NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Топлана

Топлана је парно постројење које генерише топлотну енергију (топлоту) у облику вреле паре за употребу у системима за даљинско грејање. Постоје комбиноване енергетко-топлотна постројења, инсталације, где се код производње електричне енергије као нус производ добија топлота. Топлане се обично користе за грејање јавних насељених места али и целина (комплекса) као што су у болнице, универзитети, фабрике, касарне (војне базе) . Постројење производи врелу пару која се дистрибуира до сваке зграде и објекта где се користи за грејање простора, климатизацију, или грејање воде за производне, медицинске или кућне потребе.Пара се може продати сваком купцу и фактурисати коришћењем мерача протока паре или калориметра. Топлана садржи обавезно: котлове , размењивач топлоте, цеви за воду и пару. Поред тога топлане садрже: танкове за гориво (цистерне), опрему за пречишћавање воде, против-пожарне инсталације, инструменте за мерење појединих параметара, системе за контролу... Топлане могу користити следеће гориво за производњу топлоте: Земни гас Мазут Уље за ложење Биомаса Угаљ Отпад кроз Управљање отпадом спаљивањем Види још Топлификација Систем даљинског грејања Списак топлана у Србији Грејање Размењивач топлоте Спољашње везе Сајт Топлификација Топлана Нови Сад
Värmeverk

Värmeverk är en teknisk anläggning för storskalig produktion av värme, vanligtvis i form av hetvatten för användning i ett fjärrvärmesystem. Storleken kan variera kraftigt, från att bara förse enstaka bostadsområden med värme till att värma upp hela städer. Anläggningen är mindre tekniskt avancerad än ett kraftvärmeverk, som förutom värme även producerar elektricitet. Den vanligaste värmekällan är förbränning av olika bränslen, såsom olja, kol, ved och hushållsavfall. Andra värmekällor som använts är bland annat kärnenergi och elektrisk energi. Enklare och billiga värmeverk används ofta som komplement till dyrare anläggningar som kräver en hög nyttjandegrad för att vara lönsamma. Värmeverken har då ofta enklare reningsutrustning vilket kräver ett renare och dyrare bränsle för att leva upp till miljökraven. Denna egenskap gör dem lämpliga att använda som spets- eller reservproduktion i fjärrvärmenät när den dyrare anläggningen måste stoppas eller inte räcker till, t.ex. under sommaravställning eller riktigt kalla dagar. Värmeverk är också en tidigare vanlig benämning på det företag som äger och driver ett fjärrvärmesystem. Benämningen var i första hand använd av sådana fjärrvärmeverksamheter som drevs i kommunal förvaltning.
Солотвино

Солотвино (на украински: Соло̀твино) е селище от градски тип в Закарпатска област, Западна Украйна. Намира се на десния бряг на река Тиса, която в този участък служи за граница с Румъния. Населението му е около 8800 души за 2016. Името на Солотвино идва от находищата на готварска сол, които се използват от около 1 век пр.н.е. Както и останалата част от Закарпатска област, селището дълго време е в Унгария, през 1919 г. е включено в Чехословакия. През Втората световна война е окупирано от Нацистка Германия, през 1944 г. е освободено от Червената армия и през 1945 г. е присъединено към Украинската съветска социалистическа република. В Солотвино е роден британският предприемач Робърт Максуел (1923-1991).
Solotvina

