NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Воскресенская церковь (Батурин)

Воскресенская церковь — православный храм и памятник архитектуры национального значения в Батурине. История Постановлением Кабинета Министров УССР от 24.08.1963 № 970 «Про упорядочение дела учёта и охраны памятников архитектуры на территории Украинской ССР» («Про впорядкування справи обліку та охорони пам’ятників архітектури на території Української РСР») присвоен статус памятник архитектуры национального значения с охранным № 838. Установлена информационная доска. Описание Храм входит в комплекс Национального историко-культурного заповедника «Гетманская столица». Является одним из немногих сохранившихся храмов в стиле ампир. Архитектура храма схожа с ампирными каменными сооружениями Украины конца XVIII — начала XIX веков. Сохранился в исконном виде. Сооружена в период 1799—1803 годы в стиле ампир. Каменный, оштукатуренный, одноглавый, крестообразный в плане храм с полукруглой апсидой с восточной стороны и колокольней над западным притвором. Венчает храм цилиндрический барабан с небольшими круглыми окнами перекрытый полусферическим куполом с фонарём и декоративной главкой. Над притвором возвышается четверик (ярус звонов) колокольни с 4 арочными проёмами, венчает купол со шпилем. Фасады украшены 4-колонными портиками (западный со спаренными колоннами), которые завершаются треугольными фронтонами. Сохранились в интерьере притвора кованные двери начала XIX века. Фасады украшены карнизами, которые отвечают антаблементу портиков. Особенности фасаду придают оконные полуциркульные и малые круглые проёмы, неглубокие полуциркульные и квадратные ниши. В нишах фасада расположены иконы. По легенде, на месте Воскресенской церкви стояла башня «Мазепин столп» — предположительно, остатки древнего Троицкого храма, уничтоженного в 1708 году войском Меньшикова. Считается, что по приказу К. Г. Розумовского башня была разобрана, а из кирпича построена церковь, где он и был похоронен (сохранились фрагменты надгробия работы скульптора И. П. Мартоса). В советский период храм был закрыт и переоборудован под народный театр. Во время Великой Отечественной войны храм был повреждён: разрушен купол. В послевоенный годы были проведены ремонтные работы. В период 2006-2008 годы были проведены ремонтно-реставрационные работы. Был передан религиозной общине. Примечания Литература Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 145-146 ВОСКРЕСЕНСЬКА ЦЕРКВА Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР, т.4, с.300
Catedral de la Resurrección de Cristo (Sumy)

La catedral de la Resurrección de Cristo (en ucraniano: Воскресенський собор) es un catedral ortodoxa ucraniana que se sitúa en Sumy, en el óblast de Sumy de Ucrania. El templo es una de las sedes de la eparquía de Sumy y Ojtirka y se trata de un ejemplo notable de arquitectura de estilo barroco ucraniano del siglo XVIII. Geografía La catedral está ubicada en la calle Maidan Nezalezhnosti 19 de Sumy, en el óblast de Sumy. Historia La catedral fue construida a finales del siglo XVII y principios del siglo XVIII a expensas de los primeros coroneles de Sumy, Gerasim y Andri Kondratiev. La consagración del templo tuvo lugar en 1702, fecha que tradicionalmente se considera el año de construcción de la iglesia, siendo la primera de todo Sumy y lugar de entierro de la familia Kondratiev. Durante algún tiempo también cumplió funciones defensivas, habituales en las iglesias de la época en Ucrania, hasta finales de siglo. En la época soviética se utilizaba como almacén de producción del Oblpostach. Posteriormente, en las instalaciones de la iglesia estuvo durante mucho tiempo la sección de artes decorativas y aplicadas del museo de Arte de Sumy. En los años 70 se llevaron a cabo importantes trabajos de restauración en la catedral. Después de la independencia de Ucrania, la catedral de la Resurrección fue la única iglesia entregada a la comunidad religiosa de Iglesia ortodoxa de Ucrania.​ Arquitectura La catedral consta de tres naves en las que se combinan armoniosamente técnicas tradicionales y características de la arquitectura ucraniana de madera y piedra. Consta de dos niveles: el templo inferior, cálido o de "invierno", fue consagrado en nombre de San Andrés y el superior, en nombre de la Resurrección de Cristo. La iglesia no era sólo un templo religioso, sino también una estructura defensiva, como lo demuestran los muros extremadamente gruesos (su espesor alcanza 1,5 m) y las ventanas profundamente talladas. La crípta tenía pasajes subterráneos al río Psel.​ El campanario actual fue construido en 1906 en estilo neobarroco. Galería Referencias Enlaces externos
Улица Анатолия Петрицкого

