NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Пирятинский национальный природный парк

Пиря́тинский национа́льный приро́дный парк (укр. Пирятинський національний природний парк) — природоохранная территория на Украине, в рамках Лубенского района Полтавской области. Расположен в долине реки Удай. Парк создан с целью сохранить, восстановить и эффективно использовать природные комплексы и объекты, имеющие особую природоохранную, оздоровительную, историко-культурную, научную, образовательную и эстетическую ценность. История Природный парк создан 11 декабря 2009 года согласно Указу Президента Украины Виктора Ющенко с целью сохранения ценных природных и историко-культурных комплексов и объектов. Территория национального природного парка «Пирятинский» согласована в установленном порядке, включено 12028,42 га земель государственной собственности, в том числе 5555,14 гектаров земель запаса, которые предоставляемых национальному природному парку в постоянное пользование, и 6473,28 гектаров земель, которые включаются в состав национального природного парка без изъятия. Процесс создания Согласно указу президента Кабинет министров Украины должен: Обеспечить: решение вопроса относительно образования администрации национального природного парка «Пирятинский» и обеспечение её функционирования; утверждение в трёхмесячный срок в установленном порядке Положения о национальном природном парке «Пирятинский»; подготовку в течение 2010—2011 годов материалов и решение в соответствии с законодательством вопроса относительно предоставления 5555,14 гектаров земель в постоянное пользование национальному природному парку «Пирятинский», а также разработку проекта землеустройства по отводу земельных участков и проекта землеустройства по организации и установлению границ территории национального природного парка, получения государственных актов на право постоянного пользования земельными участками; разработку в течение 2010—2012 годов и утверждение в установленном порядке Проекта организации территории национального природного парка «Пирятинский», охраны, воссоздания и рекреационного использования его природных комплексов и объектов; предусматривать во время доработки проекта Закона Украины «О Государственном бюджете Украины на 2010 год» и подготовки проектов законов о Государственном бюджете Украины на следующие годы средства, необходимые для функционирования национального природного парка «Пирятинский». Галерея Ссылки НПП «Пирятинський» офіційний сайт . Архивировано 4 августа 2016 года. Текст закона на веб-сайте Верховной Рады Украины СЕРДЦЕ УКРАИНЫ Из серии «Новый взлет природно-заповедного дела на Украине» . Архивировано 6 июня 2012 года. Національний природний парк Пирятинський . Архивировано 5 апреля 2016 года.
Писаний Камінь

Пи́саний Ка́мінь — геологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розміщена у Верховинському районі Івано-Франківської області, на північ від села Верхній Ясенів і за кілька кілометрів на південний схід від села Буковець та Буковецького перевалу. Площа природоохоронної території 5 га. Перебуває у відання Верховинського МГЛ[джерело?]. Писаний Камінь — група мальовничих скель. Величезні брили пісковику починаються з північного заходу з каменів заввишки 2–3 м і тягнуться ланцюгом (бл. 80 м) на південний схід, переходячи у масивні моноліти заввишки до 20 м. Верх каменів утворює горизонтальну площину. Свою назву Камінь одержав від карбів (петрогліфів), найдавніший з яких походить з часів Київської Русі. За деякими припущеннями, в минулому на скелях було язичницьке капище. Залишками капища вважають дев'ять круглих виїмок-чаш, які вирубані в камені. На внутрішніх стінках окремих заглибин збереглися виразні сліди видовбування якимось гострим предметом. Дно деяких із них має ознаки випаленого каменю. Поміж «чашами» і довкола них є понад 30 символічних малюнків петрогліфів. Писаний Камінь — цікава історична та геологічна пам'ятка. Зі скель розгортається велична панорама гірських хребтів і вершин. Тут часто бували Іван Франко, Леся Українка, Михайло Коцюбинський та інші діячі української культури. Легенда про Писаний Камінь Галерея Посилання Писаний Камінь Писаний Камінь (відео) Джерела Писаний Камінь Легенди в камені - Писаний камінь Писаний камінь (текст, фото) Писаний Камінь
Плехівський заказник

