NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Райська селищна рада

Райська се́лищна ра́да — орган місцевого самоврядування у складі Дружківської міської ради Донецької області. Адміністративний центр — селище міського типу Райське. Загальні відомості Населення ради: 1868 осіб (станом на 2001 рік) Населені пункти Селищній раді підпорядковані населені пункти: смт Райське смт Новогригорівка смт Новомиколаївка с. Красний Кут с-ще Старорайське Склад ради Рада складається з 16 депутатів та голови. Голова ради: Левчинський Вадим Валентинович Секретар ради: Мілентьєва Ольга Дмитрівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України
Episkopální palác (Užhorod)

Episkopální palác v Užhorodu (biskupská rezidence) je jednou z nejstarších budov ve západoukrajinském městě Užhorodu. Patří k architektonickým památkám celostátního významu. Biskupská rezidence má předzahrádku s opěrnou zdí. Obsahuje dekorativní plot. Tento objekt má statut památky zahradního a parkového umění místního významu. Historie Budova byla původně určena pro jezuitskou kolej a pochází z roku 1646. Po zrušení řádu jezuitů (1773) se v roce 1775 stala sídlem biskupství mukačevské řeckokatolické diecéze. Prvním zdejším biskupem byl Ondřej Bačinský, který se do Užhorodu přestěhoval v roce 1780. Dne 10. června 1950 rozhodlo tehdejší vedení města o převodu budovy biskupské rezidence na Užhorodskou státní univerzitu. V prostorách byla umístěna vědecká knihovna. Byla změněna vnitřní výzdoba a fresky zdobící prostory byly zabíleny. V roce 1990 rozhodl Zakarpatský oblastní výkonný výbor o zrušení převodu rezidenčních prostor do vlastnictví univerzity, k tomu však tehdy nedošlo – vědecká knihovna obsahovala archivy a nebylo možné okamžitě je najít jinde. V letech 2009–2010 se začaly postupně přesouvat fondy vědecké knihovny. Správa biskupství zahájila restaurátorské práce. Byla obnovena biskupská kaple. Byla vyměněna střešní krytina a byly provedeny restaurátorské práce na biskupských erbech. Od tohoto období neustále probíhají restaurátorské práce a malby jsou aktualizovány. Byla vyčištěna studna s dlouhou historií. Starobylé sluneční hodiny instalované ve dvoře byly obnoveny. Na přelomu let 2014 a 2015 byly do užhorodského biskupského sídla navráceny portréty – kopie obrazů, jejichž originály ve 20. století byly z objektu odcizeny. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Episkopální palác, Užhorod na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Резиденція єпископа в Ужгороді na ukrajinské Wikipedii.
Ретивський заказник

Ре́тивський зака́зник (Ретик) — гідрологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Кролевецького району Сумської області, біля села Ретик. Площею 109,0 га. Заснований у 1981 році. Ретивський заказник займає частину заплави річки Ретик (права притока р. Реть), тут збереглися типові заплавні комплекси Сумщини. Опис Вздовж русла розкинулись густі зарості вільшняків. У трав'яному покриві переважає кропива, місцями субдомінує безщитник жіночий. Характерним видом є теліптерис болотний. Можна побачити гравілат річковий, гадючник в'язолистий, досить часто стебла обплетені хмелем. На більш вирівняних та підвищених ділянках виявлені торф'янисті луки з переважанням щучника дернистого. В травостої: трясучка середня, лисохвіст лучний, костриця лучна, гадючник в'язолистий, білозір болотний. Окремі куртини утворюють такі цінні лікарські рослини, як гірчак зміїний та перстач прямостоячий (калган). Між вільшняками та луками розкинулись зарості кущів верби розмаринолистої. Водойми оточують високі стіни очерету звичайного разом з рогозом широколистим та вузьколистим. Місцями трапляються плями осоки гострої, інколи осока несправжньосмикавцева. Здалеку помітні старі високі дерева осокора (тополі чорної), які зростають поблизу русла. Тваринний світ представлений видами навколоводного та водно-болотного комплексів, типовими для заплавних біотопів Лівобережного Лісостепу. Із ссавців, що мешкають у ставку, найбільш характерними є водяна полівка та ондатра. На заболочених луках трапляються пориї крота та нори звичайної полівки. В пошуках їжі сюди периодично заходить кабан, сарна європейська, лисиця звичайна, заєць сірий. В прилеглих старих ялинових насадженнях робить гнізда білка та заходить лісова куниця. З птахів у очеретяних заростях оселяються очеретянки, очеретяна вівсянка, водяна курочка. На ставок прилітають у пошуках їжі білий лелека та сірі чаплі. У заплавному вільшняку трапляються велика синиця, болотяна гаїчка, великий строкатий дятел. З батрахогерпетофауни відмічений вуж звичайний, жаба гостроморда, жаба ставкова, жаба озерна та кумка червоночерева. З риб у ставку водяться карась сріблястий та в'юн звичайний. Джерела Ретивський заказник Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник / [уклад.: Р.В. Бойченко, В.В. Вертель, О.Ю. Карлюкова та ін.]. – 2-е вид., випр. та допов. – К.: ТОВ «Українська Картографічна Група», 2019. – 96 с.
Palágykomoróci református templom

