NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Київський український храм

Київський український храм — 134-й діючий храм Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів у світі, 11-й у Європі. Розташований у селі Софіївська Борщагівка Київської області. Історія Спорудження храму повинно було розпочатися 1998 року, проте церква стикнулася з труднощами в отриманні необхідної земельної ділянки площею 3-4 гектари. Офіційний початок будівельних робіт заклав церковний діяч Пол Б. Пайпер 23 червня 2007 року. Головним архітектором проєкту будівництва став киянин Віктор Яценко у співпраці з американцем Ханно Люшиним. Фасад храму облицьовано світлим португальським гранітом. Шпиль святині заввишки 42 метри вивершує позолочена статуя ангела Моронія, який має важливе значення для членів Церкви. Площа будівлі становить 2061 квадратних метри. Вікна храму прикрашають вітражі роботи американського майстра Юргена Цірцона. Перед самим освяченням для всіх охочих відвідати святиню були проведені дні відкритих дверей разом з екскурсією, які тривали з 7 серпня 2010 року по суботу 21 серпня 2010 року, крім неділь. Раніше українським вірним доводилося їздити автобусом до Фрайберга (Німеччина), щоб відвідати найближчий храм. 29 серпня 2010 року будівлю храму освятив президент Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів Томас Монсон. Відкрився Київський український храм 30 серпня 2010 року. Після освячення в храм може зайти тільки член Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів. 12 вересня 2011 року Київський український храм отримав перше місце за найкращу культову споруду, побудовану в Україні у 2010 році. Нагороду вручило Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. У лютому 2022 року храм був закритий на невизначений термін через вторгнення російських військ в Україну. Див. також Церква Ісуса Христа Святих останніх днів в Україні Галерея Примітки Посилання
Семёновская сельская община (Житомирская область)

Семёновская сельская община (укр. Семенівська сільська громада) — территориальная община в Бердичевском районе Житомирской области Украины. Административный центр — село Семёновка. Население составляет 5568 человек. Площадь — 221,5 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Великонизгорецкого, Закутинецкого, Иванковецкого, Красовского, Садковского, Тереховского и Хажинского сельских советов Бердичевского района. Населённые пункты В состав общины входит 14 сёл: Семёновка Великонизгорецкий старостинский округ: Великие Низгорцы Новая Александровка Закутинецкий старостинский округ: Закутинцы Малые Гадомцы Сингаевка Иванковецкий старостинский округ: Иванковцы Красовский старостинский округ: Дубовка Красовка Садковский старостинский округ: Великие Гадомцы Садки Тереховский старостинский округ: Кикишовка Терехово Хажинский старостинский округ: Хажин Примечания Ссылки Официальный сайт Семёновской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 79. — 441 с. (укр.)
Семенівська сільська громада (Житомирська область)

Семенівська сільська територіальна громада — територіальна громада в Україні, в Бердичівському районі Житомирської області. Адміністративний центр — село Семенівка. Загальна інформація Площа території — 195,8 км², кількість населення — 5 568 осіб (1 січня 2022). У 2018 році площа громади становила 195,8 км², кількість населення — 4 740 мешканців. Населені пункти До складу громади входять 14 сіл: Великі Низгірці, Великі Гадомці, Дубівка, Закутинці, Іванківці, Кикишівка, Красівка, Малі Гадомці, Нова Олександрівка, Садки, Семенівка, Сингаївка, Терехове та Хажин. Старостинські округи Великонизгірецький (села Великі Низгірці, Нова Олександрівка), Іванковецький (село Іванківці), Закутинецький (села Закутинці, Сингаївка, Малі Гадомці), Красівський (села Красівка, Дубівка), Терехівський (села Терехове, Красівка), Хажинський (село Хажин) Історія Утворена 7 вересня 2016 року шляхом об'єднання Великонизгірецької, Закутинецької, Іванковецької, Красівської, Терехівської та Хажинської сільських рад Бердичівського району. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 711-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Житомирської області», до складу громади включено територію Садківської сільської ради Бердичівського району. Відповідно до постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», громада увійшла до складу новоствореного Бердичівського району Житомирської області. Примітки Джерела ВВРУ, 2017, № 23, стор. 12 Посилання Бердичівський район — Семенівська сільська ОТГ
Овручская городская община