Пле́хівський зака́зник — гідрологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Лубенського району Полтавської області, на схід/південний схід від села Плехів. Площа 500 га. Статус присвоєно згідно з Постановою РМ УРСР № 132 від 25.02.1980 року. Перебуває у віданні: Плехівська сільрада. Землі заказника є типовим заплавним комплексом річки Сули (і частково Оржиці), велику частину якого займають болота, луки та озера. Є прибережно-водна, водна, болотяна, лугова рослинність. Береги боліт поросли очеретом звичайним і рогозом вузьколистим, рідше широколистим і кугою озерною. Деякі чагарники сягають 5 м заввишки. Трапляється лепешняк великий, чистець болотний, щавель водяний, очеретянка звичайна, підмаренник болотяний, рдесник, кушир темно-зелений, а також рідкісний вид — вольфія безкоренева. Є багато лікарських трав: лепеха болотяна, водяний перець, живокіст лікарський тощо. У заказнику ростуть також глечики жовті і два види латаття (латаття біле і латаття сніжно-біле), які є реліктовими для України та охороняються законом. З тварин тут водяться: лось, лисиця звичайна, куниця кам'яна, кабан й інші. Проживає 240 видів наземних хребетних, 14 з них занесені до Червоної книги України, 6 видів занесено до Європейського червоного списку, а 23 види вважаються регіонально рідкісними. Багатий видовий склад птахів — 185 видів. Тут водяться лебідь-шипун, мала біла чапля, шуліка чорний та інші. Входить до складу Нижньосульського національного природного парку. Галерея Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Плисив Яр

Плисив Яр (укр. Плисів Яр) — ботанический заказник местного значения на Украине. Расположение Заказник расположен на территории Гребёнковского района Полтавской области. Находится в 3 километрах к югу от села Овсюки. Описание Площадь заказника составляет 10 га (0,1 км2). Образован по решению Полтавского областного совета от 27 октября 1994 года. Статус природоохранной территории присвоен с целью сохранения растительного мира разветвленной балочной системы. На территории заказника зарегистрировано 20 редких видов животных. Галерея Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Плисив Яр
Плисів Яр

Пли́сів Яр — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований за 3 км на південь від села Овсюки Гребінківського району Полтавської області. Площа 10 га. Створений згідно з рішенням Полтавської обласної ради від 27 жовтня 1994 року. Статус надано для збереження ділянки природного яру правого схилу долини річки Суха Оржиця з типовою рослинністю лісостепової зони України. Галерея Примітки Джерела Плисів Яр На сайті міста Гребінка
Площа Богдана Хмельницького (Черкаси)

Пло́ща Богда́на Хмельни́цького — одна з центральних площ міста Черкаси. Утворюється як розширення по бульвару Тараса Шевченка (у зворотному напрямку) між вулицями Митницькою та Богдана Хмельницького. Навесні 2012 року на площі почалась капітальна реконструкція - ведуться роботи з будівництва нового фонтану, оновлюється покриття площі шляхом заміни на тротуарну плитку, оновлюється фасад палацу культури. Був оголошений конкурс на заміну фасадного панно. Весь ремонт має бути закінчено до святкування Дня незалежності. Транспорт Тролейбуси: 1, 1а, 7, 7а, 8, 8р, 10, 11, 12 Маршрутні таксі: 4, 7, 9, 12, 20, 22, 25, 27, 28, 29, 30, 31 Об'єкти На площі розташовані: пам'ятник Богданові Хмельницькому палац культури «Дружба народів» фонтан Галерея
Площа Ринок, 22

