NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Покровська церква (Кривий Ріг)

Покровська церква (Кривий Ріг) — церква УПЦ московського патріархату селища Карнаватка міста Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Заснована в 1884 р., збудована і освячена в 1888 р. Зруйнована в 1964 р. Відновлена у 2001 р. Перебуває в юрисдикції Криворізької єпархії УПЦ МП. Історія З початком видобутку залізної руди на Криворіжжі, громада селища Карнаватка отримала значні фінанси від угоди з ініціатором розробки верхньодніпровським поміщиком Олександром Полем. У зв'язку з цим, вона вирішила побудувати православний храм. Щорічно від кожного господарства Карнаватки виділяли кошик яєць для розчину на будівництво церкви. Будівництво храму на честь Покрова Пресвятої Богородиці почалося в 1884 р, яке завершилося 1888 р. Її висота 29 м, довжина 34 м і ширина 21 м. Ікони для іконостасу були написані художником Омеляном Кручиніним. Серед відомих дореволюційних священиків були протоієреї Автоном Лебедєв та Діодор Якубович (1868-1937). Вважається, що закриття церкви відбулося 1926 року з причини її популярності не тільки серед робочого люду, але і в міліціонерів, і червоноармійців (скарга 1923 року). 1930 року були зняті і переплавлені на Криворіжсталі дзвони. Перед війною тут було сховище. За німецької окупації храм поновив діяльність у 1941 р. Її закрили у 1960 р. під приводом відкриття в її будівлі музії історії релігії та атеїзму. 15 квітня 1964 року будівлю підірвали. Одним зі священиків у радянський період був протоієрей Миколай Торський (1875-1957) 1999 р. почалася відбудова храму. 2001 р. храм відбудували за проєктом зменшеної копії. Джерела Митрофан (Божко), иерод., Охинченко А.Ф. Покровская церковь на Карнаватке (1884–1964–1999–2014): Исторический очерк. — Кривой Рог, 2016. — 64 с.: ил. Митрофан (Божко), ієром. Закриття і знищення храмів та молитовних споруд у Кривому Розі під час хрущовської антирелігійної кампанії 1958–1964 рр. // Церква мучеників: гоніння на віру та Церкву у ХХ столітті: матеріали Міжнар. наук. конф. (К., 6–7 лютого 2020 р.) / упоряд. С.В. Шумило; відп. ред. прот. В. Савельєв. — К.: Видавничий відділ Української Православної Церкви, 2020. — С.550–563. [Архівовано 13 грудня 2021 у Wayback Machine.] Божко О.О. Від ясел до Голгофи: життєвий шлях настоятеля Покровської церкви на Карнаватці протоієрея Діодора Якубовича (1868–1937) / О.О. Божко // Наддніпрянська Україна: історичні процеси, події, постаті. — 2014. — Вип. 12. — С.229–235. Митрофан (Божко), ієрод. «Память праведнаго с похвалами»: життєвий шлях настоятеля Покровської церкви на Карнаватці протоієрея Миколая Торського (1875–1957) [Архівовано 27 січня 2021 у Wayback Machine.]. Сайт храму Різдва Пресвятої Богородиці.
Казематна вежа

Казематна вежа — архітектурна пам'ятка місцевого значення в Україні в м. Кам'янець-Подільський, Хмельницька область. Історія За програмою фортифікації Кам'янця, яку склав король Станіслав Август Понятовський у 1782 році, тут на фундаментах декількох вірменських будинків, зруйнованих за турецьких часів, у 1783—1791 роках збудували гауптвахту. 2007 році, з її підвалів було вивезено цілу вантажівку залишків після проживання там ув'язнених. Архітектура Вежа кругла в плані, діаметр сягає 9,5 м, з прямокутним тамбуром з північної сторони. По центру вгору підіймається стовп діаметром 2,5 м. Стіни верхнього ярусу на висоті близько двох метрів прорізають шість вікон-бійниць. Його верхня частина використовувалася димоходом. Зараз вона закрита кришечкою, яка схожа на кришку чайника з флюгером. Примітки
Церква Святого Великомученика Юрія Переможця (Кобилля)

