NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zaporizzsjai nemzetközi repülőtér

A Zaporizzsjai nemzetközi repülőtér (IATA: OZH, ICAO: UKDE) Ukrajna egyik nemzetközi repülőtere, amely Zaporizzsja közelében található. Éves utasforgalma 617 518 (2021) fő. Futópályák A repülőtér futópályái: 02/20 (2502 m, 42 m, beton) 02/20 (2100 m, 85 m, talaj) Forgalom Az utasforgalom az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal A repülőtér aktuális időjárása a NOAA/NWS-től Baleset- és repülőesemény-történet az Aviation Safety Network adatbázisában
Aeroporto internazionale di Zaporižžja

L'Aeroporto Internazionale di Zaporižžja (in ucraino Міжнародний аеропорт "Запоріжжя"?; in russo Международный аэропорт "Запорожье"?) (IATA: OZH, ICAO: UKDE) è lo scalo aeroportuale della città di Zaporižžja che serve il capoluogo e l'area dell'omonima oblast in Ucraina. Nell'aeroporto ha sede l'azienda di motori aeronautici Motor Sich. A maggio 2020 l'aeroporto è stato ampliato con un nuovo terminal, avente una capacità di 400 passeggeri. Il 24 febbraio 2022 l'Ucraina ha chiuso lo spazio aereo ai voli civili a causa dell'invasione russa dell'Ucraina. Statistiche PasseggeriAnno0100.000200.000300.000400.000500.000600.000700.0002004200720102013201620192022PasseggeriTraffico annuale.mw-chart-cdb19910ca6d481b3e2c812b290185d3b24fe084b457dc732f1c8f4e4ad2aa8dedf775447d9c039dc2440d2a10317ee3a4b92d5822dda0fdca3741475dbb6f56__zr802138-cls-4121675:hover{pointer-events:none}.mw-chart-cdb19910ca6d481b3e2c812b290185d3b24fe084b457dc732f1c8f4e4ad2aa8dedf775447d9c039dc2440d2a10317ee3a4b92d5822dda0fdca3741475dbb6f56__zr802138-cls-4121676:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-cdb19910ca6d481b3e2c812b290185d3b24fe084b457dc732f1c8f4e4ad2aa8dedf775447d9c039dc2440d2a10317ee3a4b92d5822dda0fdca3741475dbb6f56__zr802138-cls-4121677:hover{cursor:pointer}.mw-chart-cdb19910ca6d481b3e2c812b290185d3b24fe084b457dc732f1c8f4e4ad2aa8dedf775447d9c039dc2440d2a10317ee3a4b92d5822dda0fdca3741475dbb6f56__zr802138-cls-4121678:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-cdb19910ca6d481b3e2c812b290185d3b24fe084b457dc732f1c8f4e4ad2aa8dedf775447d9c039dc2440d2a10317ee3a4b92d5822dda0fdca3741475dbb6f56__zr802138-cls-4121679:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Aeroporto internazionale di Zaporižžja Collegamenti esterni Sito ufficiale, su ozh.aero.
Port lotniczy Zaporoże

Port lotniczy Zaporoże (IATA: OZH, ICAO: UKDE) – międzynarodowy port lotniczy położony koło miasta Zaporoże, w obwodzie zaporoskim, na Ukrainie. Od 24 lutego 2022 roku lotnisko pozostaje nieczynne z powodu inwazji Rosji na Ukrainę. 26 maja 2024 nowy terminal został zniszczony w wyniku rosyjskiego ataku rakietowego. Linie lotnicze i połączenia Przypisy Linki zewnętrzne worldaerodata.com: Port lotniczy Zaporoże. worldaerodata.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-05-05)]. fallingrain.com: Port lotniczy Zaporoże http://avia.zp.ua
Aeroportul Internațional Zaporijjea

Aeroportul Internațional Zaporijjea (IATA: OZH, ICAO: UKDE) este un aeroport din Zaporijjea, Gubernia Ekaterinoslav, Imperiul Rus ce deservește zona Zaporojia. Aeroportul a fost tranzitat în 2021 de 617.518 pasageri. Situat la o altitudine de 114 m, aeroportul dispune de 2 piste. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de 2 piste. Pista 02/20 are suprafața de beton și dimensiunile 2.502 m × 42 m. Pista 02/20 are suprafața de sol și dimensiunile 2.100 m × 85 m. Terminale Note Vezi și
Аеродром Запорожје