Solotvina nebo Slatinské Doly (ukrajinsky Солотвино, Solotvyno, rusky Солотвина, rumunsky Ocna Slatina, maďarsky Aknaszlatina, česky také Marmarošská Solotvina) je městys na západní Ukrajině. Leží v okresu Ťačiv Zakarpatské oblasti, na řece Tise, která Solotvinu odděluje od rumunského města Sighetu Marmației (Marmarošská Sihoť). Žije zde necelých 9000 obyvatel – Rumuni, Maďaři a Ukrajinci. V Solotvinu sídlí Solotvinská městyská územní hromada. Historie Od roku 1918 byl městys po rozpadu Rakouska-Uherska , až do roku 1939 součástí Československa. V roce 1921 zde stálo 505 domů a žilo zde 2335 obyvatel, z toho 95 Čechoslováků, 209 Rusínů, 1902 Maďarů, 3 Židé, 17 Němců a 88 Rumunů. Od roku 1945 byl městys součástí Ukrajinské sovětské socialistické republiky, která byla jednou ze svazových republik Sovětského svazu, nakonec od roku 1991 je součástí samostatné Ukrajiny Solné doly a slaná jezera Městys je především známý svými rozlehlými solnými doly a jezery. Voda odčerpávaná z hlubinných solných dolů se shromažďuje v povrchových jezerech s nasycenou slanou vodou, kolem nichž je vybudována rekreační zóna s lunaparkem, restauracemi, diskotékou. Místní sanatorium funguje od roku 1968. V městysu je muzeum solných dolů a muzeum místních solných lázní. Doprava Městysem prochází silnice spojující Mukačevo, Rachov a Ivano-Frankivsk; stejným směrem vede i železnice, avšak Solotvina je konečnou stanicí osobních vlaků od Baťova, neboť následující úsek trati prochází rumunským územím. V lednu 2007 byl za účasti prezidentů V. Juščenka a T. Băsescu po mnoha letech otevřen hraniční most přes Tisu, který o něco usnadnil dosažitelnost zdejšího odlehlého regionu. Významní rodáci Ian Robert Maxwell, vlastním jménem Abraham Leib Hoch, později též Ján Ludvík Hoch, britský žurnalista, multimilionář a podvodník. Odkazy Poznámky Reference Související články Podkarpatská Rus Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Solotvina na Wikimedia Commons Solotvyno: krátký text a obrázky (cz) Solotvyno: Info pro cestovatele foto/video (cz)[nedostupný zdroj] Solotvino na stránkách Ukrajina - země k navštívení(cz) Солотвинська громада
Solotvyno

Solotvyno (en ukrainien : Солотвино ; en roumain : Slatina ; en slovaque : Slatinské Doly ; en hongrois : Aknaszlatina ; en yiddish : סלאטפינא) est une commune urbaine de l'oblast de Transcarpatie, en Ukraine. Sa population s'élevait à 8 391 habitants en 2022. La localité est la plus grande commune urbaine avec une population majoritairement roumaine de Transcarpatie. Géographie La ville est localisée près de la frontière roumaino-ukrainienne, sur la rive droite de la Tisza, en face de la ville de Sighetu Marmaţiei. Histoire La ville a été tchécoslovaque entre les deux guerres mondiales. Elle possède une importante mine de sel et une gare ferroviaire. Population Nationalités Au recensement de 2001, la population de la ville comprenait : 57,0 % de Roumains ; 24,3 % de Hongrois ; 14,5 % de Ukraine ; 3,2 % de Russes. Jumelages Hódmezővásárhely (Hongrie) Sighetu Marmației (Roumanie) Slatina (Olt) (Roumanie) Tapolca (Hongrie) Personnalité Robert Maxwell, magnat de la presse britannique, est né dans la commune. Notes et références Portail de l’Ukraine
Solotvyno