Будинок № 22 площі Ринок у Львові. Історія Будинок на пл. Ринок, 22 побудований у XVI ст. на місці давньої кам'яниці, яка належала Павлу Єльонку , який був львівським бурмістром під час епідемії 1558 р. Кам'яниця належала також Маєрановським і Шліхтинам. Частина будинку належала деякий час до цеху кушнірів. У 1767 р. її викупив ксьондз Мікульський. У 1870-х рр. будинок належав Марії Герміні Малльнер. У кінці XIX ст. – на початку ХХ ст. кам'яниця належала власникам Джоелю Бардаху та Марії Франкель. 3 червня 1892 р. маґістрат затвердив проєкт реконструкції триповерхового будинку на пл. Ринок, 22 (архітектор Альфред Каменобродський). У 1893 р. проєкт фасадів триповерхової кам'яниці на пл. Ринок, 22 на кошти власників Джоеля Бардаха та Марії Франкель виконав архітектор Міхал Фехтер. Проєкт на виконання отвору для встановлення ліфта та залізних сходів у крамниці Марії Франкель виконав у 1911 р. архітектор Іван Левинський. У 1930-х рр. будинок належав Бардашу Генрику. Станом на 2010 р. будинок в основному використовується як житловий (помешкання на 1—4 поверхах). Цокольний поверх займає відділення № 30 «UniCredit Bank». Архітектура Будинок зведений на північному боці площі Ринок, в наріжний. Побудований з цегли, тинькований, чотириповерховий, в плані прямокутний. Фасади від пл. Ринок та від вул. Галицької зведені у кінці XIX ст. у стилі еклектики. Перший і другий поверхи будинку рустовані лінійним рустом, прорізані великими прямокутними вікнами. Третій і четвертий поверхи почленовані плоскими пілястрами, завершеними на третьому поверсі іонічними капітелями, на четвертому — корінфськими. На рівні третього поверху виступають балкони з ліпним огородженням на таких же кронштейнах; на рівні четвертого балкони мають металеві ажурні огородження і ліпні кронштейни. Вікна третього і четвертого поверхів — прямокутні, завершені архівольтами та прикрашені замковими каменями. Фасади завершені профільованим карнизом з модульонами, рядом сухариків та іонічним поясом та балюстрадою з балясин. На даху поміщені люкарни, завершені трикутними сандриками і прорізані прямокутними вікнами з архівольтами. Примітки
Плютовище (Чорнобильський район)

Плютовище (до поч. ХХ ст. Плитовище) — колишнє село в Іванківському районі Київської області України, яке зникле після аварії на Чорнобильській АЕС. Розташоване за 8 км від колишнього райцентру та за 24 км від ЧАЕС. Знаходиться на правому березі р. Прип'ять. Історія Походження назви не встановлене. Перші згадки про село датовані сер. 19 століття. 1864 року у селі проживало 65 мешканців, було 10 дворів, а 1887 — вже 96 мешканців. 1900 року у власницькому селі (належало Адаму Гуляницькому) проживало 100 мешканців, було 24 двори. Мешканці займалися землеробством. За 1 версту знаходилася пароходна пристань Плитовище (Пристань проіснувала до самої аварії.), при якій постійно мешкало 11 службовців, був 1 двір. Село та пристань підпорядковувалися Чорнобильській волості. У радянський час село підпорядковувалося Опачицькій сільській раді Чорнобильського району. Складалося з єдиної вулиці, що простягалася з заходу в бік річки. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 77 мешканців, було 37 дворів. Село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Мешканці села після аварії на ЧАЕС були відселені у село Нові Опачичі Макарівського району. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Село було офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных пунктов Киевской губернии. К., 1900. Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з квітня 2019] http://chernobylpeople.ucoz.ua/publ/chernobylskij_rajon/naselennye_punkty/kuda_pereekhali_zhiteli_ehvakuirovannykh_naselennykh_punktov/18-1-0-112 [Архівовано 26 червня 2012 у WebCite] Примітки
Пожежна частина № 33 (Київ)