Међународни аеродром Запорожје (укр. Міжнародний аеропорт "Запоріжжя"; IATA: BEG, ICAO: LYBE) међународни је аеродром који се налази близу града Запорожје по коме и носи име. Историја Аеродром је основан 15. октобар 1943. године. Након завршетка рата 1945. године, аеродром је почео да обавља летове на релацији Запорожје—Москва—Запорожје, а затим Запорожје—Кијев—Запорожје. Током 70-их изведено је до 150 летова који су повезивали неколико десетина градова тада постојећег Совјетског Савеза. Данас је један од стратешких аеродрома у Украјини. Дестинације Стратистике
Катастрофа със „Су-27“ по време на авиошоу в Лвов

Катастрофата със „Су-27UB“ на Военновъздушните сили на Украйна е авиационно произшествие от 27 юли 2002 г., когато по време на акробатично представление на ниска височина самолетът се запътва към тълпа от зрители. Събитието е организирано на летище Скнилив, Лвов, Украйна, пред повече от 10 000 души по повод 60-ата годишнина на военновъздушните сили в страната. При инцидента загиват 77 души (включително 28 деца) и са ранени още 543, докато двамата пилоти Володимир Топонар и Юрий Егоров успяват да се катапултират от изтребителя, с което спасяват своите животи. Това е най-смъртоносният инцидент по време на авиошоу в историята на авиацията. След бедствието пилотите заявяват, че картата на полета, която са получили, не съответства на реалното разположение на обектите по терена. След прослушване на гласовия запис от пилотската кабина става ясно, че единият пилот пита другия: „А къде са нашите зрители?“. Според други източници пилотите реагират бавно на автоматичните предупреждения, издадени от бордния компютър. Правителството на Украйна провежда разследване, според което пилотите са виновни и началникът на военновъздушните сили е уволнен. На 24 юни 2005 г. военен съд осъжда пилота Володимир Топонар и втория пилот Юрий Егоров съответно на 14 и 8 години затвор. Освен тях съдът признава за виновни и трима други военни служители в неизпълнение на заповеди, небрежност и нарушаване на правилата за полети. Въпреки присъдите пилотите продължават да настояват, че катастрофата се дължи на технически проблеми и неправилен полетен план. Източници
Desastre de la exhibición aérea de Leópolis

El desastre de Leópolis ocurrió el sábado 27 de julio de 2002 cuando un avión caza Sukhoi Su-27 que realizaba maniobras en una exhibición aérea en Leópolis, Ucrania, se fue a tierra en donde se encontraban los espectadores. Murieron 77 personas y 543 quedaron heridas. Es el peor accidente aéreo durante una exhibición acrobática en la historia. El accidente La aeronave, pilotada por dos experimentados pilotos, realizaba maniobras a baja altura y en una de ellas el ala izquierda rozó el suelo. Milésimas de segundo después, los dos pilotos se eyectaron. El avión se estrelló contra el suelo, arrastrando sus restos contra aviones estacionados y espectadores. Ambos pilotos sobrevivieron con heridas leves y aterrizaron muy cerca del lugar del accidente. Los reportes iniciales indicaban como posibles causas del accidente el impacto de pájaros contra la aeronave y fallo en el motor. En algunos videos del accidente se puede escuchar cómo justo antes del accidente los motores del avión se silencian de repente. Otros videos, sin embargo, muestran los motores encendidos en todo momento. El presidente ucraniano Leonid Kuchma culpó públicamente a los militares por el desastre y el comandante de la Fuerza Aérea Ucraniana, Volodymyr Strelnykov se vio obligado a dimitir. El ministro de defensa Volodymyr Shkidchenko presentó su renuncia, pero Kuchma la rechazó. Los expertos propusieron como posibles causas del accidente: Error del piloto. Fallo del motor. Violación de las reglas de vuelo por la tripulación o por el coordinador de tierra. Plan de vuelo inapropiado, en especial mala relación entre la zona de maniobras y la zona de espectadores. Tanque de combustible lleno, lo que hizo más lento y difícil de controlar al avión. El 24 de junio de 2005, una corte militar sentenció a los pilotos de la aeronave, Toponar y Yegorov, a 14 y 8 años de cárcel respectivamente. La corte encontró culpables a los pilotos y a otros tres oficiales por negligencia y violación de las reglas de vuelo. Los tres oficiales condenados fueron sometidos a penas de entre 6 y 4 años de prisión. Aunque los pilotos han sido condenados (Toponar ha apelado la sentencia), queda la pregunta de si hubieran podido evitar algo dada la secuencia de fallos implícitos en el accidente. Murieron 77 personas, incluidos 28 niños. Más de 350 espectadores resultaron heridos, algunos sufrieron graves trastornos mentales por lo que vieron.​ Véase también Accidente de aviación Anexo:Accidentes más graves de aviación (1953-presente) Anexo:Accidentes por fabricante de la aeronave Anexo:Accidentes e incidentes notables en la aviación militar Accidentes en demostraciones aéreas Accidente aéreo en las Carreras Aéreas de Reno de 2011 Desastre de Ramstein Accidente aéreo de Santa Ana Otros accidentes aéreos con muchos muertos en tierra Vuelo 1862 de El Al Accidente de avión de Air Africa 1996 Vuelo 742 de Viasa Vuelo 4226 de EAS Airlines Referencias Enlaces externos Video del accidente en Google Diferentes tomas del accidente Noticia del día del accidente
Katastrofa lotnicza we Lwowie