Solotvyno (in ucraino Солотвино?, in romeno Slatina, in ungherese Aknaszlatina, in russo Солотвина?, Solotvina, in slovacco Slatinské Doly) è un insediamento rurale ucraino (8391 abitanti) nel distretto di Tjačiv, nell'oblast' della Transcarpazia. Ospita l'amministrazione della comunità territoriale di Solotvyno, una delle comunità territoriali dell'Ucraina. Fino al 26 gennaio 2024 Solotvyno era classificata come insediamento di tipo urbano. Da tale data è entrata in vigore una nuova legge che ha abolito questo status e Solotvyno è stata riclassificata come insediamento rurale. Per secoli la sua economia è stata regolata dall'attività nelle vicine miniere di sale. Di fronte a Solotvyno, sull'altra sponda del Tibisco è situata la città rumena di Sighetu Marmației. Le due città erano collegate da un ponte, che nel 1944 fu fatto saltare in aria. Il ponte è stato ricostruito a partire dal 2002, ma solo a partire dal 15 gennaio 2007 è stato aperto il valico di frontiera tra Romania e Ucraina alla presenza delle relative personalità politiche. Società Evoluzione demografica Secondo il censimento del 2001, la maggioranza della popolazione di Solotvyno era di lingua madre romena (56,97%), con minoranze di madrelingua ungherese (24,3%), ucraina (14,54%) e russa (3,18%). Amministrazione Gemellaggi Hódmezővásárhely, dal 1968 Sighetu Marmației Tapolca Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Solotvino
Solotvyno

Solotvyno (Oekraïens: Солотвино, Hongaars: Aknaszlatina, Roemeens: Slatina) is een stadje in de rajon Tjatsjiv in de oblast Transkarpatië in Oekraïne. De naam van de stad refereert aan de zoutmijn (salina). De stad werd in 1360 voor het eerst in geschriften genoemd. De stad is gelegen aan de oever van de grensrivier de Tisza. Tegenover deze stad, aan de overzijde van de rivier, ligt de Roemeense stad Sighetu Marmației. In 1944 werd de brug tussen beide steden verwoest; in 2007 is een nieuwe brug gereed gekomen. Tot 1920 en tussen 1938 en 1944 behoorde de stad net als de tegenoverliggende stad Sighetu tot het Koninkrijk Hongarije. Bevolking In 2001 woonden in de stad 9.276 inwoners. Hiervan waren er circa 4000 etnisch Hongaars. De Hongaarse gemeenschap heeft de beschikking over een eigen basis- en middelbare school (Bolyai János Középiskola). Een belangrijke straat in het stadje is genoemd naar een beroemde inwoner, de Hongaarse schilder Simon Hollósy. Bevolkingssamenstelling In 2001 bestond de stadsbevolking uit: Roemenen (56,97%), Hongaren (24,3%) Oekraïners (14,54%) en Russen (3,18%) Zie ook Hongaarse minderheid in Oekraïne
Sołotwyno

Sołotwyno (ukr. i rusiń. Солотвино, rum. Slatina, ros. Солотвина, cz. i słow. Slatinské Doly, węg. Aknaszlatina i Faluszlatina) – miasteczko (osiedle typu miejskiego) w rejonie tiaczowskim obwodu zakarpackiego Ukrainy. Leży na północnym brzegu granicznego odcinka górnej Cisy, naprzeciw rumuńskiego miasta Sighetu Marmației, na wysokości 283 m n.p.m. Sołotwyno jest największą pośród miejscowości zamieszkanych na Zakarpaciu przez Rumunów, który do dziś stanowią na tyle dużą część mieszkańców, że uzasadnia to dwujęzyczność miasteczka. Przez Sołotwyno przebiega linia kolejowa z Tereswy do Wełykoho Byczkiwa i regionalna droga R03 z Mukaczewa do Rohatyna. Historia Decydujący wpływ na rozwój Sołotwyna wywarły wielkie złoża soli kamiennej, eksploatowane już w starożytności (zob. kopalnie soli w Sołotwynie). Ślady osadnictwa (dwa grodziska na zachód od miasta) pochodzą już z I–II wieku p.n.e. Dzisiejsze Sołotwyno zostało założone w XIII wieku. Sąsiadujące wsie Aknaszlatina i Faluszlatina po II wojnie światowej zostały połączone w jedno osiedle. Przemysłowe wydobycie soli rozpoczęło się w połowie XVIII wieku i trwało do 2010 roku; prowadził je państwowy kombinat Ukrsolprom. W szczytowym okresie – w latach 70. XX wieku – wydobycie soli sięgało 451 tys. ton rocznie i stanowiło 10% produkcji całej Ukrainy. W końcowym okresie było wielokrotnie niższe. Złoża soli ocenia się na 30 milionów ton, a objętość całego sołotwińskiego słupa solnego na kilka km³. W jednej z sołotwińskich kopalni znajdują się obecnie laboratoria badawcze ukraińskiej akademii nauk oraz, od 1968, podziemny szpital alergologiczny. W 1989 liczyło 9651 mieszkańców. W 2013 liczyło 8955 mieszkańców. Na zachód od miasta leżą słone jeziorka, wykorzystywane w celach rekreacyjnych. Galeria Przypisy Bibliografia Sołotwyno, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 66 .
Cerkiew Narodzenia Pańskiego w Klewaniu