Улица Анатолия Петрицкого (укр. Вулиця Анатолія Петрицького) — улица в Святошинском районе города Киева, местность Святошино. Пролегает от Берестейского проспекта до улицы Отдыха. Приобщаются улицы Львовская, Верховинная и Михаила Котельникова. История Улица возникла в начале XX века как часть 1-й Просеки. Современное название в честь украинского живописца Анатолия Петрицкого — с 1965 года. Примечания Литература Вулиці Києва : довідник : [укр.] / За ред. А. В. Кудрицького. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 165–166. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0. Киев : энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого. — Киев : Главная редакция Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 431.
Вулиця Анатолія Петрицького

Ву́лиця Анато́лія Петри́цького — вулиця у Святошинському районі міста Києва, місцевість Святошин. Пролягає від Берестейського проспекту до вулиці Відпочинку. Прилучаються вулиці Львівська, Верховинна і Михайла Котельникова. Історія Вулиця виникла на початку XX століття на території Святошинських дач під назвою Східна, паралельна назва 1-ша Просіка. Сучасна назва на честь українського живописця Анатолія Петрицького — з 1965 року. Примітки Джерела Петрицького Анатолія вулиця // Веб-енциклопедія Києва. Петрицького Анатолія вул. // Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 128. Петрицького Анатолія вулиця // Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 165–166. — ISBN 5-88500-070-0. Петрицького Анатолія вулиця // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 190. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.] Петрицького Анатолія вулиця // МІАС ЗМД «Містобудівний кадастр Києва». Петрицкому А. Г. мемориальная доска // Киев: энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого — К. : Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 430–431. (рос.) Дачные местности вблизи г. Киева / под ред. М. Т. Волынского. — К. : Изд. Ф. Л. Иссерлиса и К°, 1909. — [2], 186, IV с. : рис. — (Дачник). (рос. дореф.)
Улица Бориса Гмыри (Киев)

У́лица Бориса Гмыри (укр. ву́лиця Бориса Гмирі) — улица в Дарницком районе города Киева, местность Осокорки (7-й микрорайон). Пролегает от проспекта Мыколы Бажана до проспекта Петра Григоренко. Примыкают улицы Михайла Гришко, Елизаветы Чавдар. История Улица возникла в начале 1990-х годов — с началом строительства 7-го микрорайона — под названием Нижняя. Современное название в честь украинского советского оперного певца Бориса Романовича Гмыри — с 1993 года. Застройка Застройка улицы представлена многоэтажными домами. Угол улицы и проспекта Петра Григорнеко занят строительным гипермаркетом Эпицентр. Гимназия «Київська Русь» Скандинавская гимназия (дом № 3-Б) дошкольное учебное заведение № 21 (дом № 2-Г) дошкольное учебное заведение № 132 (дом № 3-А) Храм Святіх равноапостольских Кирилла и Мефодия (УПЦ МП) (дом № 13) Примечания Литература Вулиці Києва : довідник : [укр.] / За ред. А. В. Кудрицького. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 64. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0.
Вулиця Бориса Гмирі (Київ)