Пожежна частина №33 — самостійна державна пожежна частина, у Деснянському районі Києва. Утворена у 1988 році, відкрита — у 1995 році. Розташована за адресою — вулиця Кубанської України, 4а. З червня 2006 року пожежну частину очолює полковник служби цивільного захисту Станіслав Кубашевський. Історія Утворена у 1988 році при розділі районів Києва, коли був створений новий Ватутінський район (з 2001 року — Деснянський). Тоді, пожежна частина розташовувалась на першому поверсі гуртожитку Київського торговельно-економічного університету по вулиці Мілютенка, 8. У грудні 1993 року було виділено земельну ділянку для будівництва нового пожежного депо на шість виїздів по вулиці Кубанської України (тоді Маршала Жукова), 4а. Урочисте відкриття відбулося 20 грудня 1995 року. 1997 року, в результаті штатних змін був створений загін державної пожежної охорони №12, куди увійшли 33-я самостійна державна пожежна частина та 12-та підпорядкована пожежна частина по охороні ВАТ «Радикал». Наступному року 12-ЗДПО скоротили, залишивши лише 33-СДПЧ. До складу підрозілу увійшли: 12-й окремий пост та пожежний корабель. У червні 2002 року пожежний корабель було підпорядковано 14-СДПЧ, Подільський район. У грудні 2004 року було створено Деснянське районне управління ГУМНС України в місті Києві, до складу якого увійшли 33-СДПЧ, 12-ОПДПО та 45 ППЧ по охороні ТЕЦ-6. Підрозділ очолювали 1988—93 — Олександр Коріненко, майор внутрішньої служби; 1993—00 — Олег Левченко, підполковник внутрішньої служби; 2000—01 — Анатолій Компанець, підполковник внутрішньої служби ; 2001—06 — Олег Левченко, полковник внутрішньої служби; з червня 2006 — Станіслав Кубашевський, полковник служби цивільного захисту. Відзнаки 1998 року при гасінні пожежі на складах паливно-мастильних матеріалів ТОВ «КЛО», за проявлену мужність був відзначений почесною грамотою Міністра внутрішніх справ України водій-командир відділення 33 — СДПЧ старший сержант внутрішньої служби П.М. Вікаренко. При ліквідації пожежі в складських приміщеннях Міністерства оборони, за адресою пров. Саперно-Слобідський, 3, де зберігалися сильно діючі отруйні речовини, відділення частини на чолі з командиром відділення прапорщиком внутрішньої служби Віталієм Бутом виявило сміливість та рішучість. За ці дії особовий склад відділення було нагороджено грошовою премією, а Віталій Бут наказом Міністра внутрішніх справ нагороджений Почесною грамотою МВС України. 2002 року начальник караулу старший лейтенант внутрішньої служби Сергій Атрощенко посів 1-ше місце в Україні на змаганнях за звання «Найкращого молодого працівника» та став найкращим начальником караулу країни. Посилання Пожежно-рятувальна служба міста Києва[недоступне посилання з листопадаа 2019] (укр.)
Покровська церква (Кожанка)