Cerkiew Narodzenia Pańskiego – prawosławna cerkiew w Klewaniu, w eparchii rówieńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Wzniesiona w 1777 jako unicka, z fundacji Adama Czartoryskiego. Budynek wznosi się na planie krzyża, został zbudowany z cegły. Elewację obiektu zdobią cztery pilastry zwieńczone tympanonem, nad nim znajduje się półokrągły fronton z okrągłym oknem. Drugie okno, prostokątne, znajduje się w centrum fasady. Nawę centralną nakryto drewnianym stropem z XIX w., nad nim znajduje się bęben z dachem namiotowym. Dwukondygnacyjna dzwonnica sąsiadująca z cerkwią powstała w 1844. Przypisy
Церква Різдва Христового (Клевань)

Церква Різдва Христового - це древня церква XVIII століття у селищі Клевань Рівненської області по вулиці Богдана Хмельницького, 22.Нинні діюча, належала до єпархії УПЦ МП, пам'ятка архітектури. Історія В 1777 році недалеко від фамільного замку для уніатів було зведено церкву в ім’я Різдва Христового, а в 1842-му була побудована кам’яна дзвіниця для неї. В 1862 році було змінено перекриття та споруджено дерев’яний купол, а в період 1882 – 1884 років церква прикрашена багатим розписом. Станом на 1884 рік парафія церкви включала в себе крім Клевані п’ять прилеглих сіл (Передмістя-Застав’я, Клеванська Юридика, Голишва, Новостав, Руда і Червоне), в ній було більш ніж тисяча вірян, та в реєстрі значилося сімдесят десятин землі (понад 87% з неї - орної), а також цілий ряд будівель для священнослужителів. Бойові дії Першої світової завдали свій удар по храму церкви, потім католицька Польська республіка і Друга світова війна продовжили руйнування. В 1991 році були розпочаті відновлювальні роботи храму. Станом на 2013 рік церква, як і більшість на Волині, пофарбована у біло-голубі барви. Дивитись також Церква Павла і Петра (Клевань) Костел Благовіщення (Клевань) Свято-Миколаївська церква (Клевань) Примітки
Cerkiew Poczajowskiej Ikony Matki Bożej w Kowlu

Cerkiew Poczajowskiej Ikony Matki Bożej – prawosławna cerkiew w Kowlu, należąca do eparchii włodzimiersko-wołyńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Świątynia znajduje się w sąsiedztwie dworca kolejowego w Kowlu i została wzniesiona jako kaplica przeznaczona dla podróżnych. Parafia, której świątynią jest cerkiew, została zarejestrowana w 1997. Przypisy
Cerkiew Zaśnięcia Matki Bożej w Szeplu

