківському районі Київської області України, яке зникло після аварії на Чорнобильській АЕС. Розташоване за 22 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль. Знаходиться на правому березі р. Вересня, на межі зони відчуження (межа проходить південним краєм села, далі чисті місця). До аварії на ЧАЕС підпорядковувалося Чорнобильському району. Історія Вперше згадується у джерелах першої третини XX століття. Вперше село показане на топографічній карті 1931 року як хутори Андріївка (також згадується як Терехівка) та колгосп Червоний Лебедин. У радянський час село підпорядковувалося Терехівській сільській раді. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 224 мешканці, було 112 дворів. Мешканці села після аварії на ЧАЕС були відселені у село Яхни Фастівського району. Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Село було офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Офіційне рішення про зняття села з обліку [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Куда переехали жители эвакуированных населенных пунктов [Архівовано 26 червня 2012 у WebCite] Посилання Андріївка на старих мапах 19 століття Примітки
Comuna Boratîn, Luțk

Boratîn (în ucraineană Боратин) este o comună în raionul Luțk, regiunea Volînia, Ucraina, formată din satele Boratîn (reședința), Holîșiv, Novostav și Rovanți. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației satului Boratîn era vorbitoare de ucraineană (99,07%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Боратинська сільська рада (Луцький район)

Боратинська сільська рада Боратинської сільської об'єднаної територіальної громади (до 2017 року — Боратинська сільська рада Луцького району Волинської області) — орган місцевого самоврядування Боратинської сільської громади Волинської області. Розміщена в селі Боратин. Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Перші вибори депутатів ради та голови об'єднаної громади відбулись 29 жовтня 2017 року. Було обрано 26 депутатів ради, серед котрих (за суб'єктами висування): 15 — самовисування, 6 — УКРОП, 3 — Аграрна партія України, по одному — Об'єднання «Самопоміч» та БПП «Солідарність». Головою громади обрали позапартійного самовисуванця Сергія Яручика, чинного Боратинського сільського голову. В раді створено чотири постійні депутатські комісії: з фінансів, бюджету, планування соціально-економічного розвитку та залучення інвестицій; із земельних відносин, планування території, будівництва, благоустрою, охорони природи та екології; з депутатської етики, дотримання прав людини, законності та соціального захисту населення; з освіти, медицини, культури, молоді та розвитку фізичної культури. Історія До 16 листопада 2017 року — адміністративно-територіальна одиниця в Луцькому районі Волинської області. До об'єднання в громаду сільській раді підпорядковувались села Боратин, Голишів, Новостав, Рованці. Рада складалась з 25 депутатів, голови та виконавчого комітету сільської ради. Керівний склад Примітка: таблиця складена за даними джерела Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення сільської ради становила 2973 особи, з яких 1378 чоловіків та 1595 жінок. За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкало 3214 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання Картка ради на сайті ВРУ [Архівовано 21 червня 2020 у Wayback Machine.]
Бритавський заказник

Брита́вський зака́зник — ботанічний заказник загальнодержавного значення.. Місцезнаходження Розташований у межах Гайсинського району Вінницької області, неподалік від села Бритавка. Створений у 1990 р. Перебуває у користуванні Бершадського держлісгоспу (квартали 24-26, 39-42, 53-72, 76-100). Площа становить 3259 га (у тому числі під лісами — 3130 га). 70 % площі лісів є природного походження. Еталонні засадження — 160 га. Стиглі площі діброви і дубово-грабового лісу становлять 17 %. Історія створення Заказник утворено за висновками групи науковців під керівництвом доктора біологічних наук Т. Л. Андрієнко, яка працювала в регіоні у 1987—1989 рр.. Опис Старий грабово-дубовий ліс природного походження. Найбільш поширеними на території заказника є типові угруповання цих лісів — волосисто-осокові та зеленчукові. Охороняються вікові діброви (дуба звичайного) з домішкою ясена і сосни. Наукову цінність додає участь у деревостані дуба скельного, а в підліску — реліктового виду дерену справжнього (кизилу). Трапляються інші субсередньоморські та балканські види (на північній межі поширення): берека, калина цілолиста (гордовина), купина широколиста, плющ. Ростуть занесені до Червоної книги України 12 видів флори, у тому числі сон чорніючий, осока затінкова, цибуля ведмежа, любка дволиста, гніздівка звичайна, лілія лісова, скополія карніолійська, фіалка біла, підсніжник білосніжний та тюльпан дібровний, а також коручка пурпурова на східній межі свого поширення. Заказник є найбільшим ареалом місцезнаходження в Україні релікту третинного періоду — бруслини карликової, яка утворює значні куртини з численними популяціями, добре квітне, але через низьку життєздатність на межі свого розселення вже не плодоносить і розмножується вегетативно. Лікарські рослини представлені звіробоєм звичайним, фіалкою триколірною, первоцвітом весняним, буркуном лікарським, горицвітом весняним (адонісом). Серед тварин трапляються: свиня дика, лось, сарна, заєць-русак, лисиця, лісові птахи. У 2010 р. увійшов до складу Національний природний парк «Кармелюкове Поділля» Галерея Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Бритавський ботанічний заказник (Чечельницький район) на сайті «Вінниччина туристична»[недоступне посилання з червня 2019] Про ботанічний заказник «Бритавський» на сайті "Національний природний парк «Кармелюкове Поділля» [Архівовано 26 березня 2016 у Wayback Machine.] Визначні пам'ятки Вінниччини: Альбом / Вінниц. обл. краєзн. музей; відп. за випуск К. Висоцька. — Вінниця, 2011. — С. 10-12. Посилання БРИТА́ВСЬКИЙ ЗАКА́ЗНИК [Архівовано 12 травня 2016 у Wayback Machine.] // ЕСУ
Бродівська міська рада