Овручская городская община (укр. Овруцька міська громада) — территориальная община в Коростенском районе Житомирской области Украины. Административный центр — город Овруч. Население составляет 35455 человек. Площадь — 1532,4 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Овручского городского совета, а также Бондаревского, Великофоснянского, Великохайчанского, Великочерниговского, Гошевского, Заречанского, Игнатпольского, Кирдановского, Левковичского, Невгодовского, Норинского, Песчаницкого, Подрудянского, Покалевского, Раковщинского, Руднянского, Слободского, Хлуплянского, Черепинского и Шоломковского сельских советов упразднённого Овручского района. Населённые пункты В состав общины входят 1 город и 90 сёл: Примечания Ссылки Официальный сайт Овручской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 86. — 441 с. (укр.)
Comunità territoriale di Olevs'k

La Comunità territoriale di Olevs'k (in ucraino Олевська територіальна громада?) è una hromada ucraina, situata nel distretto di Korosten' e nell'oblast' di Žytomyr. Il suo centro amministrativo è la città di Olevs'k. L'area della comunità è di 2144,1 km², e la popolazione è di 34 587 abitanti (dato del 2020). Suddivisioni Città Olevs'k Insediamenti di tipo rurale Dibrova Družba Luhove Novoozerjanka Snovydovyči Villaggi Andriïvka Artyns'k Baceve Boljarka Budky Chmelivka Chočyne Deržanivka Džerelo Jurove Kalynivka Kam"janka Kolyšče Koroščyne Kovalivka Kyšyn Lysky Lysove Lopatyči Majdan Majdan-Kopyščens'kyj Mychajlivka Mlynok Obyšče Ozerjany Perha Pojaskj Pokrovs'ke Radovel' Rudnja Rudnja-Bystra Rudnja-Chočyns'ka Rudnja-Ozerjans'ka Rudnja-Perhans'ka Rudnja-Radovel's'ka Rudnja-Zamysovyc'ka Sarnivka Šebedycha Serdjuky Sosnivka Stovpynka Suščany Tepenycja Ustynivka Varvarivka Zaboroče Zamysloviči Zol'nja Zubkoviči Žubroviči Žurževiči Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Comunità territoriale di Olevs'k
Олевская городская община

Олевская городская община (укр. Олевська міська громада) — территориальная община в Коростенском районе Житомирской области Украины. Административный центр — город Олевск. Население составляет 36510 человек. Площадь — 2158,2 км². В соответствии с распоряжением Кабинета Министров Украины от 12 июня 2020 года, в состав общины вошла территория Олевского городского совета, Дружбовского и Новоозерянского поселковых советов, а также Жубровичского, Журжевичского, Замысловичского, Зольнянского, Зубковичского, Калиновского, Каменского, Кишинского, Копищенского, Лопатичского, Майданского, Покровского, Радовельского. Рудне-Быстрянского, Столпинского, Сущанского, Тепеницкого, Хочинского и Юровского сельских советов упразднённого Олевского района. Населённые пункты В состав общины входят 1 город, 5 посёлков и 51 село: Примечания Ссылки Официальный сайт Олевской общины (укр.). Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 86. — 441 с. (укр.)
Олевська міська громада

Олевська територіальна громада — територіальна громада в Україні, в Коростенському районі Житомирської області. Адміністративний центр — місто Олевськ. Площа та населення Площа території — 2 144,1 км², кількість населення — 34 587 осіб (2021). Станом на 2018 рік, площа території громади становила 2 010,9 км², населення — 33 864 мешканці (2018). Населені пункти До складу громади входять 57 населених пунктів: м. Олевськ, селища Діброва, Дружба, Лугове, Новоозерянка, Сновидовичі та села Андріївка, Артинськ, Бацеве, Болярка, Будки, Варварівка, Джерело, Держанівка, Жубровичі, Журжевичі, Забороче, Замисловичі, Зольня, Зубковичі, Калинівка, Кам'янка, Кишин, Ковалівка, Копище, Корощине, Ліски, Лісове, Лопатичі, Майдан, Майдан-Копищенський, Михайлівка, Млинок, Обище, Озеряни, Перга, Покровське, Пояски, Радовель, Рудня, Рудня-Бистра, Рудня-Замисловицька, Рудня-Озерянська, Рудня-Перганська, Рудня-Радовельська, Рудня-Хочинська, Сарнівка, Сердюки, Соснівка, Стовпинка, Сущани, Тепениця, Устинівка, Хмелівка, Хочине, Шебедиха, Юрове. Старостинські округи Дружбівський, Жубровицький, Журжевицький, Замисловицький, Зольнянський, Зубковицький, Калинівський, Кам'янський, Кишинський, Копищенський, Лопатицький, Майданський, Новоозерянський, Покровський, Радовельський, Руднє-Бистрянський, Стовпинський, Сущанський, Тепеницький, Хочинський, Юрівський. Історія Утворена 11 серпня 2016 року, в складі Олевського району, шляхом об'єднання Олевської міської ради, Дружбівської та Новоозерянської селищних рад, Жубровицької, Журжевицької, Замисловицької, Зольнянської, Зубковицької, Калинівської, Кам'янської, Кишинської, Копищенської, Лопатицької, Майданської, Покровської, Руднє-Бистрянської, Стовпинської, Сущанської, Тепеницької, Хочинської та Юрівської сільських рад Олевського району Житомирської області. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 711-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Житомирської області», до складу громади були включені територія та населені пункти Радовельської сільської ради Олевського району. Відповідно до постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», громада увійшла до складу новоствореного Коростенського району Житомирської області. Примітки Джерела ВВРУ, 2017, № 23, стор. 14–15
Cathedral of the Resurrection of Christ, Ivano-Frankivsk

The Cathedral of the Resurrection of Christ or of Our Saviour (Ukrainian: Собор Святого Воскресіння), also called the Ivano-Frankivsk Jesuit Church, is an historic religious building in the city of Ivano-Frankivsk in western Ukraine which functions as a Catholic cathedral and seat of the Ivano-Frankivsk Eparchy (Archieparchia Stanislaopolitanus) using the Byzantine or Ukrainian rite (Greek Catholic) in full communion with the Pope in Rome. The original church on the site was built for the Jesuits between 1720 and 1729, but this structure was demolished as a result of technical errors. The present Baroque church was built between 1752 and 1761 by the ruler of the city, the governor of Poznan and Kiev Stanisław Potocki. Since 1885 it has been a Greek Catholic cathedral. It stands next to an old monastery. The church has three naves and a west front with two towers. It is under the pastoral responsibility of Archbishop Volodymyr Viytyshyn who was ratified by Pope Benedict XVI in 2005. See also Catholicism in Ukraine Resurrection of Christ References
Catedral de la Resurrección de Cristo (Ivano-Frankivsk)

La catedral de la Resurrección de Cristo o catedral católica ucraniana de Ivano-Frankivsk (en ucraniano: Собор Святого Воскресіння)​ es el nombre que recibe un edificio religioso histórico en la ciudad de Ivano-Frankivsk en el oeste de Ucrania​​ que funciona como una catedral católica y sede de la archieparquía de Ivano-Frankivsk (Archieparchia Stanislaopolitanus) que usa el rito bizantino o ucraniano (greco católico) en plena comunión con el papa en Roma. La iglesia original pertenecía a los Jesuitas y fue construida entre los años 1720 y 1729, pero esta estructura fue demolida como consecuencia de errores técnicos. La iglesia actual de estilo barroco fue edificada entre 1752 y 1761 por el dirigente de la ciudad, el gobernador de Poznan y Kiev Stanisław Potocki. Desde 1885 es una catedral grecocatólica. Esta justo al lado de un antiguo monasterio. La iglesia barroca, tiene tres naves y una fachada de dos torres. Esta bajo la responsabilidad pastoral del arzobispo Volodymyr Viytyshyn que fue ratificado en su cargo por el entonces papa Benedicto XVI en 2005. Véase también Catedral de la Inmaculada Concepción (Ternópil) Catedral de la Resurrección de Cristo (Podgorica) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Catedral de la Resurrección de Cristo.
Cathédrale de la Résurrection d'Ivano-Frankivsk

La cathédrale de la Résurrection (en ukrainien : Собор Святого Воскресіння (Івано-Франківськ)) est la cathédrale d'Ivano-Frankivsk. L'édifice est construit entre 1752 et 1761 en remplacement de la première église jésuite construite entre 1720 et 1729 mais qui fut démolie pour vices de forme. Galerie Notes et références Articles connexes Église Saint-Basile (Kiev) Liens externes Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Ukraine Portail de la protection du patrimoine Portail du catholicisme
Kathedraal van de Verrijzenis van Christus

De Kathedraal van de Verrijzenis van Christus (Oekraïens: Собор Святого Воскресіння) is de kathedraal van de Oekraïense Grieks-katholieke Kerk in Ivano-Frankivsk, een historische stad in het westen van Oekraïne. Geschiedenis In het begin van de 18e eeuw vestigden Jezuïeten zich in de toen geheten plaats Stanyslaviv. In 1720 begonnen de Jezuïeten met de bouw van een nieuwe kerk op de plaats van een door Turken verwoeste kerk. Deze kerk werd in 1729 voltooid. Er werden echter tijdens de bouw technische fouten gemaakt. De fouten waren zo ernstig, dat men gedwongen was de kerk in 1752 af te breken. Het jaar daarop werd begonnen met de bouw van een nieuwe kerk in de stijl van de barokke Oostenrijks-Beierse kerken met classicistische elementen. De bouw duurde tot 1763. In 1773 werd op initiatief van de paus ook in de Habsburgse Rijk de jezuïetenorde ontbonden. Met het vertrek van de jezuïeten raakte de kerk geleidelijk in verval. In 1849 werd de kerk overgedragen aan de Grieks-katholieke gemeenschap van Stanyslaviv. Met de oprichting van het Grieks-katholieke bisdom kreeg het kerkgebouw de status van een kathedraal. In 1901 kreeg de kerk een iconostase van vijf geledingen. Aan de beschildering van het interieur van de kathedraal werkten de bekende Oekraïense kunstenaars Anton Ivanovitsj Manastirski en Modest Danilovitsj Sosenko. De communistische regering van de Sovjet-Unie liet de Oekraïense Grieks-katholieke Kerk zwaar vervolgen. De kerkelijke hiërarchie werd ontmanteld en de Verrijzeniskerk verloor de status van kathedraal. Op 28 januari 1990 werd de kerk teruggegeven aan de Grieks-katholieke geloofsgemeenschap van Ivano-Frankivsk. Vanaf 1995 tot 2003 werd de kerk gerestaureerd. Afbeeldingen interieur
Sobór katedralny Zmartwychwstania Chrystusa w Iwano-Frankiwsku

Sobór katedralny Zmartwychwstania Chrystusa (dawny kościół o. Jezuitów Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Marii Panny) – zabytkowy kościół katedralny greckokatolickiej eparchii iwano-frankiwskiej (dawna eparchia stanisławowska). Pierwotny kościół oo. Jezuitów wzniesiono w latach 1720–1729, został rozebrany w wyniku popełnionych błędów technicznych. Obecny, barokowy kościół wzniesiono w latach 1752–1761 przez dziedzica miasta, wojewodę poznańskiego i kijowskiego Stanisława Potockiego. Od 1885 greckokatolicka katedra (remont fasady namiesnictwo zarządziło w 1905, prace zostały przeprowadzone pod kierownictwem archikekta Felicjana Bajana). Do kościoła przylega budynek dawnego klasztoru. Kościół barokowy, trójnawowy z dwuwieżową fasadą. Przypisy Bibliografia Andrzej Betlej: Kościół jezuitów w Stanisławowie. [w:] Paweł Giżycki SJ architekt polski XVIII wieku, Towarzystwo Naukowe "Societas Vistulana", Kraków 2003, s. 152-153. ISBN 83-88385-16-X. J. Tokarski: Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie. T. 1. Warszawa, 2000.
Собор Воскресения Христова (Ивано-Франковск)

Собор Воскресения Христова (укр. Собор Святого Воскресіння) — кафедеральный собор Ивано-Франковской архиепархии Украинской греко-католической церкви в городе Ивано-Франковск, в Ивано-Франковской области Украины. Храм находится на площади Шептицкого. История В начале XVIII века в городе Станиславе (ныне Ивано-Франковск) появились иезуиты. В 1720 году на месте сожженной турками церкви ректор иезуитской коллегии Томаш Зеленский начал строительство нового храма. Строительство церкви было завершено в 1729 году. Однако из-за ошибок, допущенных при строительстве, в стенах сооружения появились трещины, поэтому в 1752 году его разобрали, и в следующем году приступили к строительству нового храма по проекту архитекторов С. Потоцкого и Г. Дальке в стиле австро-баварского барокко с элементами классицизма. Шатровое завершение двух башен заимствовано из гуцульской деревянной архитектуры. В храме три нефа, главный и два боковых. Богатый декор интерьера дополняла барочная скульптура главного алтаря, где находились фигуры ангелов, святых и апостолов. Строительство церкви продолжалось до 1763 года. А уже через год, в 1764 году, во время осады города армией Российской империи была уничтожена одна из двух башен храма. В 1773 году орден иезуитов в габсбургских владениях был упразднен и церковь закрыли. Постепенно сооружение пришло в упадок. В 1849 году храм был передан греко-католической общине Станиславова со статусом приходской церкви. С основанием греко-католической епархии церковь получила статус кафедрального собора. В XIX веке иезуиты вернулись в Станиславов и построили монастырь и церковь Святого Станислава Костки. В конце XIX веке в соборе был установлен пятиярусный иконостас. Тогда же известные украинские художники А. И. Манастырский и М. Д. Сосенко выполнили настенную роспись храма. На реставрацию и художественное оформление собора средства были выделены епископом Андреем Шептицким. Во времена советской власти Украинская греко-католическая церковь была упразднена, и храм утратил статус собора. 28 января 1990 года он был возвращен восстановленной на территории Украины Украинской греко-католической церкви. В 1995 и 2003 году в храме были проведены реставрационные работы. Захоронения Иван (Слезюк) епископ Станиславский с 1965 по 1973, епископ-помощник 1945 по 1965; Софрон (Дмитерко) епископ Ивано-Франковский с 1973 по 1997, епископ-помощник 1968 по 1973 Софрон (Мудрый) епископ Ивано-Франковский с 1997 по 2005. Источники Собор Святого Воскресения на сайте Ivfrankivsk.if.ua (недоступная ссылка) (укр.) Собор Святого Воскресения на сайте Stanislaw.in.ua (укр.) Собор Святого Воскресения на сайте Franuk.com (укр.)
Kulbakine Air Base

Kulbakine (ICAO: UKOR) is an air base of the Ukrainian Air Force located near Mykolaiv, Mykolaiv Oblast, Ukraine. The base is home to the 299th Tactical Aviation Brigade, which flies Sukhoi Su-25, Aero L-39C &M Albatros aircraft. Kulbakine's runway and fuel and ammunition depots were bombarded by Russian jets at approximately 05:00 on 24 February 2022, as part of the initial Russian strikes on Ukrainian military bases in the early hours of the invasion. The bombing caused a large fire. On 4 March 2022, Russian forces entered the airbase, but by 17:30, Ukrainian forces had recaptured it, according to Vitalii Kim, governor of Mykolaiv Oblast. References
Base aérienne de Nikolaïev-Koulbakino

La base aérienne de Mykolaïv-Koulbakine, ou Koulbakine (en ukrainien : Кульбакине), est une base située à l'est de la ville de Mykolaïv, dans l'oblast de Mykolaïv, en Ukraine. Histoire En temps de paix, c'est la base d'attache de la 299e brigade d'aviation tactique, qui vole sur Soukhoï Su-24M, Soukhoï Su-25, Aero L-39 Albatros et Aero L-39M (ces deux derniers comme avions d'entraînement). Voir aussi Situation Liens externes Force aérienne ukrainienne Références Portail de l’aéronautique Portail de l’Ukraine
Кульбакине (аеродром)

Кульбакине (рос. Кульбакино, англ. Kul'bakyne, раніше називався «Водопій») — великий військовий аеродром на південно-східній околиці міста Миколаєва (Миколаївська обл.), Україна. На аеродромі дислокується 299-та бригада тактичної авіації, також поряд знаходиться Миколаївський авіаремонтний завод. Сучасну назву аеродром отримав за назвою міського мікрорайону Миколаєва — Кульбакине. Історія Аеродром Кульбакине належав 333-му Центру бойового застосування і перенавчання Авіації ВМФ ЗС СРСР. Після здобуття Україною незалежності центр був перейменований в 33-й Центр бойового застосування і перенавчання ВМС України. На авіабазі базувався 540-й інструкторсько-дослідний морський ракетоносний авіаційний полк. У 1992 році на озброєнні авіаполку перебувало 29 Ту-22М2/М3 і 20 Ту-16К. На початку 1990-х років Ту-16К і Ту-22М2 були відправлені на бази зберігання, а потім утилізовані. Також на авіабазі базувалися протичовнові літаки Ту-142М і Ту-142МЗ. До початку 2006 року було знищено 6 літаків типу Ту-142. Один Ту-142МЗ був переданий в Державний музей авіації України, ще один Ту-142 перебуває в Луганському авіамузеї. Згодом на аеродромі стала базуватися 299-та бригада тактичної авіації ЗС України, озброєна штурмовиками Су-25. Станом на 2012 рік на території авіабази перебуває один напіврозібраний Ту-142 і два Ту-95МС (б/н 31 і 95) в нельотному стані. Біля авіабази Кульбакине розташований Миколаївський авіаремонтний завод (НАРП), де проводився[коли?] ремонт літаків Ту-16, Ту-95, Ту-142, Ту-22М2 і Ту-22М3, а також ремонт[коли?] Іл-76, Іл-78 та Су-24. 4 березня 2022 року російські окупанти проникли на територію аеродрому в мікрорайоні Кульбакине. Сюди ж зі сторони Баловного намагалася зайти ще одна колона російських військових. Та, для них ця спроба виявилася невдалою. Події, що розгорталися тоді на аеродромі Кульбакине, відіграли ключову роль в обороні Миколаєва. У боях на летовищі брав участь навіть начальник патрульної поліції в Миколаївській області Віталій Даніла. На момент, коли поліцейські прибули до аеродрому, то тут вже тривали запеклі бої. Тоді вороги вже зайняли частину території та витіснили наші Сили оборони. Та миколаївські патрульні впевнено вступили в бій і вдосталь “насипали” окупантам. Споруди Неподалік авіабази, в центрі мікрорайону Кульбакине, встановлено Ту-16 у вигляді пам'ятника. Див. також Список авіабаз України Дальня авіація України Примітки
Голубое (озеро, Киев)

Голубое (укр. Голубе) — озеро, расположенное на территории Подольского района Киева. Площадь — 0,006 км² (0,6 га). Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — ледниковое. Группа гидрологического режима — бессточное. Среди местных жителей распространено название Капелька. География Длина — 0,17 км. Ширина наибольшая — 0,05 км. Озеро не используется. Расположено на правом берегу Днепра на территории 1-го микрорайона Виноградаря: между проспектами Георгия Гонгадзе (№ 4, 6, 10, 12, 14) и Правды (№ 100, 98, 96Б, 96А, 88А, 88Б). Западнее расположено озеро Синее. Озерная котловина не правильной округлой формы, вытянутая с запада на восток, которая сужается к востоку. Берега закреплены, при падении уровня воды появляется естественная береговая линия. Нет прибрежно-водной растительности из-за антропогенного влияния, есть водная растительность. Изначально водоём был большей площади. Территория вокруг озера благоустроена. В период 14.09.2015 — 14.05.2016 были проведены работы по благоустройству (очистка водоёма и ремонт пешеходных зон вокруг него), по заказу Коммунального предприятия Плесо.