A palágykomoróci református templom a község központjában, a homokdomb tetején áll. Első írásos említése 1334-ből való. Története Először az 1334-es pápai tizedjegyzékben említik a plébániát mint a Palágyi család számára emelt római katolikus templomot. Szent Mihály-templomnak is nevezték 1462-ben dokumentumokban, abban az időben Palágyi Mihály udvarházával állt szemben az építmény. A 15. században egy háromszög záródású szentéllyel bővítették ki. A 16. században a reformáció alatt a reformátusok tulajdonába került. Gótikus boltozata 1650-ben készült el. A templom egy kriptával rendelkezik, ahová 1575-ben Szalay Ferencet, Bereg vármegye főispánját, valamint 1845-ben gróf Buttler Jánost temették. Források Palágykomoróc református temploma a Középkori Templomok Útja honlapján. Marosi Anita: A palágykomoróci református templom, a Kárpátaljai Népfőiskolai Egyesület honlapján.
Рыбцы (Полтава)

Рыбцы — упразднённое в 1988 году село в Полтавском районе Полтавской области Украины. Вошло в состав города Полтавы История По переписи 1719 казацкий шалаш села Рыбцы входил в состав Первой полковой сотни («сотня пана Якова Черняка полковая»), а по переписи 1732 — Второй полковой сотни Полтавского полка. В 1719 году рыболовное общество насчитывало 76 казаков. Своеобразие Рыбцовского шалаша заключалось в том, что, хотя он и входил в Первую полковую сотню (точнее — «сотню Якова Черняка»), но по подчинению был выведен из-под власти сотника, поскольку казаки значились в статусе «куренчиков» полтавского полковника Ивана Черняка. Перепись 1732 года производилась после смерти полковника и утраты рыбацкими казаками статуса «куренных казаков полковника». В то время 84 рыболовных сотенных казаков входили в состав Второй полковой сотни. Атаманом куринчиков 1719 был Клим Вкусный, а 1732 — атаманом был Василий Ющенко и есаульцем Михаил Оробец Постановлением Президиума Верховного Совета Украинской ССР 5266-XI от 26.01.1988 село Рыбцы Гожуловского сельсовета Полтавского района вместе с прилегающими землями включено в черту города Полтавы.
Рибці (Полтава)