Cerkiew Zaśnięcia Matki Bożej – prawosławna cerkiew parafialna w Szeplu (rejon łucki). Do lutego 2019 r. znajdowała się w jurysdykcji Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego; obecnie należy do Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Drewniana świątynia została wzniesiona w 1780. Jest to budowla trójdzielna, z pojedynczą kopułą. W XIX w. poszerzony został cerkiewny przedsionek i wzniesiono nad nim dzwonnicę. Ikonostas cerkwi i zachowane w niej malowidła ścienne pochodzą z XVIII wieku. Przypisy
Успенська церква (Шепель)

Успенський церква — це давня дерев'яна українська церква, побудована у 18 столітті у селі Шепель Луцького району Волинської області. Особливості будови Дерев'яна, трьохдільна, з барабаном над центральним об'ємом, посадженим на низькому восьмерику і увінчаним ліхтарем з банею. Входи до церкви влаштовані з півдня та півночі. Історія Побудували церкву у 1780 р. В XIX в. до бабинця було прибудовано притвор, а до нього поперечний прямокутний об'єм, над яким зроблено було високу шатрову дзвіницю. У ХІХ ст. церква змінена прибудовою «храму апостола Якова», а над ним збудована дзвіниця. Престольне свято церкви Церква святкує своє престольне свято 28 серпня, у свято Успіння пресвятої Богородиці. Культурна цінність На території церкви збережено пам'ятки живопису XVII століття та різьблене оздоблення XVIII століття. У літературі Згадку про собор можна побачити у книзі українського архітектора-реставратора Прібєгі Л.В." Народне Зодчество". Див. також Церква Введення в храм Пресвятої Богородиці (Печихвости) Церква святого Стефана (Усичі) Церква Святої Трійці (Сокіл) Примітки
Cerkiew św. Andrzeja w Kowlu

Cerkiew św. Andrzeja – prawosławna cerkiew w Kowlu. Należy do parafii podlegającej eparchii wołyńskiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Cerkiew zajmuje budynek dziewiętnastowiecznej dawnej kaplicy katolickiej. W czasie przynależności Wołynia do ZSRR w obiekcie znajdował się magazyn. W 1990 budynek został przekazany parafii prawosławnej, zaś od 1992 należał do Patriarchatu Kijowskiego. Obiekt został dostosowany do wymogów prawosławnej liturgii, m.in. wstawiono ikonostas ze współcześnie wykonanymi ikonami, ponadto wzniesiono nad nim dzwonnicę. Od 2018 r. cerkiew należy do Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Przypisy
Cerkiew św. Michała Archanioła w Kisielinie

Cerkiew św. Michała Archanioła w Kisielinie – prawosławna cerkiew w Kisielinie. Świątynia została wzniesiona w 1777, na planie prostokąta, w całości z kamienia. Obiekt jest jednonawowy, z dwiema półeliptycznymi niszami po obydwu częściach nawy. We wnętrzu świątyni znajdują się freski, wykonane na początku XX wieku przez A. Antonowicza. W sąsiedztwie cerkwi położone są osiemnastowieczne dzwonnica i brama wjazdowa na teren świątyni. Przypisy
Михайлівська церква (Кисилин)