Katastrofa lotnicza we Lwowie – katastrofa lotnicza, która miała miejsce 27 lipca 2002 w czasie pokazów lotniczych na lotnisku Skniłów (obecnie Port lotniczy Lwów). Podczas pokazów akrobacji ciężki myśliwiec Suchoj Su-27 należący do zespołu Ukrainian Falcons rozbił się o płytę lotniska. W następstwie katastrofy zginęło 77 osób, a 543 zostały ranne. Przebieg Samolot był pilotowany przez dwóch pilotów. Podczas akrobacji na małej wysokości pilot stracił kontrolę nad samolotem, który uderzył w ziemię i wpadł w tłum ludzi, gdzie nastąpiła eksplozja i pożar paliwa. Piloci katapultowali się z maszyny już po kontakcie z ziemią i doznali niegroźnych obrażeń na skutek przeciążeń. Zginęło 77 osób, w tym 28 dzieci. Ponad 350 widzów zostało rannych, niektórzy cierpieli na poważne zaburzenia psychiczne po tym, co zobaczyli. Następstwa katastrofy Prezydent Ukrainy Łeonid Kuczma publicznie obwiniał wojsko za katastrofę oraz odwołał szefa sił powietrznych gen. Wiktora Strelnikowa i kilku wyższych oficerów. W dniu tragedii ówczesny minister obrony Ukrainy Wołodymyr Szkydczenko złożył dymisję, lecz nie została ona przyjęta. 24 czerwca 2005 sąd wojskowy skazał pilota Wołodymyra Toponara oraz drugiego pilota Jurija Jehorowa na odpowiednio czternaście i osiem lat pozbawienia wolności. Sąd uznał, że piloci oraz trzej inni urzędnicy wojskowi byli winni niestosowaniu się do nakazów, zaniedbań oraz naruszenia zasad bezpieczeństwa lotu. Dwóch z trzech urzędników zostało skazanych na okres do sześciu lat pozbawienia wolności, ostatni otrzymał cztery lata. Ponadto Wołodymyr Toponar otrzymał nakaz zapłaty 7,2 miliona hrywien ($ 1,42 miliona; € 1,18 miliona) w ramach rekompensaty dla rodzin ofiar, natomiast Jehorow 2,5 miliona hrywien. Instruktor lotów został zwolniony z odpowiedzialności, ze względu na brak dowodów. Po wyroku Toponar ogłosił, że planuje odwołanie się od niego, twierdząc, że wypadek był spowodowany problemami technicznymi oraz nieprawidłowym planem lotów. Przypisy
Monaster Zaśnięcia Matki Bożej w Odessie