Рибці — село у Полтавському районі Полтавської області України. Постановою Президії Верховної Ради Української РСР 5266-XI від 26.01.1988 село Рибці Гожулівської сільради Полтавського району разом з прилеглими землями включене у межі міста Полтави. Історія існування Дата заснування населеного пункту невідома — до 1719 року. Давні часи Рештки стійбища первісних мисливців пізньомадленської доби у межах Полтави свідчать про освоєння цих земель первісною людиною, яка припадає на стародавню кам'яну добу — пізній палеоліт (35 — 11 тис. р. до н. е.). Лісостепові землі Поворскля у часи енеоліту та доби ранньої бронзи (XXII—XIX ст. до Р. Х.) були заселені індо-арійськими племенами ямної культурно-історичної спільноти. На території села Рибці знайдені окремі кам'яні свердлені сокири-молоти цього часу. На прилеглих до села землях знайдені залишки поселень скіфського часу VII—III ст. до Р. Х. (поряд з селищами Шилівка, Пушкарівський Яр, Гожули, Супрунівка). Часи Російської імперії В 1718 році Полтавський полковник Черняк скуповує багато земель і отримує офіційний документ от березня 7. С.-Петербург. - Грамота Петра І полтавському полковникові Іванові Черняку про підтвердження наданих йому і куплених маетностей з селами, слободами, хуторами, млинами тощо серед них і Рибці. 1719 року рибцівське товариство налічувало 76 козаків. Своєрідність Рибцівського куреня полягала в тому, що, хоча він і входив до Першої полкової сотні (точніше — «сотні Якова Черняка»), але за підпорядкуванням був виведений з-під влади сотника, оскільки козаки значились у статусі «курінчиків» полтавського полковника Івана Черняка. Перепис 1732 року провадився після смерті полковника і втрати рибцівськими козаками статусу «курінних козаків полковника». На той час 84 рибцівських сотенних козаків входили до складу Другої полкової сотні. Отаманом курінчиків 1719 року був Клим Смачний, а 1732 року — отаманом був Василь Ющенко і осавульцем Михайло Оробець. Від XX століття У серпні 1931 року біля села Рибці вперше в Україні була створена авіабаза сільського та лісничого господарства — «Сільгоспавіація». Село знято із обліку і увійшло до складу міста Полтави згідно із Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 26 січня 1988 р. Особистості Петрашів Павло Васильович (1738—1772) — український маляр-іконописець, портретист і пейзажист. Вітрик Олександр Павлович (1941—2008) — член НСХУ, заслужений художник України. Сухенко Віктор Васильович (1941—1998) — український скульптор. Заслужений діяч мистецтв України (1989). Лауреат Державної премії України ім. Т. Г. Шевченка (1984). Сухенко_Віктор_Васильович (1941—1998) — український скульптор. Заслужений діяч мистецтв України (1989). Лауреат Республіканської премії імені Т. Г. Шевченка (1984). Гнойовий Сергий Миколайович (1954—2019) — Заслужений художник Украини. Примітки Джерела Полтавіка — Полтавська енциклопедія. Том 12: Релігія і Церква.- Полтава: «Полтавський літератор», 2009.— 760 с. Горобець В. М. Структура врядування та соціальне дисциплінування в південних полках Гетьманату (за матеріалами ревізій Полтавського полку 1719, 1721 і 1732 рр.)— Український історичний журнал, 2008, № 44, с. 49-68. Посилання
Рим-Погорільська дача

Рим-Погорі́льська да́ча — лісовий заказник місцевого значення. Розташований на захід від села Радомка Семенівського району Чернігівської області. Загальні відомості Лісовий заказник місцевого значення «Рим-Погорільська дача» створений рішенням Чернігівського облвиконкому від 17 липня 1991 року № 159. Заказник «Рим-Погорільська дача» загальною площею 572 га розташовано в Семенівському держлісгоспі на землях Радомського лісництва кв. 23, 25, 27, 28, 36, 37, 40, 41, 43, 44. Завдання Основним завданням лісового заказника місцевого значення «Рим-Погорільська дача» є збереження ділянки соснових насаджень віком 90 років. проведення наукових досліджень і спостережень; підтримання загального екологічного балансу в регіоні; поширення екологічних знань тощо. Посилання Департамент екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації [Архівовано 31 серпня 2011 у Wayback Machine.]
Розівська сільська рада (Новоазовський район)

Склад ради Рада складається з 18 депутатів та голови. Керівний склад сільської ради Примітка: таблиця складена за даними джерела Примітки Посилання Картка ради на сайті Верховної Ради України Довідник адміністративно-територіального устрою України[недоступне посилання з липня 2019]
Рутське (заказник)