Бродівська міська рада — орган місцевого самоврядування у Бродівському районі Львівської області. Адміністративний центр — місто Броди. Загальні відомості Територією ради протікає річка Суховілка (притока Стиру). Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Броди Склад ради Рада складається з 34 депутатів та голови. Керівний склад ради Примітка: таблиця складена за даними джерела Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України
Бронницький заказник

Бронни́цький зака́зник — ботанічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Могилів-Подільського району Вінницької області, біля селища Нова Григорівка. Площа 265 га. Створений у 1974 р. Підпорядкований Могилів-Подільському держлісгоспу. Охороняються рідкісні для Поділля дубові ліси з реліктовими породами дерев (дуб скельний, дуб пухнастий) та домішкою ясена звичайного, клена гостролистого, клена польового, липи серцелистої. Трапляється берека — реліктовий субсередземноморський вид на північній межі його ареалу. У розрідженому підліску — ліщина звичайна, гордовина, кизил справжній, бруслина бородавчаста, свидина криваво-червона, глід український. У травостої домінують типові неморальні види — осока волосиста, копитняк європейський, яглиця звичайна, медунка темна, маренка пахуча. Є також субсередземноморські світлолюбні рослини, які перебувають на північній межі свого поширення: горобейниця пурпурово-синя, перлівка одноцвіта, осока Мікелі, шоломниця висока, медунка м'яка, барвінок малий тощо. Низка видів занесена до Червоної книги України: лілія лісова, любка дволиста, гніздівка звичайна, коручка чемерникоподібна, коручка пурпурова та інші. У флорі заказника багато лікарських рослин. У 2010 р. увійшов до складу Регіонального ландшафтного парку «Дністер». Галерея Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Посилання БРОННИ́ЦЬКИЙ ЗАКА́ЗНИК [Архівовано 12 травня 2016 у Wayback Machine.] // ЕСУ
Будинок Капніста

Будинок Капніста — дерев'яний, одноповерховий будинок в Полтаві, на проспекті Віталія Грицаєнка, 18. Споруджений у 1805 році в стилі класицизму. Пам'ятка архітектури першої половини XIX століття — внесений до реєстру пам'яток архітектури національного значення. Історія будинку Вважається, що будинок на Велико-Петрівській вулиці був побудований на замовлення видатного поета, драматурга і громадсько-політичного діяча Василя Васильовича Капніста. Після російсько-турецької війни 1877–1878 років був подарований містом герою боїв на Шипці генералу Федору Федоровичу Радецькому. У вересні 1952 року, згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР, в будинку відкрито літературно-меморіальний музей Івана Котляревського, який знаходиться там і досі. Архітектурний ансамбль Будинок дерев'яний, одноповерховий, прямокутний у плані. Головний фасад оздоблено чотириколонним портиком доричного ордера. До центрального входу ведуть сходи обабіч бази портика. Джерела Полтавщина : енциклопедичний довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — Київ : Українська енциклопедія, 1992. — 1024 с. — ISBN 5-88500-033-6. — с. 795 Будинок Капніста. mistaua.com. 4 серпня 2011. Архів оригіналу за 9 серпня 2014. Процитовано 16 вересня 2013. Будинок Капніста. histpol.narod.ru. Архів оригіналу за 24 травня 2016. Процитовано 16 вересня 2013. Літературно-меморіальний музей І. П. Котляревського. www.tourism.poltava.ua. Архів оригіналу за 18 травня 2014. Процитовано 16 вересня 2013.
Білоцерківський гуманітарно-педагогічний коледж

Білоцерківський гуманітарно-педагогічний коледж — навчальний заклад І-ІІ ступенів акредитації державної форми власності у Білій Церкві, створений у 1985 році. Керівництво Ружицький Валерій Андрійович — директор коледжу, викладач-методист, відмінник освіти України. Освітня діяльність Коледж здійснює підготовку фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста на базі повної та базової загальної середньої освіти. У коледжі готують фахівців за спеціальностями: Випускники Полуцький Олександр Володимирович (1977—2016) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Див. також Білоцерківський національний аграрний університет Білоцерківська філія Одеської державної академії технічного регулювання та якості Білоцерківський медичний коледж Технолого-економічний коледж БНАУ Примітки Посилання Офіційна сторінка Білоцерківський гуманітарно-педагогічний коледж [Архівовано 12 травня 2019 у Wayback Machine.] Сайт repetitor.ua [Архівовано 31 липня 2017 у Wayback Machine.] Сайт Освіта в Україні
Білоцерківський медичний коледж

Білоцерківський медичний коледж — навчальний заклад І-ІІ ступенів акредитації державної форми власності у Білій Церкві. Випускники Бібік Жасміна Михайлівна (1992—2022) — сержант Збройних Сил України, учасниця російсько-української війни, яка загинула під час російського вторгнення в Україну. Зінич Ігор Вікторович (1989—2015) — солдат медичної служби Збройних сил України, Герой України. Посилання Комунальний вищий навчальний заклад «Білоцерківський медичний коледж» [Архівовано 2 травня 2014 у Wayback Machine.] Українська конфедерація журналістів. Хто є хто на Київщині. Видатні земляки 2006 — Білоцерківський медичний коледж — директор — Фуголь Володимир Васильович [Архівовано 2 травня 2014 у Wayback Machine.]