NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castillo Olesko

El castillo Olesko es un gran palacio situado en raión de Zolochiv, óblast de Leópolis, en Ucrania, a unos 75 kilómetros de la ciudad de Leópolis, la más importante del oeste ucraniano.​ Historia Los primeros registros históricos del castillo se encuentran en un documento fechado en 1390, cuando el Papa Bonifacio IX ofreció este castillo como regalo.​ El castillo fue restaurado a finales del siglo XVII. Pinturas y mosaicos fueron traídos para decorar las diferentes estancias del castillo. El castillo fue remodelado en un estilo renacentista italiano, que era popular en ese momento. En 1838, un terremoto sacudió el castillo y destruyó algunas zonas. El castillo fue restaurado, a partir de 1961 y duró hasta 1985. Hoy en día, es un museo donde se exhiben las colecciones de muebles antiguos y obras de arte que datan de los siglos XVI y XVII. También cuenta con esculturas, pinturas, bodegones, artes aplicadas, tapices, armas de la época y objetos utilizados en la vida cotidiana de la época. Su colección está considerada como una de las más ricas en el arte polaco. El castillo forma parte de la "Golden Horseshoe", un anillo de tres castillos cercanos entre sí: el Olesko, Pidhirtsi, y loscastillos Zolochiv.​​ Referencias
Château d'Olesko

Le château d’Olesko (en ukrainien : Олеський замок) est la plus ancienne place forte de l’Ukraine Occidentale (Galicie). Historique Le château a probablement été construit au début du XIVe siècle et a ensuite été agrandi à plusieurs reprises. En 1441, le roi Ladislas III l’a donné au général Jan de Senna. Il a été défendu contre les Tatars de Crimée en 1442, 1453, 1507, 1512, 1519, 1575 et 1629. L’un des propriétaires du château, Frédéric Herburt (pl), a été tué sous ses murs. Le château est probablement mieux connu comme le lieu de naissance du roi Jean III Sobieski dont le père a hérité du manoir de son beau-père. Il passe au début du XVIIIe siècle à la puissante famille des Rzewuski. Il a été endommagé par un tremblement de terre en 1838, incendié à plusieurs reprises, mais a ensuite été restauré. Le château abrite aujourd’hui une galerie d’art dépendant du musée national de Lviv, avec une importante collection de statues en bois. La collection est considérée comme l'une des plus importantes de l'art polonais en dehors des frontières de Pologne. Musée Un musée, dépendant de la Galerie nationale d'art de Lviv, est situé au château. Il abrite une collection d’art, comprenant notamment des icônes, des objets d'art des XVIe – XVIIe siècles. Également des sculptures, des peintures, des tapisseries, des armes d'époque et des objets utilisés dans la vie quotidienne. Galerie Voir aussi Articles connexes Liste de musées en Ukraine Couvent des Capucins d'Olesko Galerie nationale d'art de Lviv Oblast de Lviv Vieille ville de Lviv Notes Portail des châteaux Portail de l’Ukraine Portail de la protection du patrimoine
Castello di Oles'ko

Il castello di Oles'ko (in ucraino Олеський замок?, in polacco Zamek w Olesku) è un castello situato a Oles'ko, nel distretto di Zoločiv, nell'oblast' di Leopoli. Sorge ad una settantina di km circa ad ovest di Leopoli, la principale città dell'Ucraina occidentale nell'Ucraina occidentale. Menzionato per la prima volta in un documento del 1390 nel quale papa Bonifacio IX lo assegnava, assieme alla fortezza di Tustan, al vescovo di Halyč. Costruito a più riprese tra il tredicesimo e il diciottesimo secolo (tra cui nel 1605), inizialmente venne utilizzato come struttura difensiva per poi essere trasformato in una residenza. Nel 1605 il castello fu acquistato dal Jan Daniłowicz, un ricco proprietario terriero locale e voivoda di Rutenia. Fu poi venduto alla famiglia Koniecpolski. I nuovi proprietari, la cui residenza principale era a Žovkva, trascurarono il castello, e nel 1682 lo vendettero a Giovanni III Sobieski, che acquistò il complesso da Stanisław Koniecpolski per 400.000 zloty. All'inizio del XVIII secolo, Oles'ko fu acquistata dalla famiglia Rzewuski e la sua collezione di oggetti d'antiquariato fu trasferita a Pidhirci, un altro castello di loro proprietà. Dal ventunesimo secolo il castello di Oles'ko ospita un museo d'arte, che da parte della Galleria d'arte di Leopoli. Nel castello vi nacque nel 1624 Giovanni III Sobieski. Nel 2007 l'edificio era stato candidato per essere inserito nella lista delle Sette meraviglie dell'Ucraina. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Olesko Collegamenti esterni Castello di Oles'ko, su castles.org. URL consultato il 23 novembre 2017 (archiviato dall'url originale il 4 febbraio 2001). Castello di Oles'ko, su wilanow-palac.pl. Castello di Oles'ko, su myukraine.info. URL consultato l'8 marzo 2022 (archiviato dall'url originale il 26 dicembre 2005). Castello di Oles'ko, su grydnycia.lviv.ua. URL consultato il 23 novembre 2017 (archiviato dall'url originale il 22 aprile 2012).
Kenesa (Kíiv)