Monaster Zaśnięcia Matki Bożej – prawosławny męski klasztor w Odessie, w jurysdykcji eparchii odeskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Monaster powstał na ziemiach przekazanych eparchii jekaterynosławskiej przez mołdawskiego szlachcica Aleksandra Teutula. W 1814 metropolita jekaterynosławski Gabriel wzniósł w tym miejscu siedzibę biskupów, zaś w 1816 drewnianą cerkiew Zaśnięcia Matki Bożej. Zgodnie z życzeniem fundatora rozpoczął również wznoszenie latarni morskiej, którą ostatecznie ukończyły świeckie instytucje. Dom biskupi w Odessie rozbudowywał po śmierci metropolity Gabriela jego następca, arcybiskup Dymitr. W 1824 Świątobliwy Synod Rządzący podjął decyzję o przekształceniu domu w monaster. W 1825 na miejscu dotychczasowej drewnianej cerkwi wzniesiono murowany sobór pod tym samym wezwaniem. W 1834 w kompleksie klasztornym powstała kolejna świątynia – cerkiew Ikony Matki Bożej „Życiodajne Źródło”, a następnie również cerkiew św. Mikołaja. Od 1837 monaster był siedzibą biskupów chersońskich, stale rezydujących w Odessie. Od 1880 godność przełożonego klasztoru tradycyjnie sprawował jeden z biskupów pomocniczych eparchii chersońskiej. Po rewolucji październikowej monaster został skonfiskowany Rosyjskiemu Kościołowi Prawosławnemu, zaś w 1922 zamknięty. Po 1936 sobór Zaśnięcia Matki Bożej został zniszczony. Po ponownym otwarciu monasteru w 1944 dokonano powtórnego poświęcenia cerkwi Ikony Matki Bożej „Życiodajne Źródło”, zmieniając wezwanie na to, które nosił zrujnowany sobór. W 1953 na miejscu dawnej głównej cerkwi klasztornej wzniesiono drewnianą kaplicę-źródełko. Wcześniej, w 1946, monaster w Odessie stał się letnią rezydencją patriarchów moskiewskich i całej Rusi z prawem tytułowania się monasterem patriarszym. W 1961, gdy prawosławne seminarium w Odessie straciło swoje wcześniejsze obiekty w centrum miasta, jego siedzibą stał się właśnie klasztor Zaśnięcia Matki Bożej. Od 1965 w monasterze rezydował biskup odeski, który zarazem stał się honorowym przełożonym wspólnoty. W 1967 w pokojach patriarszych urządzono domową cerkiew Świętych Sergiusza i Nikona z Radoneża. W okresie sprawowania urzędu biskupa odeskiego przez Agatangela (Sawwina) w monasterze powstała nowa dzwonnica z cerkwią nadbramną Świętych Borysa i Gleba oraz sobór Ikony Matki Bożej „Życiodajne Źródło”. Monaster jest ośrodkiem kultu mnicha Kukszy Odeskiego. Przypisy
Успенський чоловічий монастир (Одеса)

Успенський чоловічий монастир — монастир УПЦ (МП) в Одесі, розташований в районі 16-ї станції Великого Фонтану, на мису. Історія На початку XIX століття ввечері у маєтку багатого молдовського поміщика Олександра Теутула на краю схилу, понад берегом моря розпалили багаття. Невелике грецьке судно, що заходило в Одесу, прийнявши відблиски вогню за світло маяка, збилося з курсу й сіло на мілину. В результаті загинуло кілька людей. Олександр Теутул у 1813 році передав свій фантастичний маєток (дві ділянки по 25 десятин) Російській православній церкві. Згодом на цих землях з'явилася садиба Кишинівського архієрея, а потім — штатний монастир. Тоді ж була збудована кам'яна церква в ім'я Успіння Пресвятої Богородиці й маяк. 1 червня 1824 року монастир затверджений до розряду другокласних. З приходом радянської влади монастирське майно, всі цінності й святині були конфісковані у допомогу голодуючим, а храм висаджено в повітря. Відродження монастиря почалося у 1944 році, а у 1946 році тут відкрилася Одеська духовна семінарія. 28 січня 2026 року будівлі на території монастиря були пошкоджені під час атаки Одеси, одна будівля частково зруйнувана. Монастирський храм У храмі є рака із чудотворними мощами преподобного Кукші Одеського (залишок життя старець провів у монастирі, а після перепоховання його нетлінні мощі якийсь час спочивали на монастирському цвинтарі) ікона Божої Матері «Млєкопітатєльниця», привезена в Одесу з Афона ікона «Явлення Божої Матері преподобному Сергію Радонезькому» ковчег з мощами апостола Андрія Первозваного, що вважається небесним заступником Одеської духовної семінарії. Примітки Посилання Одесский Свято-Успенский мужской монастырь (рос.) Література та джерела Одесский Успенский монастырь // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). — СПб., 1890—1907. (рос. дореф.)
Park Krajobrazowy Czartowska Skała