Ру́тське — гідрологічний заказник місцевого значення. Розташований поблизу села Кривуша Семенівського району Чернігівської області. Загальні відомості Гідрологічний заказник місцевого значення «Рутське» створений рішенням Чернігівського облвиконкому від 27 грудня 1984 року № 454. Заказник загальною площею 7 га розташований у Семенівському районі Чернігівської області, перебуває у віданні ДП «Семенівське лісове господарство» кв. 51. Увійшов до складу заказника місцевого значення " Кривуша " Завдання збереження в природному стані низинно-осокового болота — регулятора водного режиму прилеглих територій; охорона умов відтворення, відновлення чисельності рідкісних рослин та тварин; проведення наукових досліджень і спостережень; підтримання загального екологічного балансу в регіоні; поширення екологічних знань тощо. Посилання Департамент екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації [Архівовано 31 серпня 2011 у Wayback Machine.]
Самарські плавні

Сама́рські пла́вні — регіональний ландшафтний парк в Україні. Розташований у межах Самарівського району Дніпропетровської області, між містом Самар, селами Піщанка, Орлівщина та Новоселівка. Площа парку 2800,7 га. Статус присвоєно рішенням Дніпропетровської облради від 03.02.2012 № 247-11/VI. Перебуває у віданні Самарівської районної державної адміністрації. Територія ландшафтного парку охоплює пониззя річки Самари з мальовничими плавнями, річковими рукавами, старицями, заплавними озерами та лісами. Галерея Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Примітки
Самбірська міська рада

Самбірська міська рада — орган місцевого самоврядування у Львівській області з адміністративним центром у місті Самборі. Центр Самбірської міської громади. Населені пункти Міській раді підпорядковані населені пункти: м. Самбір с. Стрілковичі с. Дубрівка с. Ваньовичі с. Білоки Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними джерела Депутати 8-го демократичного скликання За результатами місцевих виборів 2020 року депутатами ради стали: Депутати 7-го демократичного скликання За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування Загальні відомості про результати голосування Відомості про обраних За округами Джерела і посилання Картка ради на сайті Верховної Ради України Примітки https://decentralization.gov.ua/newgromada/4236 [Архівовано 28 квітня 2021 у Wayback Machine.]
Самбірський парк

Са́мбірський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення в Україні. Розташований у місті Самборі Львівської області, на вулиці Степана Бандери. Площа 15 га. Статус надано згідно з постановою Ради Міністрів УРСР № 105 від 29.01.1980 року. Перебуває у віданні Самбірського міського комбінату комунальних підприємств. Історія Парк закладений у XVIII ст. на основі природного лісу. Світлини Примітки Джерела Самбірський парк [Архівовано 28 червня 2017 у Wayback Machine.]
Никольский морской собор (Херсон)

Никольский морской собор (другие названия: Церковь Николая Чудотворца, Николаевская церковь) в Херсоне — православный храм во имя Святого Николая Чудотворца по адресу улица Мостовая, 31 район Забалки. Современный каменный храм возведён в стиле русского классицизма. Памятник архитектуры национального значения, охранный номер 1624. Основание Район Забалки возник в конце XVIII века как один из пригородов Херсона, который раскинулся за глубоким оврагом (балкой), активно начал застраиваться только в начале XIX в. Для нужд верующих на берегу реки Кошевая в военный госпиталь построили небольшую деревянную церковь, которую освятили во имя Святого Николая Чудотворца. В 1819 году церковь вывели из военного ведомства и превратили в обычную приходскую. Со временем деревянная церковь обветшала, с 1840 года возник вопрос о строительстве большого каменного храма. Население Забалки в основном бедное, средствами на строительство храма помог благодетель — коллежский асессор Иаков Андреевич Дорошенко, потомок гетманского рода Дорошенко, который предоставил нужную сумму. 9 мая 1842 года в центре новой рыночной площади был освящён новый каменный храм во имя Святого Николая Чудотворца. Во время Крымской войны в храме отпевали севастопольских защитников, умерших в херсонских госпиталях. К 1904 году церковь расширили двумя боковыми пристройками, одна из которых освящена в честь Касперовской иконы Божьей Матери, а другая во имя Серафима Саровского чудотворца. Строительство возглавил настоятель церкви отец Федор Калинчук, а освятил — преосвященный Дмитрий, епископ Новомиргородский. До 1917 года при церкви действовала церковно-приходская школа, в ней обучалось в среднем 30 мальчиков и девочек. В 1922 году из церкви были изъяты ценности, в 1929 году сняты колокола. С 1932 по 1942 годы в храме не совершались богослужения, на его территории находилось зернохранилище и ремонтные мастерские. Богослужения возобновились при оккупационний администрации. В 1994 году купол колокольни восстановлен в его первоначальном виде. В 2007 году храм возвратил себе статус морского собора. Галерея Внешний вид Интерьер Примечания Источники Горностаев Е. В. По страницам истории православных церквей Херсона. — Херсон, 1998. Горностаев Е. В. Храм Николая Чудотворца в Херсоне // Новый день.- 1999.- № 3 .- С.15. Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР: В 4 т.; Т.4 / Г. Н. Логвин.- К.,1986.- 376 с. Пасенко В. Здесь учат добру и вере: [О деятельности настоятеля храма о. Василия] // Православна Таврія.- 1999.-№ 8.- С.10. Сквозь годы и судьбы. Современный Херсон / Авторы-составители: О. Алеферко, С. Алеферко.- Херсон: Наддніпряночка, 2003.- 224 с. Ссылки Никольский морской собор Херсона
Свято-Пантелеймонівський храм (Харків)