La Karaim Kenesa (en ucraïnès: Караїмська кенаса в Києві) és una kenesa caraita de Kíiv, Ucraïna. La sinagoga va ser dissenyada per Vladislav Gorodetsky, va ser construïda entre 1898 i 1902 en estil neo-mudèjar. L'edifici va ser profanat durant la Segona Guerra Mundial pels nazis. Durant el període soviètic va ser transformada en la casa dels actors ucraïnesos i així ha seguit fins avui en dia. Al contrari que la resta de sinagogues d'Ucraïna, la kenesa caraita no va ser retornada a la comunitat jueva després de la seva independència. Galeria Referències
Kenesa (Kiew)

Die Kiewer Kenesa (ukrainisch: караїмська кенаса) ist eine ehemalige karäische Kenesa (Synagoge) an der Jaroslawiw-Wal-Straße in Kiew in der Ukraine. Geschichte Die Synagoge wurde in den Jahren 1898–1902 nach Plänen des Kiewer Architekten Władysław Horodecki im maurischen Stil für die karäische Gemeinde in Kiew erbaut. Seit 1919/26 (?) wurde sie nicht mehr als Synagoge genutzt. Sie war u. a. ein Puppentheater. Im Zweiten Weltkrieg wurde sie teilweise zerstört. Später war sie ein Kino. Heute ist sie das „Haus der Theaterschaffenden“ in Kiew. Eine Rückgabe erfolgte bisher nicht, u. a. weil es keine eigene karäische Gemeinde in Kiew gibt. Bis heute fehlt die Kuppel. Siehe auch Liste von Synagogen in der Ukraine Weblinks Website des Hauses der Theaterschaffenden Siehe auch Geschichte der Juden in Kiew
Sinagoga Caraíta de Kiev