Церква Святого Великомученика Юрія Переможця в Кобиллі — парафія і храм Збаразького благочиння Тернопільської єпархії Православної церкви України в селі Кобилля Тернопільського району Тернопільської области. Історія церкви В архівних документах 1790 року згадується стара дерев'яна церква Святого Великомученика Юрія Переможця. У ній зберігався чудотворний образ Богоматері з Дитям, до якого приходило багато людей за зціленням. У 1875 році в селі створили братство тверезості, про що свідчить пам'ятний хрест на честь скасування панщини. Наприкінці XIX століття жителі вирішили збудувати новий храм. Коли звели стіни, стару церкву розібрали, а з її матеріалів збудували шатрову дзвіницю. Для будівництва нового храму звели невеличку цегельню. Святиню збудували у 1885 році та освятили на Покрову Пресвятої Богородиці. Цей день став відпустовим святом. Престол освятили на честь Святого Великомученика Юрія Переможця, як і в старій церкві. У 2000 році збудували нову дзвіницю та облаштували кам'яні сходи до неї і до храму. Парохи о. Михайло Найко. Див. також Церква Святого Юрія (УГКЦ) Джерела с. Кобилля. Храм Святого Великомученика Юрія Переможця // Храми Української Православної Церкви Київського патріархату. Тернопільщина / Автор концепції Куневич Б.; головний редактор Буяк Я.; фото: Снітовський О., Крочак І., Кислинський Е., Бурдяк В. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2012. — С. 164. : іл. — ISBN 978-966-2061-24-6.
Церква Святого Юрія (Кобилля)

Церква Святого Юрія в Кобиллі — парафія і храм греко-католицької громади Збаразького деканату Тернопільсько-Зборівської архієпархії Української греко-католицької церкви в селі Кобилля Тернопільського району Тернопільської области. Історія церкви Після того, як УГКЦ вийшла з підпілля у 1990 році, громада села розділилася на дві конфесії: УАПЦ (яка згодом стала частиною ПЦУ) та УГКЦ. До 1995 року греко-католики були змушені відвідувати богослужіння в Іванчанах або Збаражі. У селі є храм, що належить вірним ПЦУ, тоді як греко-католики отримали у користування колишній костел, який передали громаді у 1995 році. При храмі діє спільнота «Матері в молитві». На території парафії встановлені фігури Пресвятої Богородиці та Йоана Хрестителя. Парохи о. Олег Юрик, о. Григорій Хома (1997—2006), о. Пилип Безпалько (з 2006). Див. також Церква Святого Великомученика Юрія Переможця (ПЦУ) Джерела Парафія с. Кобилля. Церква Святого Юрія // Тернопільсько-Зборівська архієпархія. Парафії, монастирі, храми. Шематизм / Автор концепції Куневич Б.; керівник проєкту, науковий редактор Стоцький Я. — Тернопіль : ТОВ «Новий колір», 2014. — С. 200. : іл. — ISBN 978-966-2061-29-1.
Parc national de Kholodny Yar

Le parc national de Kholodny Yar (en ukrainien : Національний природний парк «Холодний Яр») est un parc national de l'oblast de Tcherkassy situé au centre de l'Ukraine Histoire Le 1er janvier 2022, le décret présidentiel consacre la réserve naturelle de la forêt éponyme. Elle est la reprise de l'entreprise d'Etat Foret de Kamyanske et de 4 000 hectares de l'administration régionale. La réserve inclut une grande quantité de sites d'intérêt environ cent cinquante : archéologiques, culturels, historiques ; des espèces de plantes et d'animaux protégés. La foret Kholodny Yar, la réserve naturelle Atamansky, la réserve botanique Blanche Neige, la réserve botanique Zoubivsky, la réserve botanique Olya, la réserve botanique Dibrovny, la réserve botanique Groushkivsky, la réserve du Chêne Maksym Zalizniak, le monument hydrologique Malyareve, la réserve botanique Goulbyshche, la réserve biologique Kasyanov. Géographie Historique La foret a été le centre et l'inspiration de la République de Kholodnoïarsk. Sources (uk) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en ukrainien intitulé « Національний природний парк «Холодний Яр» » (voir la liste des auteurs). Notes et références Voir aussi Liste des parcs nationaux de l'Ukraine. Liens externes sur le site officiel ck-oda.gov.ua. décret présidentiel de classement. Portail de la conservation de la nature Portail de l’Ukraine
Холодный Яр (национальный парк)