Михайлівська церква — діючий православний храм, збудований в 1777 році у селі Кисилин Затурцівської сільської громади Володимирського району Волинської області, виконаний у стилі барокко.Церква належить до найдавніших православних храмів краю із числа тих, що були зведені після монголо-татарської навали. Протягом всього часу існування кисилинську Свято-Михайлівську церкву жодного разу не була закрито. Історія Церква побудована у 1777 році за кошти поміщиків,які не поскупилися для церкви ні на дорогу обробку, ні на кількість земель, які додаються до храму. На сьогоднішній день їх число значно змінилося, в радянський період вони були розподілені для потреб селища. Під час Першої світової війни частину храмової стіни було знищено, але коштом місцевого населення згодом її відбудували. Але, в цілому, церква залишилася майже неушкодженою, до нашого часу збереглися ковані решітки XVII ст. і залишки замка. Особливості будови Архітектурна форма храму характерна для XVII століття. Крім того, деякі дослідники цей стиль називають аріанським. На знак того, що Кисилин свого часу був осередком аріан – протестантської гілки раннього християнства. Для будівництва церкви був використаний місцевий матеріал завдяки тому, що у с. Кисилин працювали вапнярка і два цегельних заводи. Основа мурованої церкви має форму хреста, його центральна частина є прямокутною. Стіни будівлі мають понад півтораметрову товщину, в яких знаходяться бокові ніші, над кожною нішею розташовано аркове склепіння. На міцних стінах тримається двох'ярусний купол дугоподібної форми. За розмірами вона невелика, стіни мають товщину менше метра, виконана у стилі бароко, скоріш за всі від початку була греко - католицької, також могла виконувати фортифікаційну функцію, про це свідчать широчезні стіни - мінімум 15 метрів мурована огорожа навколо із масивною дзвіницею, непритаманною для релігійних споруд на Волині.Церква багата писаними малюнками різних періодів від XVII по XX сторіччя, має гарний іконостас, прикрашений позолотою, що знаходиться у відмінному стані, незважаючи на поважний вік. Охоронний статус Михайлівська церква охороняється державою як оригінальна пам'ятка архітектури XVIII ст. і зараз належить православній громаді Київського патріархату. У літературі Згадується у книзі "Світильники отчої віри" Сегейда Харитона Пилиповича : "...в Першу світову війну, всі будівлі Кисилина були спалені. Вцілів тільки костьол, хоча і з деякими пошкодженнями і церква, якої російська артилерія не зруйнувала". Дивитись також Києво-печерська лавра; Голгофа; Нерухома драбина. Примітки
Sobór św. Michała Archanioła w Żytomierzu

Sobór św. Michała Archanioła – prawosławny sobór w Żytomierzu, katedra eparchii żytomiersko-owruckiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Świątynia znajduje się przy ulicy Kijowskiej. Cerkiew ufundował kupiec miejski Michaił Chabotin. Budowę ukończono w 1856 r.; w tym samym roku świątynia została konsekrowana. Zamknięta dla celów kultowych w latach 1927–1942 i ponownie w latach 1960–1991; następnie przekazana Ukraińskiemu Autokefalicznemu Kościołowi Prawosławnemu. W późniejszym okresie była we władaniu Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Kijowskiego, a od 2018 r. należy do Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Przypisy Bibliografia Georgij Pavlovič Mokric'kij, Žitomir – fotoal'bom, Żytomierz 1997
Cerkiew św. Pantelejmona w Kowlu

Cerkiew św. Pantelejmona – prawosławna cerkiew w Kowlu, należąca do eparchii włodzimiersko-wołyńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Budynek został poświęcony 4 października 2009 przez biskupa włodzimiersko-wołyńskiego Nikodema. Pełni funkcję cerkwi szpitalnej. Przypisy
Bahnhof Cherson

Der Bahnhof Cherson (ukrainisch Станція Херсон Stanzija Cherson, russisch Станция Херсон) ist der Bahnhof der Oblasthauptstadt Cherson und ein Eisenbahnknotenpunkt in der Ukraine. Er wurde 1907 eröffnet. Durch den Bahnhof führen Eisenbahnstrecken aus der Nordukraine auf die Krim. Geschichte Die Hafenstadt Cherson am Dnepr erhielt 1907 ihren ersten Bahnhof nördlich des Stadtzentrums. 1907 entstanden aus der Charkow-Nikolajew-Bahn und der Kursk-Charkow-Sewastopol-Bahn die Russischen Südbahnen, die eine Strecke nach Mykolajiw bauten. Von Cherson aus führt seit 1954 die Bahnstrecke nach Kertsch über die Antoniwka-Eisenbahnbrücke und weiter auf die Krim. Bahnverbindungen von Cherson bestanden nach Uschhorod, Kiew, Moskau, Lwiw, Rachiw, Charkiw, Odessa, Sumy, Schytomyr, Apostolowe, Sewastopol und Wadym. Im Jahr 2022 wurde der Bahnverkehr am 24. Februar nach der Besetzung der Südukraine durch Russland unterbrochen. Erst nach dem Abzug der russischen Truppen aus Cherson im November 2022 wurde der Bahnbetrieb am 19. November 2022 wieder aufgenommen. Verkehrsnetz von Cherson Vom Bahnhof Cherson führt ein Gleisanschluss zum Hafenbahnhof Cherson-Port direkt neben dem Flusshafen Cherson, wo bis 2022 der Anschluss auf die Dnepr-Schifffahrt möglich war. Industriegleise führen zu den Gewerbequartieren in verschiedenen Stadtteilen und zu den Schiffbauwerften am Dnepr im Stadtteil Korabel. Bahnanschluss haben auch Tanklager sowie die Betriebe im Seehafen Cherson. Weblinks Einzelnachweise
Kherson railway station