Покровська церква у Кожанці — дерев'яний православний храм у смт Кожанці Фастівського району Київської області. Один із найстаріших на Фастівщині храмів і цінна пам'ятка народної архітектури. У деяких джерелах фігурує як Свято-Миколаївська; є дані, що таку назву вона мала до 1918 року. Збудована в 1758 році. Згідно з переказом, кошти на будівництво дали гайдамаки. Метричні книги, клірові відомості, сповідні розписи церкви св. Миколая с. Кожанка (приписне с.* Зубарі) XVIII ст. - Білоцерківської округі Київського нам., з 1797 р. Васильківського пов. Київської губ.; ХІХ ст. - Кожанської волості Васильківського пов. Київської губ. зберігаються в ЦДІАК України. http://cdiak.archives.gov.ua/baza_geog_pok/church/kozh_001.xml [Архівовано 4 січня 2019 у Wayback Machine.] За даними Л.Похілевича (Сказання про населені місцевості Київської губернії, 1864 р. - Біла Церква: Видавець О.В.Пшонківський, 2005) - с.402: Церква дерев'яна, невідомо в якому році побудована, але після 1746 р., тому що за списками церков цього і 1740 р. вона не значиться. Припустимо, що церква була переосвячена у Другу світову, або пізніше на честь Покрова Пресвятої Богородиці. Звертають увагу, що до московсько-большевицької окупації в с. КОЖЕНИКИ Васильківського повіту була церква Покрова Пресвятої Богородиці Опис Церква розташована на узвишші в центральній частині селища. Вона стоїть на кам'яному фундаменті й має три куполи. Пізніше храм був розширений за рахунок невисоких прибудов з півдня та півночі, а з заходу — тамбуром. Зруби перекриті восьмигранними куполами без барабану, що робить силует будівлі дещо приземленим. Нахилені всередину (а подекуди і врізнобіч) стіни, криволінійні обриси, деяка приземкуватість надають храмові привабливої архаїчності, таким чином він виглядає мальовничо і гармонійно, на всі свої понад 250 років. Чеканка по блясі, якою покрито церкву, трішечки згладжує дисонанс «дерево-метал». Незвичайність композиції будівлі дозволяє її віднести до цікавих пам'яток дерев'яної архітектури Правобережної України. Виноски Джерела та посилання Кожанка. Покровська церква, 1758 [Архівовано 22 вересня 2010 у Wayback Machine.] на сайті «Дерев'яні храми України» Покровська церква, 1758 р. [Архівовано 27 вересня 2020 у Wayback Machine.] // Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. в 4-х томах (за ред. Жарікова Н. Л.), К.: «Будивэльнык», 1983–1986 (електронна версія), Том 1, стор. 146 (рос.) Маленков Р., Година О. Дванадцять маршрутів Київщиною. К., «Грані-Т», 2008, с. 55
Iglesia de la Intercesión (Nizhyn)

La iglesia de la Intercesión (en ucraniano: Покровська церква) es un templo ortodoxo ucraniano que se sitúa en Nizhyn, en el óblast de Chernígov de Ucrania.​ El templo es un ejemplo de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII.​ Historia La iglesia de la Intercesión, de ladrillo, se construyó entre 1757 y 1765 a expensas de una comunidad religiosa. Originalmente, la iglesia estaba coronada por una alta cúpula de dos arcos, típica de la arquitectura barroca ucraniana de los siglos XVII y XVIII. En el siglo XIX, se erigió un hermoso campanario de dos niveles al oeste de la iglesia, que complementaba a la perfección el conjunto arquitectónico. En la década de 1960, la iglesia fue clausurada por orden de las autoridades locales y la comunidad religiosa fue expulsada a la calle. El iconostasio fue destruido, los iconos destrozados y los libros litúrgicos quemados. Finalmente, en marzo de 1993, la iglesia fue devuelta a la comunidad religiosa de la Iglesia ortodoxa ucraniana. La restauración de la iglesia comenzó en 1997 y fue llevada a cabo hasta 2001, cuando se consagró. Arquitectura Se trata de una iglesia tetraconcha, con un volumen central, generalmente cuadrado, coronado por una cúpula alta, con estructuras semicirculares mucho más estrechas y bajas, "conchas", adosadas a él en los cuatro lados​ Galería Referencias Enlaces externos
Покровская церковь (Нежин)