Холодный Яр (укр. Холодний Яр) — национальный природный парк, расположенный на территории Черкасского района (Черкасская область, Украина). Создан 1 января 2022 года. Площадь — 6 833,5071 га. История В 2020 году председателем Черкасской ОГА С. И. Сергейчуком было подписано письмо о создании парка в профильное Министерство защиты окружающей среды и природных ресурсов Украины. Национальный природный парк был создан 1 января 2022 года согласно указу Президента Украины В. А. Зеленского № 2/2022 «О создании национального природного парка «Холодный Яр»» (Про створення національного природного парку «Холодний Яр»). Создан в целях сохранения, воспроизводства, эффективного использования природных комплексов и объектов Среднего Приднепровья, имеющих особую природоохранную, оздоровительную, историко-культурную, научную, образовательную и эстетическую ценность. Описание В состав национального природного парка включено 6 833,5071 га земель государственной собственности, в том числе: 6 829,5 га земель государственного предприятия «Каменское лесоохотничье хозяйство», предоставляемых национальному природному парку в постоянное пользование с изъятием у землепользователя 4,0071 га земель Черкасской областной государственной администрации, предоставляемых национальному природному парку в постоянное пользование Национальный природный парк расположен в восточной части Черкасской области в долине реки Тясмин (между её притоками Жаботинка и Ивковчанка) — территории Креселецкого (4 283,5 га) и Грушковского (2 546,0 га) лесничеств ГП «Каменское лесоохотничье хозяйство». Имеет два участка — урочище Холодный Яр и урочище Атаманский парк, между ними протекает река Медведевка. В границы парка вошли ранее созданные объекты ПЗФ (общей площадью 1 464,02 га): заповедное урочище Атаманский парк; заказники Грушковский, Белоснежный, Зубовский, Оля, Тюльпан дубравный, Землянки, Гульбище, Касьяновое; памятники природы Маляровое, Дуб Максима Железняка, Сквер участников партизанского движения. Природа Урочище Холодный Яр занято грабово-дубовыми, дубовыми, дубово-грабовыми лесами. По результатам предварительных обследований, здесь зафиксированы 467 видов сосудистых растений, 215 видов грибов, местообитания 32 видов млекопитающих, 143 видов птиц и значительного количества видов беспозвоночных. Встречаются виды, занесённые в Красную книгу Украины, Зеленую книгу Украины и охраняются в соответствии с другими международными договорами. Особого внимания заслуживают популяции подснежника складчатого, лука медвежьего, бересклета карликового, пыльцеголовника длиннолистого, тюльпана дубравного, любки двулистной, гнездовья обыкновенной. Примечания Ссылки № 2/2022 УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ № 2/2022 (укр.) Національний природний парк «Холодний яр» (укр.) Парк стане одним із найважливіших “магнітів” Черкащини, – Сергій Сергійчук (ФОТО) (укр.) Лист карты M-36-101 Каменка. Масштаб: 1 : 100 000. Указать дату выпуска/состояния местности.
Національний природний парк «Холодний Яр»