La Sinagoga Caraíta de Kiev (en ucraniano: Київська кенаса) es una kenesa caraita situada en Kiev, Ucrania. ​ Historia Los caraítas aparecieron por primera vez en el territorio de la Ucrania moderna en la década de 1230, casi inmediatamente después de la invasión mongola de la Rus de Kiev. En 1795 la legislación del Imperio ruso estableció una distinción entre caraítas y judíos, liberando a los primeros de la discriminatoria doble imposición.​ En 1896, la comunidad caraíta de Kiev estaba formada por 292 personas. Para la compra de un terreno para la construcción de la kenesa y una vivienda (cuyo producto se destinaría a la comunidad caraíta), Solomon Kogen ha asignado 35.000 rublos. A pesar de que en 1897 quedó paralizado, Solomon Kogen continuó gestionando sus asuntos personales y murió en 1900. En su testamento legó los fondos para completar la construcción de la sinagoga. La construcción fue continuada por su hermano Moisés. En total se gastaron unos 200.000 rublos en toda la construcción. La consagración de la sinagoga caraíta se llevó a cabo el 27 de enero de 1902 por el jajam de Táurida y Odesa Samuel Pampulov. A la ceremonia asistieron el vicegobernador, el alcalde, el canciller y otras autoridades. Durante la época soviética, la kenesa fue entregada a instituciones educativas, lo que salvó sus interiores únicos. Durante la ocupación alemana de la Unión Soviética, se convirtió, inesperadamente, en un lugar para los servicios católicos. El edificio fue profanado durante la Segunda Guerra Mundial por los nazis. Probablemente en esta época perdió la cúpula que formaba parte de la estructura original. En la posguerra funcionó allí el teatro de marionetas y después, en 1952, el cine. En la década de 1970 se añadió un ala contemporánea al edificio y se convirtió en la Casa de los Actores de Ucrania en 1981, permaneciendo como tal en la actualidad.​ A diferencia de la mayoría de las otras sinagogas de Ucrania, no fue devuelta a la comunidad caraíta de Kiev (43 personas) después de la independencia.​ El 13 de febrero de 2010, para preservar este monumento arquitectónico único, el ayuntamiento de Kiev decidió desalojar la Casa del Actor del edificio de la sinagoga caraíta.​ Arquitectura La sinagoga caraíta, diseñada por Władysław Horodecki, fue construida entre 1898 y 1902 en estilo neomorisco. El edificio estaba decorado con una magnífica cúpula de gran belleza con decoraciones de estuco del escultor italiano Emilio Sala utilizando un material bastante caro en aquella época, el cemento. El templo fue construido con fondos de los "reyes del tabaco" de las tierras del suroeste (el nombre de Ucrania en la época zarista), Salomón y Moisés Kogen.​ El diseño exterior del edificio se está arruinando poco a poco debido al tiempo y a los gases de escape. Bajo la influencia de la atmósfera cargada de gas y las repetidas pinturas, su color cambió a oscuro, aunque en las primeras décadas tuvo un tinte mucho más brillante. Se puede ver eso en la pared lateral del edificio. Galería Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Karaim Kenasa en Kiev.
Sinagoga caraita di Kiev

La sinagoga caraita di Kiev, costruita tra il 1898 e il 1902 in stile neomoresco, è una delle quattro sinagoghe monumentali di Kiev in Ucraina. Dismessa dal 1926 per ordine delle autorità sovietiche, è l'unica a non poter essere stata restituita alla proprietà della comunità originaria di appartenenza, oggi non più presente a Kiev. È sede della Casa Ucraina degli Attori. Storia La sinagoga fu edificata nel 1898-1902 su progetto del famoso architetto Vladislav Gorodetsky, autore di altre importanti opere monumentali a Kiev mentre le decorazioni a stucco sono opera dell'architetto italiano Elia Sala. I fondi necessari per la costruzione vennero dal magnate del tabacco Solomon Kohen che era allora il presidente della comunità caraita di Kiev. Gorodetsky ideò un edificio neomoresco, secondo una moda allora diffusa nella costruzione delle sinagoghe del tempo, ma dandone un'interpretazione molto originale con una stretta facciata quasi interamente occupata dal monumentale portale di ingresso ad un unico grande arco moresco sormontato da una piccola cupola. Il disegno e lo stile della sinagoga di Kiev furono così ammirati da ispirare direttamente il disegno e lo stile della sinagoga caraita di Vilnius in Lituania, costruita tra il 1911 e il 1923. Nel 1926 però la sinagoga di Kiev fu confiscata dalle autorità sovietiche, che la destinarono ad ospitare associazioni culturali. Dal 1952 funzionò come cinema. Fu restaurata nel 1968 e dal 1981 divenne sede della Casa degli Attori, destinazione che conserva tuttora. Col tempo l'edificio, situato su Yaroslaviv Val 7, ha subito danni, la cupola che si può ammirare nelle fotografie degli inizi del Novecento è andata perduta. Ci sono piani per ricostruirla e per un restauro complessivo dell'edificio, ma niente è stato finora deciso. Galleria d'immagini Note Bibliografia Natan Meir, Kiev, Jewish Metropolis: A History, 1859–1914 Bloomington, IN: 2010. Voci correlate Kiev Storia degli ebrei in Ucraina Lista delle sinagoghe d'Europa Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su sinagoga caraita di Kiev Collegamenti esterni Karayim Kenasa, su ukraine.kingdom.kiev.ua.
Kienesa w Kijowie