Park Krajobrazowy "Czartowska Skała" (ukr.: Лісовий заказник "Чортова Скеля" - Lisowyj zakaznik "Czortowa Skielja") – obszar chroniony o znaczeniu lokalnym, położony na Ukrainie. Leśny rezerwat we Lwowie o pow. 353 ha, założony w 1984 r., leży w rejonie łyczakowskim, wokół wzgórza ostańcowego Czartowska Skała (409,0 m n.p.m.), porośniętego lasem bukowym i bukowo-sosnowym. Występują tu: gnieźnik leśny, buławnik wielkokwiatowy, kruszczyk szerokolistny, listera jajowata, podkolan biały, obuwik pospolity oraz kukułka szerokolistna. Linki zewnętrzne Лісовий заказник "Чортова Скеля" (ukr.) Bibliografia Roztocze. Środowisko przyrodnicze, JanJ. Buraczyński (red.), Lublin: Wydaw. Lubelskie, 2002, s. 327, ISBN 83-87399-10-8, OCLC 749533923 .
Чёртова Скала (заказник)

Чертова Скала — лесной заказник местного значения. Расположен в пределах Лычаковского района Львова, южнее села Лисиничи и к западу от города Винники. Площадь природоохранной территории 353 га. Создан в 1984 г. Управляющая организация — Винниковское лесничество. Основными задачами заказника являются сохранение ценных буковых и буково-сосновых лесов с живописными ландшафтами и скалами. Заказник расположен в пределах Львовского плато, в Винниковском лесопарке, в районе памятника природы Чотовы (Чёртовы) скалы — эрозионного останца верхнетортонских песчаников с живописной вершиной. Вся территория лесного массива характеризуется живописными ландшафтами, также выделены генетические резерваты буковых лесов. Территория расположена в лесопарковой части зеленой зоны г. Львова. Фотогалерея Источники Лісовий заказник «Чортова Скеля»
Чортова Скеля

Чо́ртова Ске́ля — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Личаківського району Львова, на південь від села Лисиничі і на захід від м. Винники. Площа природоохоронної території 353 га. Створений 1984 року. Перебуває у підпорядкуванні ДП «Львівський лісгосп», Винниківське лісництво. Основними завданнями заказника є збереження цінних букових, дубових, граба і буково-соснових лісів з мальовничими ландшафтами та скелями. Заказник розташований у межах Львівського плато, у Винниківському лісопарку, в районі пам'ятки природи — Чотові скелі, які є ерозійними останцями верхньотортонських пісковиків з мальовничою вершиною. Вся територія лісового масиву характеризується мальовничими ландшафтами; тут також виділені генетичні резервати букових лісів. Територія розташована в лісопарковій частині зеленої зони Львова. Світлини Джерела Лісовий заказник «Чортова Скеля»
Czartowska Skała (Ukraina)

Czartowska Skała – szczyt w paśmie Gołogór na Ukrainie. Według stanu z 1881 górował nad Lesienicami i Winnikami. Liczył 425,41 m wysokości. Według stanu z 1909 była oddalona o godzinę drogi od Rogatki Łyczakowskiej we Lwowie. Czartowska Skała była wtedy jednym z najwyższych szczytów w okolicach tego miasta, a przewyższa ją jedynie kopiec na Wysokim Zamku. Wzgórze było zalesione aż po wierzchołek. W partiach szczytowych widoczne skały z wapnistego piaskowca, z których największa o wysokości 15 m, była miejscowo nazywana „kazalnica czartowska”. W przeszłości na polach u podnóża szczytu były toczone bitwy. W 1909 członkowie stowarzyszenia „Gwiazda” ze Lwowa na szczycie skały postawili żelazny krzyż oraz tablicę na kamieniu o treści „3 Maja” oraz na skale tablicę upamiętniającą bohaterów bitwy pod Racławicami. Uroczystość poświęcenia tablicy i krzyża odbyła się 10 czerwca 1909 po tym, jak dwa miesiące wcześniej „hajdamacy” dokonali ich zniszczenia. Konsekracji dokonał ks. bp Władysław Bandurski. Przypisy
Чёртовы скалы (Львов)