The Kherson railway station (Ukrainian: Станція Херсон) is the main railway station in the Ukrainian city of Kherson. It first opened in 1907, and is currently operated by Odesa Railways. History The station was built in 1907 as part of an extension to the Kharkiv-Mykolaiv rail line. This extension opened in October 1907. On November 11, 1915, Tsar Nicholas II visited the station with his heir Alexis. Russian invasion of Ukraine On February 24, 2022, all train service from the station halted with the Russian invasion of Ukraine. Following the Liberation of Kherson in November 2022, Ukrainian Railways and United24 launched "Tickets to Victory" in Kherson station to sell charity tickets and help raise funds for the Armed Forces of Ukraine. On November 19, train service in Kherson resumed, with the first train headed for Kyiv. On May 3, 2023, Russian forces shelled the station, killing one and injuring three others. Two trains leaving for Lviv and Mykolaiv were delayed, but both arrived safely. On December 26, 2023, Russian troops again shelled Kherson's train station, mainly to target an oncoming train for evacuating civilians. A policeman died and 16 were wounded as a result of this attack. On May 8, 2024, Russian troops shelled the station and damaged the infrastructure. There were no reports of casualties. Gallery References
Gare de Kherson

La gare de Kherson, en ukrainien : Херсон (станція), est une gare ferroviaire ukrainienne, située sur le territoire de la ville de Kherson, capitale de l'Oblast de Kherson. Le site de la gare est impacté par la Guerre russo-ukrainienne et l'invasion de l'Ukraine par la Russie. Situation ferroviaire La gare de Kherson est un important nœud ferroviaire située entre les gares nodales : Mykolaïv à 55 km, Snihourivka (uk) à 49 km, Kherson-port à 8 km et Vadim (uk), à 101 km. Histoire La gare date de 1907 et fait partie de la ligne de Chemin de fer Lemberg-Czernowitz-Jassy créée en 1864 par l'empire d'Autriche, elle relie le 16 octobre 1907 Kherson à Mykolaïv. Au mois de décembre 2023, la gare de Kerson est touchée par un bombardement russe alors qu'un train d'évacuation est en gare. Le bilan est d'un mort et quatre blessés. Service des voyageurs Accueil C'est une gare ouverte à la vente de billets pour tout types de trains voyageurs, y compris à l'international. Desserte Intermodalité Gare marchandises C'est une importante gare marchandises ouverte à de nombreux services y compris celui des conteneurs. Notes et références Voir aussi Articles connexes Transport ferroviaire en Ukraine. Liste de gares en Ukraine. Guerre russo-ukrainienne. Invasion de l'Ukraine par la Russie. Liens externes (ru) « Станция Херсон », sur https://railwayz.info. (uk) « Розклад руху призначених пасажирських поїздів », sur https://www.uz.gov.ua. (uk) « Херсон », sur https://swrailway.gov.ua. Portail du chemin de fer Portail de l’Ukraine