Національний природний парк «Холодний Яр» — природоохоронна територія у Черкаському районі Черкаської області. Історія Створено указом президента України від 1 січня 2022 року. Опис До території національного природного парку включено 6 833,5071 гектара земель державної власності, що надаються йому в постійне користування, а саме: 6 829,5 гектара земель, що вилучаються у державного підприємства «Кам'янське лісове господарство», та 4,0071 гектара земель Черкаської обласної державної адміністрації. Об'єкти охорони Метою створення національного природного парку «Холодний Яр» є збереження унікальних природних та історико-культурних комплексів та упорядкування туристично-рекреаційної діяльності на зазначеній території. Пропонована до заповідання територія включає близько 150 цінних природних, історичних, археологічних, культурних об'єктів, що потребують застосування цілісного підходу щодо їх збереження, охорони та використання основаного на результатах наукових дослідженнях. За результатами попередніх обстежень на ділянках, пропонованих для заповідання зафіксовано зростання 467 видів судинних рослин, 215 видів грибів, перебування 32 видів ссавців, 143 видів птахів та значної кількості видів безхребетних. Серед них трапляються багато видів, що занесені до Червоної книги України, Зеленої книги України та охороняються відповідно інших міжнародних договорів. Особливої уваги заслуговують популяції підсніжника складчастого, цибулі ведмежої, бруслини карликової, булатки довголистої, тюльпана дібровного, любки дволистої, гніздівки звичайної та ін. Поглинуті території природно-заповідного фонду Нерідко, оголошенню національного парку або заповідника передує створення одного або кількох об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення. В результаті, великий НПП фактично поглинає раніше створені ПЗФ. Проте їхній статус зазвичай зберігають. До складу території національного природного парку входять 11 об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та 1 загальнодержавного значення, загальною площею 1464,02 га: комплексна пам'ятка природи загальнодержавного значення «Холодний Яр», площею 1 039 га; заповідне урочище «Атаманський парк», площею 397 га; ботанічний заказник місцевого значення «Грушківський», площею 1,6 га; гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення «Маляреве», площею 4,1 га; ботанічний заказник місцевого значення «Білосніжний», площею 1,5 га; ботанічний заказник місцевого значення «Зубівський», площею 0,2 га; ботанічний заказник місцевого значення «Оля», площею 0,1 га; ботанічний заказник місцевого значення «Тюльпан дібровний», площею 4,5 га; ботанічна пам'ятка природи місцевого значення «Сквер учасників партизанського руху», площею 0,5 га; ботанічний заказник місцевого значення «Землянки», площею 4,0 га; ботанічний заказник місцевого значення «Гульбище», площею 10,0 га; ботанічний заказник місцевого значення «Касьянове», площею 1,5 га. Галерея Примітки
Західний цвинтар (Одеса)

Західний цвинтар або Західне кладовище — один із цвинтарів Одеси, розташований у Хаджибейському районі. Відкритий у 2000 році на території колишнього аеропорту «Застава». Історія Рішення про створення Західного цвинтаря Одеська міська рада ухвалила у 2000 році у зв'язку з дефіцитом місць для поховання та вичерпанням ресурсу чинних міських кладовищ. Первісно передбачалося спорудити три нові цвинтарі на сільськогосподарських землях за межами міста, однак цей проєкт не був реалізований через труднощі, пов'язані з відчуженням земель. Згодом місцем для нового кладовища обрали територію колишнього аеропорту «Застава», розташовану в санітарно-захисній зоні міжнародного аеропорту «Одеса», де житлова забудова була неможливою. Офіційне відкриття Західного цвинтаря відбулося 1 серпня 2000 року, а перше поховання здійснили 8 серпня того ж року. Опис Західний цвинтар — найбільший цвинтар Одеси, площа якого становить 204 га. Територія поділена на окремі сектори відповідно до конфесійних та етнокультурних особливостей. Тут облаштовані мусульманська та ромська ділянки, функціонує православний храм, поблизу якого розташовані поховання священнослужителів. Біля головного входу до цвинтаря знаходиться братська могила жертв сталінських репресій. На території кладовища також створено окрему ділянку військових поховань, де поховані учасники російсько-української війни. Примітки
Leliv

Leliv (ukrajinsky Лелів) byla vesnice na severu Ukrajiny v Ivankivském rajóně poblíž města Černobyl. Leží v uzavřené Černobylské zóně, asi 3 km od Černobylu, 10 km od Jaderné elektrárny Černobyl a 13 km od města Pripjať. Do roku 1986 náležela Černobylskému rajónu, po výbuchu jaderné elektrárny Černobyl byla opuštěna a zlikvidována. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Leliv na Wikimedia Commons
Leliv