Свято-Пантелеймонівський храм — церква в місті Харків, Харківська область, освячена 27 липня 1885 року. Розташована в центрі міста біля джерела святого Пантелеймона за адресою: вулиця Клочківська, 94. Головне свято храму: 9 серпня — на честь святого великомученика і цілителя Пантелеймона. Історія Перші камені до фундаменту храму були закладені в червні 1882 року, будівельні роботи в основному закінчені в 1883 році, оздоблювальні роботи — у 1885. Дерев'яний позолочений престол виконаний харківським майстром А. Н. Бурлаковим. Розписи та ікони — роботи М. Ф. Плотникова, вчителя малювання Харківської гімназії. У 1922 році храм був закритий. Під час Другої світової війни богослужіння поновилися, але вже в 1961 році храм закрили знову. Повернутий віруючим у 1989 році. Див. також Список храмів Харківщини Посилання Офіційний сайт [Архівовано 20 грудня 2014 у Wayback Machine.] Храм на сайті Харківської єпархії [Архівовано 22 грудня 2014 у Wayback Machine.]
Святогірська міська рада

Святогірська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Святогірської міської громади Краматорського району Донецької області. Адміністративний центр — місто Святогірськ. Загальні відомості Територія ради: 8,4 км² Населення ради: 4630 осіб (станом на 1 січня 2014 року) Склад ради Рада складається з 26 депутатів та голови. Голова ради: Дзюба Олександр Іванович Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки Джерела Картка ради на сайті Верховної Ради України
Свірзький ландшафтний заказник

Сві́рзький зака́зник — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Бібрської міської громади, між селами Любешка і Плоска Львівського району Львівської області. Площа 451 га. Оголошено рішенням Львівської облради від 9.10.1984 року № 495 та від 31.07.1997 року № 209 (зменш. площі). Перебуває у віданні Бібрського ДЛГ (Свірзьке л-во), кв. 31 (1-3, 8-10, 13-19), 33 (1-16), 34 (1-11), 35 (1-11), 36 (1-15), 37 (1-15), 38 (1-12), 39 (1-28). Створено з метою збереження цінних букових лісів природного походження, а також цінних видів фауни. Зростають такі деревні породи: бук, граб, дуб, модрина, смерека, сосна, ясен, в'яз, клен, липа, береза, осика, вільха й інші; також чагарники — ліщина, крушина, бузина червона, бруслина, черемха, верба, калина, горобина. Багатий трав'яний покрив — чоловіча і жіноча папороть, маренка запашна, горлянка повзуча, печіночниця звичайна, квасниця звичайна, копитняк європейський, плющ звичайний, зірочник лісовий, осока колосиста, суниця лісова. З тварин водяться лось, сарна, дикий кабан, борсук, вивірка, куниця, заєць тощо. Джерела Ландшафтний заказник «Свірзький» Ландшафтний заказник місцевого значення «Свіржський»
Світловодська міська рада