Kienesa w Kijowie – kienesa karaimska znajdująca się w Kijowie, przy ulicy Jarosławski Wał 7 (dawniej Welikij Pidwalnyj). Gmina karaimska w Kijowie powstała około 1850 r. Początkowo nieliczna, w 1896 r. skupiła już liczącą blisko 200 członków społeczność. Służąca na jej potrzeby kienesa została zbudowana w stylu mauretańskim w latach 1898–1902 z inicjatywy i funduszy lokalnych przedsiębiorców karaimskich (m.in. braci Salomona i Mojsieja Kogenów) przy błogosławieństwie hazzana Josefa Sułtańskiego. Autorem projektu był kijowski architekt, Polak Władysław Horodecki, ozdoby wykonał włoski artysta Elio Salia. Część dekoracji rzeźbiarskich imitujących kamień została wykonana w nowoczesnym, jak na owe czasy, materiale, tj. w betonie. Budynek został wyposażony w oświetlenie elektryczne, parowe ogrzewanie i wentylację. Uroczystego otwarcia kienesy, której koszty budowy pochłonęły 200 tysięcy rubli, dokonał 27 stycznia 1902 r. hachan Taurydy i Odessy Samuel Pampułow. Podczas ceremonii obecni byli m.in. wicegubernator, mer Kijowa, rektor uniwersytetu i inne ważne postaci. Po powstaniu Związku Radzieckiego władze nakazały zamknąć kienesę. W 1926 r. umieszczono w niej instytucje oświatowe, a następnie teatr lalkarski. Od 1952 r. budynek został przeznaczony na kino „Zorja”, przebudowany kolejny raz w 1968 r., od 1981 r. mieści Dom Aktora. Wnętrze świątyni zostało przekształcone na salę teatralną, a przedsionek w szatnię. Wewnątrz zachowało się wiele elementów z dawnych dekoracji. Przetrwały galerie dla kobiet, świątynia utraciła jednak kopułę. W latach 70. XX wieku do kienesy dobudowano mały budynek, poprzez który obecnie wchodzi się do wnętrza. Po odzyskaniu niepodległości przez Ukrainę, kienesa nadal jest wykorzystywana niezgodnie z jej przeznaczeniem. Na jednej ze ścian znajduje się tablica pamiątkowa informująca o kultowym charakterze budynku. Bibliografia Arabadży A., Kijowscy Karaimi,[w:] Karaj Kiuńlari. Dziedzictwo narodu karaimskiego we współczesnej Europie, Wrocław 2004, s. 126-131. Комплекс караимских кенас в Евпатории и другие кенасы в мире, сост. В. В. Миреев, Симферополь 2006. Международный институт крымских караимов. Кадомська М., Хромченко В., Караїмська кенаса в Києві, „Вісник” 2004, nr 2, s. 81-91. УкрНДІпроектреставрація. Linki zewnętrzne Historia kienesy. actorhall.com.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-07-26)]. Obecna funkcja. moemisto.com.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2009-02-12)]. Kijowska kienesa
Кенаса (Київ)

Кена́са в Ки́єві — колишня кенаса, що розміщувалася за адресою вулиця Ярославів Вал, 7. Неподалік від Золотих воріт. Кенаса побудована з ініціативи Соломона Когена та з благословення київського газана Йосипа Султанського протягом 1898—1902 років архітектором Владиславом Городецьким та інженером Антоном Страусом. Будівля відрізняється красою та розкішшю оздоблення в мавританському стилі. З 1981 року тут розмістився республіканський Будинок актора. Історія Караїмська громада Києва в 1896 році нараховувала 292 особи. Для купівлі земельної ділянки під будівництво кенаси та житлового будинку, доходи від якого могли б йти на благодійні потреби караїмської громади, Коген виділив 35 000 карбованців. Попри те, що в 1897 році Коген отримав параліч, він продовжував особисто керувати справами. Соломон Коген помер у 1900 році. У заповіті він передбачив, крім іншого, і кошти для завершення будівництва храму. Справу Соломона Когена продовжив його брат, Мойсей. Всього на будівництво витрачено близько 200 000 карбованців. Урочисте освячення кенаси здійснив 27 січня 1902 року гахам Таврійський і Одеський Самуїл Пампулов. На церемонії були присутні віце-губернатор, міський голова, ректор університету, інші офіційні особи. Споруду було прикрашено чудовим куполом надзвичайної краси з ліпними прикрасами роботи італійця Еліо Саля з використанням досить дорогого у той час матеріалу — цементу. Після встановлення радянської влади кенасу закрили. Діяльність громади було припинено. З 1926 року будівлю передано в користування просвітніх установ. Закриття кенаси затверджене рішенням Малої ради ВУЦВК від 27 липня 1927 року. Під час Другої світової війни тут відбувалося Римо-католицьке богослужіння, потім діяв ляльковий театр, а з 1952 року — кінотеатр повторного фільму «Зоря». Сучасність З 1981 року тут розмістився республіканський Будинок актора. Будівлі кенаси завдано непоправної шкоди. Сьогодні храму не вистачає істотної деталі — сферичного купола зі шпилем. У 1970-і роки до кенаси прибудовано невелике приміщення, через яке легко можна пройти в будівлю. Київське караїмське національно-культурне товариство «Догунма» («Відродження») не висувало вимог про повернення кенаси караїмам. Чисельність караїмів у Києві скоротилася з 292 осіб у 1896 році, коли було започатковано будівництво кенаси, до 43 осіб, за останнім переписом 2001 року. Галерея Примітки Література Белоусов Андрей. Хазар потомки // Зеркало недели, 30 января — 5 февраля 1999, № 4 (рос.) Альбом «Комплекс караимских кенас в Евпатории и другие кенасы в мире» / сост. В. В. Миреев — Международный институт крымских караимов: Симферополь, Украина: 2006. — 55 стр. «Прорізна. Ярославів Вал: культурологічний путівник» Галайба В. В., Грузін В. М., Кадомська М. А., Малаков. Д. В. Київ 2010. — 156 стр. Посилання Караїмська кенаса в Києві [Архівовано 14 червня 2008 у Wayback Machine.] Караїмська кенаса в Києві [Архівовано 1 грудня 2008 у Wayback Machine.] Караїмська кенаса в Києві Будинок актора. Історична довідка.
Институт космических исследований НАН Украины и ГКА Украины

Институт космических исследований НАН Украины и ГКА Украины — научно-исследовательский институт НАН Украины, созданный в 1996 году совместным решением Национальной академии наук Украины и Государственного космического агентства Украины на базе Отделения систем управления Института кибернетики имени В. М. Глушкова НАН Украины. Институт имеет филиал — Львовский центр (ЛЦ) ИКИ НАН и ГКА Украины. История Институт космических исследований НАНУ и ГКАУ был создан 31 мая 1996 года в Киеве. Его создание стало возможным благодаря решению Национальной академии наук Украины и Национального космического агентства Украины. Основные направления деятельности разработка GRID- и распределенных программных систем; параллельные и распределенные вычисления; интеллектуальные вычисления, в том числе с использованием нейронных сетей; математическое моделирование сложных процессов и систем; интеллектуальные мультиагентные системы безопасности; обработка спутниковых данных; технологии дистанционного обучения; стратегическое планирование. Состав института В институт входят шесть научно-исследовательских подразделений, где работают около ста специалистов, среди которых 1 один академик НАН Украины (В. М. Кунцевич), 2 член-корреспондента НАН Украины (О. П. Фёдоров, В. Ф. Губарев), и около трех десятков докторов и кандидатов наук. Институт имеет филиал — Львовский центр Института космических исследований НАН Украины и ГКА Украины. В институте функционирует аспирантура и докторантура. Также в нём работает ученый совет по присуждению ученых степеней докторов и кандидатов в области физико-математических и технических наук. За первые 10 лет работы института в нём было защищено 15 диссертаций (5 докторских, 10 кандидатских). Публицистика Институт (совместно с Институтом кибернетики им. В. М. Глушкова НАН Украины) издаёт международный научно-технический журнал «Проблемы управления и информатики». Примечания Ссылки Официальный сайт . Архивировано 23 ноября 2016 года.
Ukrainian State University of Finance and International Trade

Ukrainian State University of Finance and International Trade is a Ukrainian university. Post address: Chygorin Street 57, Kyiv, Ukraine 01601 History USUFIT was created on March 14, 2007 by the Order of Cabinet of Ministers of Ukraine No 98, by unification of Ukrainian Academy of Foreign Trade (Kyiv), and Ukrainian State University of Economics and Finance (Kyiv). According to the Decree of the Cabinet of Ministers of Ukraine dated November 25, 2015 №1223-р. "On the reorganization of the Ukrainian State University of Finance and International Trade" and the Order of the Ministry of Education and Science of Ukraine dated December 17, 2015 № 1309 "On the reorganization of the Ukrainian State University of Finance and International Trade" Ukrainian State University of Finance and International Trade is affiliated with Kyiv National University of Trade and Economics with the formation of the University's structural unit at its base. Campuses and buildings Administrative building – Chygorin Street 57 Studying building – Chygorin Street 57-A Studying building – Raievskiy Street 36 Faculty of Finance and Economics – Glushkov Street 42 B Institutes and faculties Faculty of Finance and Economics Faculty of Law and International Relations Faculty of International Economics and Management International partners ICN Business School (France) Wroclaw University of Economics (Poland); International Business School Solbridge of Woosong University (Korea); Mogilev State A. Kuleshov University (Belarus); Altai State University (Russia); Magnitogorsk State Technical University named after G.I. Nosov (Russia); University of Indianapolis, Athens Campus (Greece). Notable alumni Anatolii Brezvin, Ukrainian businessman, politician, ice hockey executive References
Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі

Украї́нський держа́вний університе́т фіна́нсів та міжнаро́дної торгі́влі — вищий навчальний заклад 4 рівня акредитації, що знаходився в Києві, Україна. Готував фахівців у сфері міжнародної економіки, менеджменту, фінансів, комп'ютерних наук, міжнародних відносин, права для роботи у державних урядових організаціях, торгових та економічних місіях за кордоном, неурядових бізнес-організаціях. Напрям університетської науки був спрямований на розробку фундаментальних і прикладних проблем соціально-економічного та правового розвитку України. Історія Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі утворено 14 березня 2007 року шляхом об'єднання Української академії зовнішньої торгівлі (створеної у 1995 р.) та Українського державного університету економіки та фінансів. З моменту свого заснування Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі (УДУФМТ) основною своєю місією визначає надання якісних освітніх послуг для студентів. До складу університету, окрім 2 факультетів у Києві, входять 3 навчальні інститути та 2 коледжі, розташовані у Києві, Харкові, Донецьку та Одесі. Студентське життя університету відображається у функціонуванні Наукового товариства студентів та аспірантів, професійних молодіжних клубів та спортивних секцій, студентському самоврядуванні. Студенти представлені в органах адміністрації університету. В університеті функціонує аспірантура. Результати наукових досліджень обговорюються на міжнародних та вітчизняних наукових і науково-практичних конференціях, на сторінках заснованого в університеті журналу «Зовнішня торгівля: економіка, фінанси, право», а також висвітлюються в монографіях та численних статтях. Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 р. № 1223-р. «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» та Наказу МОН України від 17.12.2015 № 1309 «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» приєднаний до Київського національного торговельно-економічного університету з утворенням на його базі структурного підрозділу Університету. Інститути і факультети До складу університету входять 3 факультети: фінансово-економічний; юридичний; факультет міжнародної економіки та менеджменту. Випускники Випускники Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі Примітки Посилання Офіційний сайт КНТЕУ [Архівовано 24 лютого 2018 у Wayback Machine.] (укр.) (рос.) (англ.)
Badalovo

Badalovo (ukrajinsky Бадалово, maďarsky Badaló, česky Badaló nebo Bodolov) je obec na Ukrajině v Zakarpatské oblasti v okrese Berehovo v Berehovské městské územní hromadě. V roce 2025 zde žilo 1714 obyvatel. Historie Do uzavření Trianonské smlouvy byla obec součástí Uherska, poté byla součástí první československé republiky. V roce 1921 zde stálo 202 domů a žilo zde 1046 obyvatel, z toho 11 Čechoslováků, 991 Maďarů, a 10 Židů. V letech 1938 až 1945 byla obec na základě první vídeňské arbitráže součástí Maďarského království. Od roku 1945 byla obec součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla součástí SSSR. Od roku 1991 je obec součástí nezávislé Ukrajiny. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Боржава (село) na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Badalovo na Wikimedia Commons