Leliv (ukránul: Лелів), oroszos változatban Lelev (oroszul: Лелев) egykori falu Ukrajna Kijevi területén, a Csernobili atomkatasztrófa után felállított és kitelepített 30 km-es zónában, melyet a közelében található sok másik településsel egyetemben a nagymértékű radioaktív kihullás miatt kitelepítettek. Jelenleg Lelevnél található a belső, 10 km-es sugarú zóna ellenőrzőpontja. Az áthaladó gépjárműveket az ukrán hadsereg őrszolgálatra beosztott fegyveres katonái állítják meg és csak a megfelelő papírokkal rendelkező személyek léphetnek be a belső zónába. Kifelé menet pedig megmérik minden kilépő személynek a Zónában elszenvedett sugárterhelésének szintjét, illetve a gépjárművek sugárszennyezettségét is. Története Első írásos említése 1648-ból származik. Ekkor a faluban 27 porta volt. 1832-ig az ovrucsi bazilita kolostor birtokaihoz tartozott. 1887-ben már 480, 1900-ban 631 lakosa volt. A csernobili atomerőmű-baleset után a faluból közel ezer főt telepítettek ki. Őket a Varisivkai járásban található Nedra faluba költöztették. A települést 1999-ben törölték az ukrán közigazgatási nyilvántartásból. Külső hivatkozások A lelevi ellenőrzőpont Műholdas felvétel az ellenőrzőpontról
Лелёв

Лелёв (укр. Лелів) — покинутая деревня (после аварии на ЧАЭС) Чернобыльского района Киевской области Украины. Описание Деревня располагается на правом берегу Припяти в 4 км от Чернобыля. Первое письменное упоминание относится к 1648 году, когда в деревне уже имелось 27 дворов. В Российской империи входила в состав Радомысльского уезда Киевской губернии. До 1832 года принадлежала Шепелицкому имению Овручского базилианского монастыря. В 1900 году в деревне насчитывалось 109 крестьянских дворов. Имелась школа грамоты. Главным занятием жителей являлось земледелие. За крестьянами числилось 1276 десятин земли (около 1400 га). На территории поселения находилась Лелевская владельческая ферма с 700 десятинами земли (≈760 га), принадлежащая помещику Николаю Семёновичу Лелявскому. Лелёв была полностью выселена из-за сильного радиационного загрязнения и официально снята с учёта в 1999 году. Жители переселены в село Недра Барышевского района. Бо́льшая часть селения Лелёв сгорела во время апрельских пожаров в 2020 году. В километре к югу от деревни обнаружены остатки древнейшего поселения эпохи бронзы (Среднеднепровской культуры), Милоградской культуры и времени Древней Руси (XII—XIII вв.). Население Примечания Комментарии Источники Литература Максимов Е. В., Петровская Е. А. Древности скифского времени Киевского Поднепровья // Монография (рус.) / под ред. Р. В. Терпиловского. — Полтава: Полтавский литератор, 2008. — 126 с. — ISBN 978-966-02-4942-4. Список населённых мест Киевской губернии // Издание Киевского губернского статистического комитета (рус.). — Киев: типография Ивановой, 1900. — 1896 с. Похилевич Л. И. Сказания о населённых местностях Киевской губернии (Васильковский уезд) (рус.). — Киев: типография Киево-Печёрской лавры, 1864. — 764 с. См. также Список покинутых населённых пунктов Чернобыльской зоны отчуждения (Украина)
Illinci (Kijevi terület)

Illinci (ukránul: Іллінці) település Ukrajna Kijevi területének Ivankivi járásában a 30 km-es zóna közepén. Az 1986-os csernobili atomkatasztrófa után néhány nappal a teljes lakosságát, mintegy ezer főt kitelepítették. Később néhány idősebb lakosa saját felelősségére visszaköltözött, 1987-ben 260-an, 2006-ban 36-an lakták. A községben korábban általános iskola is működött, mostanra a házak többsége lakatlan és lepuszult állapotban van. Források Ruined Chernobyl nuclear plant will remain a threat for 3,000 years McClatchyDC 2016. április 24. Paul Flückiger: Living in Chernobyl: "Radioactivity? That's Nonsense!" Spiegel, 2006. április 26.
Ильинцы (Киевская область)