Світлово́дська міська́ ра́да — орган місцевого самоврядування Світловодської громади у Кіровоградській області. Історія До реформи 2020 року населення ради становило 53 617 осіб (станом на 1 вересня 2015 року), територія становила 45 км². Міській раді до 2020 були підпорядковані: м. Світловодськ Власівська селищна рада смт Власівка Склад ради Рада складається з 34 депутатів та голови. Голова ради: Валентин Козярчук Секретар ради: Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2015 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування Посилання Джерела Світловодська міська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України. Офіційний вебсайт
Kościół św. Jana z Dukli w Żytomierzu

Kościół św. Jana z Dukli w Żytomierzu – świątynia rzymskokatolicka położona w Żytomierzu pochodząca z I połowy XIX wieku. W czasach radzieckich dom kultury, po 1990 zwrócona katolikom. Historia Kościół św. Jana z Dukli (inaczej zwany seminaryjnym) powstał w latach 1828–1841, po tym jak spłonęła drewniana świątynia ufundowana przez starostę żytomierskiego Jana Kajetana Ilińskiego w XVIII wieku. Obok kościoła już w czasach polskich istniał klasztor bernardynów, skasowany w 1842 przez władze w Petersburgu. W latach trzydziestych XX wieku rząd USRR zdecydował o przekształceniu kościoła w dom kultury. Zniszczoną świątynię katolicy otrzymali ponownie w 1991. Od 1996 roku pracę duszpasterską w kościele św. Jana z Dukli podjęli franciszkanie (dawniej zwani bernardynami). W przyległym do kościoła klasztorze franciszkańskim rozmieszczona jest siedziba prowincjalnego ministra ukraińskiej prowincji franciszkańskiej p.w. św. Michała Archanioła. Zobacz też Parafia św. Jana z Dukli w Żytomierzu Bibliografia Zbigniew Hauser, Jacek Tokarski: Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie, Tom 3. Wyd. I. Warszawa: Burchard Edition, 2001. ISBN 83-87654-12-4.
Бернардинский монастырь в Житомире

Бернардинский монастырь в Житомире (известный также, как Семинарский костёл Святого Яна из Дукли (пол. Kościół św. Jana z Dukli w Żytomierzu, укр. Семінарійський костел Святого Йоана з Дуклі) — памятник архитектуры национального значения. Один из главных архитектурных памятников Житомира. Расположен возле центральной площади города Житомира на улице Киевской, 4. Здание в стиле неоклассицизма было построено в 1838—1842 годах, как костёл Луцко-Житомирской духовной семинарии вместо сгоревшего деревянного храма монастыря францисканцев, основанного в 1763 году Яном Каэтаном Илинским, старостой Житомира. До 1917 года в монастырском корпусе размещалась духовная семинария, в течение XX века помещение храма использовалось как кинотеатр, библиотека, дом народного творчества и др. Кельи монастыря в советское время и до 2006 года использовали под областной военкомат. В наши дни костёл отреставрировали, пристроив новую башню со стороны улицы Театральной и вернули верующим. В 1992 году костёл Святого Яна из Дукли был возвращен францисканцам (ранее известные как бернардинцы) и освящён в 1997 году. Монастырь ныне действующий. В 2013 году был торжественно отмечен 250-летний юбилей монастыря. На стене костёла была открыта памятная доска католическому святому Зигмунту Щесному Фелинскому, которого 11 октября 2009 года канонизировал в Ватикане папа Бенедикт XVI. Будущий святой с 1851 г. учился в Духовной семинарии в Житомире, где теперь расположен Семинарский костёл. Литература Zbigniew Hauser, Jacek Tokarski: Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie, Tom 3. Wyd. I. Warszawa: Burchard Edition, 2001. ISBN 83-87654-12-4. (пол.) Ссылки У Житомирі відзначили 250-річчя костьолу Римсько-католицької церкви (укр.)