Покровская церковь — православный храм и памятник архитектуры национального значения в Нежине. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 24.08.1963 № 970 «Про упорядочение дела учёта и охраны памятников архитектуры на территории Украинской ССР» («Про впорядкування справи обліку та охорони пам'ятників архітектури на території Української РСР») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 829. Установлена информационная доска. Описание Церковь построена в период 1757-1765 годы в стиле барокко. Каменный, центрический храм с четырёхлепестковым планом (тетраконх). К кубическому центральному объёму с четырёх сторон примыкают апсиды (выступы полуциркульные в плане), которые ниже от основного объёма. Кубический объём венчается куполом. В середине сохранилась живопись конца XVIII века. В 1-й половине XIX века с западной части пристроена двухъярусная ампирная колокольня со шпилем. Непосредственно восточнее расположена «тёплая» Николаевская церковь. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 639-641 ПОКРОВСЬКА ЦЕРКВА Сайт парафії храму святої Покрови Архивная копия от 1 ноября 2010 на Wayback Machine
Покровська церква (Нові Петрівці)

Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Покровська церква) — чинна церква, пам'ятка архітектури місцевого значення, у селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області. Духовний осередок села. Парафія належить до Київської єпархії Православної церкви України. З історії церкви Покровська церква Нових Петрівцях збудувана у 1903—13 роках за проектом архітектора Миколи Горденіна (освячення відбулося у 1910 році). Вважається, що її зводили на кошти прихожан, які збирав приходський священник Йосип Куколевський. У радянський час, коли на державному рівні була організована боротьба з релігією, ця культова споруда не була знесена, але й використовувалася не за призначенням — до 1993 року в церкві експонувалася діорама «Битва за Київ» Державного музею-заповідника «Битва за Київ у 1943 році». Згодом церква була повернута релігійній громаді, зокрема парафіянам УПЦ КП. 17 жовтня 2010 року Покровська церква у Нових Петрівцях відзначив 100-ту річницю від дня освячення. Напередодні, 16 жовтня Святійший Патріарх Київський і всієї Руси-України Філарет відслужив Всенічне бдіння у Свято-Володимирському Патріаршому кафедральному соборі (Київ), а в самий день свята відвідав Нові Петрівці, де у Покровській церкві відслужив Божественну Літургію. Його Святості співслужили: ігум. Амвросій, ігум. Митрофан, проректор КПБА прот. Олександр Трофимлюк, парох церкви священник Тарас Кобевка та духовенство Київської єпархії. Під час Божественної Літургії на малому вході Святійший Патріарх нагородив пароха церкви священника Тараса Кобевку — камілавкою. Після відпусту Святійший Владика нагородив голову селищної ради Родіона Миколайовича Старенького орденом Святителя Миколая Чудотворця, а також було вручено 13 Благословенних Патріарших грамот. Метричні книги, клірові відомості, сповідні розписи церкви Покрова Пресвятої Богородиці с. Нові Петрівці (іст. Петрівці) XVIII ст. - Київської сот. і п., з 1781 р. Київського пов. і нам., з 1797 р. Київського пов. і губ.; ХІХ ст. - Старопетрівської волості Київського пов. Київської губ. зберігаються в ЦДІАК України. http://cdiak.archives.gov.ua/baza_geog_pok/church/novi_007.xml [Архівовано 19 грудня 2018 у Wayback Machine.] Архітектура Будівля є великою та пишно декорованою — масивність і витонченість церкви з'єднуються багатою фантазією майстра у єдине ціле; це один з найяскравіших зразків цегляних церков Київщини. За архітектурою Покровська церква в Нових Петрівцях — еклектична, з деякими елементами російського стилю. Загалом же у формах культової споруди та її окремих деталях відчувається характерна для початку ХХ століття (час зведення церкви) суміш кількох архітектурних стилів. Примітки Джерела Роман Маленков, Олег Година Дванадцять маршрутів Київщиною. - К.: Грані-Т, 2008 Посилання Церква Покрова Пресвятої Богородиці (Нові Петрівці) [Архівовано 27 квітня 2018 у Wayback Machine.] на «Wikimapia» Нові Петрівці на ukrainaincognita.com (вебпроект «Україна Інкогніта») [Архівовано 11 жовтня 2013 у Wayback Machine.] Село Нові Петрівці. Церква Покрови Пресвятої Богородиці. Світлини