Ильинцы (укр. Іллінці) — покинутое село в Киевской области Украины. Расположено в Чернобыльской зоне отчуждения. География Ильинцы находятся в 30 километрах от Чернобыля и в 23 километрах от железнодорожной станции Янов. Входит в Вышгородский район. История Ильинцы впервые упоминаются в письме короля польского Сигизмунда I как посёлок. После второго раздела Речи Посполитой село находилось в составе Киевской губернии Российской империи. Ильинцы были центром Ильинецкого сельсовета, которому были подчинены Рудня-Ильинецкая и Старая Красница. В 1986 году, после аварии на Чернобыльской АЭС, жители села были эвакуированы в села Право Жовтня, Жовтневое и Старая Оржица. Село было официально снято с учёта в 1999 году. Через некоторое время, многие жители возвращались в село, как самосёлы. В 2015 году, во время пожаров, часть села сгорела и постоянных жителей не осталось. Демография Литература Іллінці // Історія міст і сіл Української РСР. Київська область. — Киев: Главная редакция Украинской советской энциклопедии, 1971. — С. 724.
Круча (заказник)

Кру́ча — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Малинського району Житомирської області, на околиці села Лумля. Площа 13,2 га. Статус присвоєно згідно з рішенням 24 сесії облради 7 скликання від 09.07.2019 року № 1503. Перебуває у віданні: Малинівська сільська рада. Статус присвоєно для збереження мальовничого ландшафтного комплексу, у складі якого водосховище на річці Лумля. Зростають водні та прибережно-водні види рослин, в тому числі такі, що занесені до Червоної книги України — сальвінія плаваюча і водяний горіх. Екосистемі заказника загрожує забудова та засмічення території місцевим фермерським господарством. Примітки Джерела Перелік територій та об'єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення Круча (заказник) [Архівовано 9 березня 2022 у Wayback Machine.] «Круча» [Архівовано 3 березня 2021 у Wayback Machine.] Природно-заповідний фонд Житомирської області в розрізі територіальних громад Рішення Житомирської обласної ради від 09.07.2019 № 1503
Syvaš

Syvaš (ukrajinsky Сиваш, krymskou tatarštinou Sıvaş, rusky Сиваш – Sivaš) neboli Shnilé moře (ukrajinsky Гниле Море – Hnyle More, krymskou tatarštinou Çürük Deñiz, rusky Гнилое Море – Gniloje More) je soustava lagun na západním okraji Azovského moře u Perekopské šíje, která odděluje Azovské moře od Černého moře a spojuje Krymský poloostrov s pevninou, respektive autonomní republiku Krym s ukrajinskou Chersonskou oblastí. Od Azovského moře je Syvaš oddělen 110 kilometrů dlouhou Arabatskou kosou, která je na jihu spojena s Krymem a na severu u města Heničesk oddělena od pevniny jen úzkým průlivem. Původ názvu Pojmenování oblasti pochází z krymské tatarštiny – výraz sıvaş znamená v tomto jazyce „špína“. Popis oblasti Celá oblast má přes 10 000 čtverečních kilometrů, z toho je zhruba 2560 čtverečních kilometrů vodní hladina. Laguny jsou velmi mělké. Maximální hloubka je tři metry, ale typická hloubka je půl metru až metr. Mělkost má za následek, že se voda v létě na slunci velmi zahřeje, odpařuje se a také zapáchá (odtud název „Shnilé moře“). To je také důvod, proč má zdejší voda vysokou slanost. Tato slanost se pohybuje od 22 ‰ na severu až po 87 ‰ v jižních oblastech. Prosolené jsou i zdejší pevniny, která jsou zčásti spíše mokřinami. Laguny jsou napájeny vodami Azovského moře, do Syvaše se vlévá také nejdelší krymská řeka Salgir. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Sywasch na německé Wikipedii a Сиваш na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Syvaš na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Sivaš v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích