Olesko (hrad)

Hrad Olesko je památkou architektury a historie 13.–18. století, která se nachází v obci Olesko v Zoločevském okrese ve Lvovské oblasti Ukrajiny. Patří k nejstarším hradům na Ukrajině. Stojí na náhorní plošině kopce, který se tyčí v záplavové oblasti řeky Liberce. Historie hradu Pravděpodobně jej nechal postavit jeden ze synů haličsko-volyňského knížete Jurije Lvoviče. První zmínka v historických pramenech je z roku 1327, kdy hrad přešel do vlastnictví knížete Jurije II. - syna mazovského knížete Troidena a jeho manželky, ruské princezny Marie (dcery Jurije I.), pozvaných bojary na haličsko-volyňský královský (knížecí) trůn po vymření rodu Romanovičů. Původně se jednalo o nízkou obrannou stavbu oválného tvaru, odpovídající reliéfu kopce. Široké nádvoří, obehnané kamennou zdí, mělo jeden vchod s bránou a věží. Tyto zdi se částečně zachovaly jako spodní patro moderního hradu. Oleský hrad stál na hranici Volyně a Haliče, nacházel se na hranici Litvy a Polska a byl předmětem neustálých bojů mezi těmito státy. Od roku 1340 vlastnil hrad litevský kníže Lubart. V roce 1366 jej znovu dobyl polský král Kazimír III. Veliký. Když na trůn nastoupil jeho synovec Ludvík I., král Polska a Uherska, hrad přešel do rukou knížete Vladislava Opolského. V roce 1377 zde král umístil uherská vojska; o 5 let později, bezprostředně po smrti Ludvíka I., hrad přenechala Lubartovi za výkupné. Na konci roku 1432 byl hrad Olesko po dlouhém obléhání dobyt vojsky polského krále. Po dobytí hradu Olesk královskými vojsky byl spolu s okolními pozemky předán do věčného užívání Janovi ze Senna - synovi Dobieslawa, jehož potomci se začali nazývat Oleští po Petru Seněnském. Hrad prošel rekonstrukcí - zejména byla v jihovýchodní části postavena dvoupatrová obytná budova a kaple. A na nádvoří byla vykopána velmi hluboká studna - 42 m (vzhledem k tomu, že se hrad nachází na kopci, je hladina podzemní vody poměrně daleko). Druhá polovina 15. a první polovina 16. století byly pro místní obyvatele těžkým obdobím. V letech 1442 a 1453 tudy procházela tatarská horda, která ničila a drancovala vše, co jí stálo v cestě. V roce 1512 se obyvatelé okolních vesnic shromáždili za hradbami pevnosti a bránili se útočníkům. Tentokrát pevnost obléhání neodolala. Po odchodu nepřátel začala rekonstrukce. O sedm let později se však Tataři pod hradem znovu objevili. Jeden z jeho majitelů, Marcin Kamenecki, uprchl a druhý, Fryderyk Gerburt, spolu se svými muži hrdinsky zemřel v bitvě u Sokalu 2. srpna 1519. Toto byl poslední tatarský nájezd na hrad. Poté se život v Olesku a jeho okolí poněkud stabilizoval. Obchodní cesty se oživily. Začaly práce na posílení pevnostních hradeb a obranných valů. Město začalo dostávat mýtné od Čumaků, kteří přepravovali sůl z údolí směrem k Lucku. Vznikly řemeslné dílny. V roce 1605 přešel hrad Oleszyn se všemi okolními pozemky a statky do vlastnictví magnáta Ivana Daniloviče. Hrad za Ivana Daniloviče nabyl téměř současnou podoby. Kaple a přilehlé prostory prošly přestavou.Na druhém konci byla postavena obdélníková západní budova, jejíž část vyčnívala za starou oválnou zeď a dosahovala také dvou pater. Objevily se klenuté galerie, elegantní dveřní portály a okenní rámy a bohatá výzdoba - zejména na vstupní věži byla vytesána kartuše s erbem Daniloviče. V roce 1716 hrad přešel do vlastnictví králova syna Jakuba, který jej o 3 roky později prodal Stanisławu Mateuszovi Żewuszkemu. Żewuszkého syn, volyňský vojvoda Severyn, bohatě vyzdobil interiéry a proměnil budovu v luxusní palác ve stylu 18. století. Pod vedením francouzského sochaře Leblanca byly vyzdobeny krby, štukem a malbami, sály byly vyzdobeny v různých stylech. V tomto období bylo také přistavěno nízké třetí patro pro služebnictvo. Po smrti Severyna Józefa vlastnil hrad nějakou dobu jeho bratr Václav Żewuszki a v roce 1755 byly všechny cennosti přemístěny na hrad Pidhoryt. V roce 1796 hrad Oleszki koupil Oleksandr Zielinski. Byla to doba pomalého, ale neustálého ničení budovy. Zatímco na konci 18. a začátku 19. století probíhaly rozsáhlé rekonstrukční práce, od poloviny 19. století se na hradě nikdo nepodílel. V roce 1806 hrad přežil požár. Od roku 1824 vlastnili panství Litynští, během kterého utrpělo nejvýznamnější škody. Zemětřesení z 23. ledna 1838 bylo pro mohutnou budovu zničující – zdi popraskaly, řada místností se stala nevhodnou k obytným účelům. Sami majitelé ji poškodili neméně. Náhodou byl v jedné z místností nalezen poklad. A od té doby začalo horečné hledání dalších pokladů: zdi s malbami byly rozbity, krby zničeny, podlahy odstraněny. V roce 1875 se zřítila studna. Do konce 19. století se Oleský hrad stal zříceninou. Hrad byl v roce 1882 vykoupen z finančních prostředků shromážděných ve Lvově a stal se majetkem státu. Na jeho využití se existovaly různé názory. Bylo navrženo otevřít zde internát pro studenty učitelského semináře. Haličský sněm považoval za nejlepší darovat budovu klášteru. Popraskaná budova byla zvenku vyztužena podpěrami. V roce 1891 byla obnovena střecha a některé místnosti a v roce 1898 zde byla otevřena zemědělská škola. Další etapa obnovy začala v roce 1933 – tehdy byly interiéry pomalu oživovány, upravena brána a cesta k ní. V roce 1939, za sovětské vlády, byly práce pozastaveny a škola uzavřena. Během druhé světové války zde byla umístěna divize Andreje Vlasova a drženi zde byli i váleční zajatci. Později se zde nacházely vojenské sklady. V poválečném období byl zámek zanedbaný a vážný požár v roce 1951 jej zničil až na holé zdi – střechy se stropy shořely a štukatura se rozpadla. Hrad byl zachráněn před zkázou díky důkladné rekonstrukci a zřízení muzea. V roce 1954 byl zahájen restaurátorský projekt a v roce 1958 začaly samotné stavební práce, které byly z velké části dokončeny do roku 1965. Hrad byl předán Lvovské umělecké galerii. V letech 1970-1974 byl pod vedením Borise Voznyckého hrad restaurován jako architektonická památka a byla mu vrácena podoba z období jeho největšího rozkvětu - konce 18. století. Do roku 1975 byla vytvořena expozice a muzeum bylo otevřeno. V roce 1989 hrad získal status muzejní rezervace. Náhrobek Anny Senjavské Pochází z východní kaple hradního kostela sv. Trojice v Berežanech. Byl přemístěn do Oleského hradu. Anna Senjavská byla významnou osobností své doby, známou nejen pro svou charitativní činnost, ale také jako představitelka ukrajinské šlechty. Náhrobek je důležitým prvkem historie a kultury, odrážejícím estetické a umělecké tradice té doby. Anna Senjavská z rodiny Senjavských žila v 16. a 17. století. Byla manželkou knížete Mychaila Senjavského, jednoho z vlivných státníků Polsko-litevského společenství. Anna se proslavila aktivní účastí v kulturním životě, přispíváním k rozvoji vzdělávání a umění. Náhrobek je vyroben v barokním slohu, charakteristickém pro dobu, ve které Anna žila. Skládá se z vysokého podstavce, na kterém je umístěna vyřezávaná deska s nápisy obsahujícími informace o zesnulé. Výzdoba náhrobku zahrnuje prvky náboženské symboliky, které zdůrazňují její zbožný život. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Олеський замок na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Oficiální stránky