Чёртовы (Четовы) скалы — группа скал, а также холм и памятник природы местного значения. Расположены у южной окраины села Лисиничи (Львовский район, Львовская область), между городами Львовом и Винники, в пределах Винниковского лесопарка. Скалы расположены на вершине лесистого холма (высота 414 м над у.м.) и на его северных склонах, которые крутыми уступами обрываются в сторону села Лисиничи. Максимальная высота скал — до 20 м. Скалы состоят из верхнетортонских песчаников (которым уже более 10 млн лет) и когда-то были выше. В течение последних веков здесь добывали камень для строительства и мощения дорог. Центральная скала, расположенная на самой вершине холма, невысокая, у своего подножия имеет небольшой грот (очевидно, рукотворный). Некоторые другие скалы используются альпинистами для тренировок. Вся скальная группа очень живописна, и из-за легкодоступности и близости ко Львову является любимым место отдыха львовян. К скалам можно подняться из села Лисиничи, от автодороги Львов — Винники (от остановки «Винниковское озеро», ок. 2 км), либо по железной дороге от дрожжевого завода. Археология Львовская областная экспедиция Института украиноведения им. Ивана Крипякевича НАН Украины в 1973 году открыла и обследовала урочище Чёртова скала и площадки перед ним. В верхнем горизонте зафиксированы материалы XVIII—XX вв., а также фрагменты посуды эпохи раннего железа (скифский период) и многочисленные кости животных, в частности одомашненных. В горизонте II на глубинах от 50-65 см до 135—140 см обнаружены останки только диких животных (оленя благородного и северного, лисы, барсука, птиц и т. д.) и кремнёвые изделия, скребки и ножи. Датирование по С14 показало возраст этих находок — 8500 лет от наших дней. В горизонте III (от 135—140 до 200—205 см от поверхности) найдены останки мамонта, северного оленя, птиц, других животных, а из кремнёвых изделий — скребки, резцы и ножи (13 500 лет назад). В горизонте IV обнаружены кости мамонта, северного оленя, первообытного коня и других животных, а из каменных и костяных изделий — скребло, ножи и проколки. Комплекс датирован поздним палеолитом (27 200 лет назад). По мнению археологов, под скалой было древнейшее поселение на территории Львова — охотничий лагерь. Он существовал раньше, чем Кирилловская стоянка в Киеве (19 тысяч лет назад) и поселения на улице Спажистий в Кракове (25 тысяч лет назад). Древние охотники охотились на территории нынешнего Львова на мамонтов, пещерных медведей и львов. В верхних отложениях в навесе Львов VII обнаружены также остатки материальной культуры времён галицко-волынского князя Даниила и его сына Льва. Источники Байцар Андрій. Чортова скеля: дім легенд і загадка історії //Винниківський вісник № 403, лютий-брезень 2012 р. Крип’якевич І. Історичні проходи по Львові. — Львів : Каменяр, 1991. — C. 167 Лаба В. Історія села Лисиничі від найдавніших часів до 1939 р. — Львів, 2004. — C. 84
Дунайська СЕС

Дунайська — сонячна електростанція. Розташована в південній частині Одеської області поблизу м. Арциз. Електростанція будувалась у дві черги. Перша піковою потужністю 21 МВт була здана в експлуатацію у вересні 2012 року, друга — в червні 2013 р. Сонячна електростанція складається з 182 380 полікристалічних фотоелектричних модулів, 40 станцій інвертора і близько 645 кілометрів кабелю. Загальна потужність електростанції «Дунайська» становить 43,14 МВт, площа земельної ділянки, на якій розташована електростанція, — 80 га. Виробництво електроенергії має сягнути — 54,4 млн кВт-годин на рік. Пікової потужності буде достатньо для того, щоб забезпечити електроенергією всю Арцизьку міську громаду. Крім того, станція має змогу виробляти електроенергію і у похмурі дні, та навіть взимку. Плановий коефіцієнт використання встановленої потужності — 0,15. В ході будівництва станції в економіку регіону інвестовано близько 900 млн грн. На стадії монтажу електростанції було організовано понад 500 робочих місць. Обслуговують електростанцію 5 осіб. Будівництво здійснювала австрійська група компаній «Activ Solar», за фінансової участі Китаю. Див. також Сонячна енергетика України Список електростанцій України Примітки Посилання «Дунайська СЕС-1» отримала «зелений тариф» на виробництво електроенергії[недоступне посилання з липня 2019] В Одеській області відкрита сонячна електростанція «Дунайська» [Архівовано 25 січня 2014 у Wayback Machine.] Відкриття Дунайської сонячної електростанції
Храм Покрова Пресвятой Богородицы (Донецк)

Храм Покрова Пресвятой Богородицы — действующий грекокатолический храм города Донецк, освящённый в 2003 году. При храме работает воскресная школа и проходят катехизационные встречи. История 23 ноября 1994 года было освящено место для будущего храма, однако строительство не началось. Позже Мария Иосиф де Вольф из Германии хотел построить здесь Марианский центр, но из-за финансовых трудностей у него ничего не вышло. Поэтому на этой земле начали строить храм Покрова Пресвятой Богородицы. Храм строился на пожертвования. В 2003 году строительство закончилось. 3 августа 2003 года церковь освятили. Примечания