Ву́лиця Бори́са Гми́рі — вулиця в Дарницькому районі міста Києва, житловий масив Осокорки. Пролягає від проспекту Миколи Бажана до проспекту Петра Григоренка. Прилучаються вулиці Михайла Гришка та Єлизавети Чавдар. Історія Вулиця виникла в першій половині 1990-х років, коли почалося будівництво 7-го мікрорайону житлового масиву Осокорки під проектною назвою Нижня. Сучасна назва на честь оперного співака Бориса Гмирі — з 1993 року. Вулиця має ширину проїзної частини одну з найменших серед вулиць з асфальтованим покриттям в Дарницькому районі, лише три смуги для руху на обидва напрямки. Враховуючи припаркованість автомобілів на вулиці у вечірні години, зустрічний розїзд автомобілів на вулиці досить ускладнений. Установи та заклади Гімназія «Київська Русь» Скандинавська гімназія (буд. № 3-Б) Дошкільний навчальний заклад № 21 (буд. № 2-Г) Дошкільний навчальний заклад № 132, комбінованого типу для дітей з вадами мовлення (буд. № 3-А) Храм святих рівноапостольних Кирила і Мефодія (УПЦ МП) (буд. № 13) Примітки Посилання Вулиця Гмирі [Архівовано 25 грудня 2011 у Wayback Machine.] Джерела Гмирі Бориса вулиця // Вулиці Києва. Довідник / під ред. А. М. Сигалова. — К. : Агентство преси «Журналіст», 2005. — С. 42. — ISBN 966-95457-1-5. Гмирі Бориса вулиця // Вулиці Києва: історичні та нові назви (Випуск № 2, 1990­–2009 роки) / Олексій Мужилко. — К. : Бужани, 2010. — С. 12, 52, 63. — ISBN 978-966-2135-01-5. Гмирі Бориса вулиця // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 51. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.] Гмирі Бориса вулиця // МІАС ЗМД «Містобудівний кадастр Києва».
Улица Всеволода Петрова

Улица Всеволода Петрова (укр. ву́лиця Всеволода Петріва) — улица в Шевченковском районе города Киева в исторических местностях Нивки и Дегтяри. Проходит от улицы Даниила Щербаковского до улицы Януша Корчака. К улице примыкают улица Черняховского и Сеньковский переулок. История Улица возникла в первой половине XX века под названием Центральная, ее конечная часть называлась Офицерская площадь (присоединена к улице в начале 1960-х годов). В 1955 году переименована в улицу Кирпоноса, в честь советского военного деятеля, генерала-полковника Михаила Петровича Кирпоноса, руководившего обороной Киева во время Великой Отечественной войны. В 2022 году постановлением Киевской городской рады улица переименована в честь военного министра Украинской Народной Республики (УНР), генерала-хорунжего Всеволода Николаевича Петрова. Памятники и мемориальные доски В начале и конце улицы находились памятные таблички в честь генерал-полковника М. П. Кипроноса. В 2016 году одна из табличек, размещенная на здании № 8/10, в которой находится коммунальное предприятие «Центр обслуживания потребителей Шевченковского района», была демонтирована в рамках закона о декоммунизации. В сквере при перекрестке с улицей Януша Корчака установлен памятник генерал-полковнику М. П. Кирпоносу. Изображения Примечания Ссылки Кирпоноса вулиця // Веб-енциклопедія Києва. Кирпоноса вул. // Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 75. Кирпоноса вулиця // Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 94. — uk:Спеціальна:Джерела_книг?isbn=5885000700 ISBN 5-88500-070-0. Кирпоноса вулиця // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 101. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.] Кирпоносу М. П. памятник // Киев: энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого — К. : Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 263. (рос.)
Вулиця Всеволода Петріва

Ву́лиця Все́волода Петрі́ва— вулиця в Шевченківському районі міста Києва, місцевості Нивки, Дехтярі. Пролягає від вулиці Данила Щербаківського до вулиці Януша Корчака. Прилучаються вулиця Черняховського і Сеньківський провулок. Історія Вулиця виникла у 1-й половині XX століття під назвою Центральна, її кінцева частина мала назву Офіцерська площа (приєднана до вулиці Кирпоноса на початку 1960-х років). 1955 року отримала назву вулиця Кирпоноса, на честь радянського військового діяча Михайла Кирпоноса. Сучасна назва на честь — українського військового і громадського діяча, письменника, педагога, військового міністра і генерал-хорунжого Армії УНР Всеволода Петріва — з грудня 2022 року Пам'ятники та меморіальні дошки На початку та наприкінці вулиці знаходилися анотаційні дошки на честь генерал-полковника Кирпоноса Михайла Петровича (1892—1941), командувача Південно-Західним фронтом, одного з керівників героїчної оборони Києва у 1941 році. У 2016 року одну з таблиць, розміщену на будівлі № 8/10, у якій знаходиться комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», було демонтовано у межах закону про декомунізацію. У сквері при перехресті з вулицею Януша Корчака встановлено пам'ятник генерал-полковнику М. П. Кирпоносу (демонтовано в жовтні 2023 року). Примітки Джерела Кирпоноса вулиця // Веб-енциклопедія Києва. Кирпоноса вул. // Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 75. Кирпоноса вулиця // Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 94. — ISBN 5-88500-070-0. Кирпоноса вулиця // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 101. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.] Кирпоносу М. П. памятник // Киев: энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого — К. : Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 263. (рос.)
Вулиця Дмитра Дорошенка (Київ)

Ву́лиця Дмитра́ Дороше́нка — вулиця в Печерському районі міста Києва, місцевість Саперне поле. Пролягає від початку забудови до вулиці Джона Маккейна. Прилучаються вулиці Дмитра Годзенка, Іоанна Павла II та Ігоря Брановицького. Історія Згідно з історією Київської фортеці, на початку XIX століття в цій місцевості була садиба генерал-фельдмаршала Олександра Прозоровського, яка за його заповітом передана одному з перших в Російській імперії інвалідному дому, де в церкві був похований сам засновник. Садиба знесена у 30-ті роки при будівництві Васильківського укріплення. Вулиця виникла в середині XX століття під назвою 680-та Нова. З 1953 року носила назву вулиця Чигоріна на честь російського шахіста Михайла Чигоріна. Сучасна назва з 2022 року на честь українського державного діяча, дипломата, історика, публіциста, літературознавця, бібліографа, міністра закордонних справ Української Держави Дмитра Дорошенка. Забудова Вулицю забудовано переважно п'ятиповерховими «сталінками». На початку міститься приватний сектор із садибною забудовою. Установи та заклади Київський національний торговельно-економічний університет та Інститут вищої кваліфікації КНТЕУ (корпус М — буд. № 57 та корпус Н — буд № 57а) Дитячий садок № 457 (буд. № 61) 2-й і 3-й корпуси Київського національного університету культури і мистецтв Примітки Джерела Чигоріна вулиця // Веб-енциклопедія Києва. Чигоріна вул. // Вулиці Києва. Довідник / упоряд. А. М. Сигалов та ін. — К. : Реклама, 1975. — С. 180. Чигоріна вулиця // Вулиці Києва. Довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — К. : «Українська енциклопедія» ім. М. П. Бажана, 1995. — С. 250. — ISBN 5-88500-070-0. Чигоріна вулиця // Вулиці міста Києва: офіційний довідник / Додаток до рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника „Вулиці міста Києва“». — С. 300. [Архівовано з першоджерела 6 жовтня 2021.] Чигоріна вулиця // МІАС ЗМД «Містобудівний кадастр Києва».
Вікторія (готель, Донецьк)

Готельний комплекс «Вікторія» — висотний готельний комплекс в Донецьку, територія якого межує зі стадіоном Донбас Арени. Збудований 2011 року. Включає 23-поверховий та 11-поверховий корпуси, в яких знаходиться: чотиризірковий готель, ресторани, декілька кафе, парк та інше. Характеристики Комплекс має потужну інфраструктуру: готель, тенісний і фітнес-клуб, аквазона, SPA-центр, комплекс лазень і саун, салон краси, ресторан, мережа барів і кафе, нічний клуб, ігрова зона (боулінг, більярд), організація бізнес заходів і бенкетів. Власник готелю Народний депутат України Гуменюк Ігор Миколайович Використання поверхів Корпус № 1 1—9 поверхи — готельні апартаменти 10—11 — технічні поверхи. Корпус № 2 1 поверх — SPA-центр. 2—16 поверхи — готельні апартаменти («бізнес» — 90 номерів; «дублекс» — 15(30) номерів) 17—18 поверхи — готельні апартаменти («бізнес» — 4 номери; «люкс» — 6 номерів) 19—23 — технічні поверхи. Примітки Джерела Офіційна сторінка хмарочосу
Вілла Б'янки

Вілла Б’янки — палац у Дрогобичі, пам'ятка архітектури місцевого значення, який знаходиться на вулиці Тараса Шевченка, 38. Історія Збудований на початку ХХ століття. Нині цей будинок популярно називають «Вілла Б’янки», адже у творі відомого письменника та художника Бруно Шульца «Весна» згадується будинок, в якому мешкала красуня Б'янка. Цей будинок за описом і ототожнюють з цією віллою. Перед першою світовою війною вілла належала лікарю/промисловцю Зіману. У міжвоєнний період вілла належала Леону Гіммелю. У часи німецької окупації на віллі мешкав Фелікс Ляндау, керівник єврейського відділу гестапо Дрогобича від липня 1941 по травень 1943 року. Після другої світової війни споруду передали під дитячу лікарню, яка проіснувала до 1970-х років. Після цього тут розташовувалося гінекологічне відділення міської поліклініки. На початку 1990-х років в палаці розташувався Дрогобицький вільний інститут імені Юрія Котермака (недовговічний ВНЗ, що проіснував з 27.10.1993 по 09.09.1996). З 1995 році тут знаходиться експозиція Дрогобицького краєзнавчого музею, а з 2005 вілла функціонує як палац мистецтв та картинна галерея. Галерея Джерела Український тиждень. 17 березня, 2011 Михайло Богаченко, Мирослав Романяк Медицина Дрогобича: Історичні нариси / за ред. проф. М. Шалати. — Дрогобич: Коло, 2008. — 472 с. — ISBN 978-966-7996-62-8. Олег Стецюк Локальна мандрівка Дрогобичем. Туристичний путівник. — Дрогобич: Пóсвіт, 2016. — С. 109—110.
Вільшанка (Поліський район)

Вільшанка — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Розташоване на правому березі р. Ілля. Село розміщується за 29 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне), і за 14 км від залізничної станції Товстий Ліс. Історія Час виникнення поселення невідомий. 1864 року у селі було 24 двори і мешкало 140 мешканців, а 1886 року населення становило вже 218 осіб. Станом на 1900 рік у Вільшанці був 31 двір та мешкало 238 мешканців. Селяни займалися хліборобством. У селі була школа грамоти. Підпорядковувалося Мартиновицькій волості Радомисльського повіту. 1935 року на хуторі було вже 58 двори. Село в усі часи мало вигляд однієї довгої вулиці, витягнутої на 1 км вздовж річки Ілля. Село підпорядковувалося Луб'янській сільській раді Поліського району. У 1980-х роках в селі мешкало близько 260 осіб. На момент евакуації кількість населення становило 137 осіб, 64 господарств. Село було евакуйоване 07 травня 1986 року. Мешканців села було переселено до сіл Велика Бугаївка та Погреби (Обухівський район). Село було повністю відселене 7 травня 1986 року внаслідок сильного радіаційного забруднення 1986 року, спричиненого аварією на ЧАЕС. Село офіційно зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К,1900; (рос.) Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Радянська мапа із місцерозташуванням Нового Вільшанки [Архівовано 1 жовтня 2015 у Wayback Machine.] Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Вільшанка [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Примітки
Вінницька арка

Вінницька арка — один із символів міста Вінниці. Вона веде до центрального парку ім. Леонтовича та розташована на площі Калічанській, що знаходиться у центрі міста. XX століття Проект арки був частиною плану благоустрою Вінниці у 60-х роках. В 1961 році біля центрального входу в ЦПКіВ ім. Горького (ред. ім. Леонтовича) були встановлені бетонна арка і металевий шпиль. Авторство ідеї належить місцевому архітектору Роману Романовичу Мархелю. За словами Інни Юхимівни Мархель — дружини архітектора — автор разом із товаришем Владиславом Горбатим кілька місяців працював над ескізом майбутнього символу Вінниціі:Арка у парку ім. Леонтовича — це його ідея. Він довго обдумував цей проект, але все ніяк не міг знайти ефектного рішення. Аж поки його не підказала одна з дитячих іграшок, які здавна зберігались у нашому домі. Різьблена дерев'яна фігурка кішки несподівано стала прообразам арки. Споруда ніби відтворює її вигнуту спину і також спирається на чотири основи, як на м'які котячі лапи. А якщо підключити уяву, то й стрімку стеллу можна уявити витягнутим вгору котячим хвостом-трубою. Звісно, офіційно про таку "кошачу маму" вінницької арки ми нікому не розповідали. Про це знали лише найближчі друзі. Але іграшка ця й досі ціла. Арка за радянських часів була чи не єдиним символом Вінниці. Її друкували на більшості листівок, марок і сувенірів міста, біля неї обов'язково фотографувались іноземці, під нею призначали перші побачення, про неї ностальгійно згадували емігранти. Композиція з арки та шпилю символізує собою поверхню земної кулі та стрімкий політ ракети. XXI століття Корозія обшивки шпиля Шпиль містить ознаки значної корозії обшивки у вигляді отвору на висоті 7 метрів, в місці зварного з'єднання. Дану ситуацію прокоментував директор департаменту комунального господарства та благоустрою Вінницької міськради Ігор Корольчук: "Навесні 2012 року ми проводили обстеження. Можу сказати, що основа конструкції в нормальному стані. Вона була обшита тонким металом. Саме в обшивці і утворилася діра. Чому не залатали? Грошей у бюджеті не вистачило на всі косметичні ремонти, адже не один шпиль його потребує. На жаль, у 2012 році з цієї причини дуже багато проектів відклали в «довгий ящик»". Директор також запевняв, що навесні того ж року металеву конструкцію мали обстежити, скласти кошторис і визначатися, який саме ремонт необхідний — поточний, що припускає заміну обшивки, або капітальний. Примітки Посилання Про що «муркоче» вінницька арка[недоступне посилання з червня 2019] Як та ким створювалася вінницька арка [Архівовано 31 грудня 2017 у Wayback Machine.] Символом Вінниці протягом півстоліття була іграшкова кішечка [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Шпиль біля арки проржавів, але не звалиться (рос.) Арка — кішка «Космічна» арка біля входу в парк виявилась … кішкою Арка — кішка[недоступне посилання з червня 2019] Просто космос: Вінницька арка у будівельних «лісах» і недобудований універмаг (ФОТО) [Архівовано 21 квітня 2018 у Wayback Machine.]
Вінок (озеро)

Віно́к — озеро в с. Велимче Велимченської сільської громади Ковельського району Волинської області. Належить до басейну річки Турія. Озеро ймовірно льодовикового походження. Біля берегів сильно заросле. Площа — 4,4 га. Максимальна глибина — 6 метрів. Джерела Озера Волині: лімно-географічна характеристика / Л. В. Ільїн, Я. О. Мольчак ; Волинський держ. ун-т ім. Лесі Українки, Державне управління екологічної безпеки у Волинській області. — Луцьк: Надстир'я, 2000. — 138 с.: іл. — ISBN 966-517-244-1 Примітки