NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Воєводино

Воєводино — урочище та однойменний гірськолижний курорт в екологічно чистому районі на південному заході від села Тур'я Пасіка в Перечинському районі Закарпатської області. Географія Ліси урочища належать до Тур'я-Реметівського лісництва, яке входить до складу Державного підприємства «Перечинський лісгосп». Згідно з лісорослинним районуванням, територія лісництва належить до 10-го лісорослинного району — букові гірські ліси Полонинського хребта. Район розташування лісництва знаходиться під впливом материкового клімату Східноєвропейської рівнини та вологого атлантичного клімату. Через урочище протікає струмок, який є правою притокою струмка Бистрик. Курорт Воєводино — поєднання дикої природи та благ цивілізації. Курорт розміщений між Свалявою і Перечином. Комплекс в закарпатському стилі. Сніг іде з грудня по квітень. Траса середнього рівня складності довжиною 650 м, перепад висоти 100 м. Гірськолижні траси Тут всього одна траса, яка підходить для початківців та лижників середнього рівня підготовки. Є ратрак і система штучного засніження трас. Одна траса середньої складності протяжністю 650 м, перепад висот 100 м. Навчальна траса протяжністю 100 м. Підйомники: Бугельний підйомник довжиною 500 м з пропускною здатністю 650 осіб на годину. Дитячий підйомник-мультиліфт — 100 м. У лісі є траси для ходьби на лижах. Парк У 2013 році в курорті відкрили «Австрійський парк Шенборна», розташований на 12 гектарах, з уїзною брамою, 22 лавками з гербами країн, яким належало Закарпаття, «Кельтским садом» з «календарем друїдів», 12 містками, які символізують знаки зодіаку, Мостом чотирьох євангелістів зі скульптурами апостолів, водяним млином Святого Яна з дерева та каменю, ліхтарями, скульптурами та маршрутом для катання на відреставрованій кареті часів Австро-Угорщини. У центрі парку — штучне озеро Тур з невеликим острівцем. Див. також Красія Список гірськолижних курортів України Примітки Посилання Гірськолижний курорт Воєводино [Архівовано 7 березня 2021 у Wayback Machine.]
Отрадный (парк, Киев)

Парк «Отрадный» — главный парк киевского жилмассива Отрадный, находится южнее проспекта Любомира Гузара. Описание После войны начинается благоустройство района Отрадный. Жилой массив строился в 1959—1965 годах по проекту архитекторов Н. М. Скрибицкого, В. И. Сусского, А. Д. Корнеева, Е. П. Репринцевой и А. И. Заварова. Массив был застроен 5- и 9-этажными домами. В эти же года был заложен и парк «Отрадный», который разметили между улицей Героев Севастополя и проспектом Отрадный. Он стал центральным компонентом архитектурной композиции жилмассива. Напротив главной парковой аллеи был построен кинотеатр «Тампере». В парке «Отрадный» берёт начало один из притоков речки Лыбедь — ручей Отрадный, истекающий из паркового пруда. В 2000-е годы на территории парка основали украинский этнографический музей «Мамаева Слобода». Галерея Ссылки
Відрадний парк

Парк «Відра́дний» — міський парк, розташований у Солом'янському районі міста Києва, між вулицями Михайла Донця, Академіка Шалімова та проспектом Любомира Гузара. Історія Сформувався одночасно із забудовою масиву Відрадний. На місці парку знаходились великі фруктові сади, що належали до господарства Центрального комітету Комуністичної партії України, тому в парку й досі є ділянки фруктових дерев. Як парк ця територія сформувалася у 1961–1963 роках. Офіційно парк було відкрито 1971 року під назвою «Жовтневий», сучасна назва — з початку 1990-х. В парку є озеро Відрадне, з якого бере початок один із витоків Либеді. Інше озеро, Красавиця, розташоване на території Мамаєвої слободи. Опис парку Парк розташований всередині житлового масиву. Має ландшафтний характер. Для парку характерні декілька вхідних груп — основна з вулиці Академіка Шалімова, другорядні з боку проспекту Любомира Гузара та вулиці Донця. У центрі парку знаходиться ставок із перекинутим через нього пішохідним містком. Ставок одночасно є і одним із витоків річки Либідь, про що на його березі свідчить пам'ятний знак. У північній частині парку є ще один, менший за розміром ставок (на території музею «Мамаєва Слобода»). У 2006—2008 роках здійснено реконструкцію парку — замінено покриття доріжок, влаштовано дитячі майданчики, реконструйовано зелені насадження. У парку знаходиться сонячний годинник особливістю якого є відсутність гномону — для того щоб узнати час, потрібно стати у центрі площадки годинника та подивиться, на яку позначку падає тінь від власної фігури. Інший сонячний годинник такого типу у Києві знаходиться на набережній, неподалік Поштової площі. Мамаєва слобода З 1992 року у північній частині парку створюється етнографічний комплекс «Мамаєва слобода», що включає в себе дерев'яну церкву Покрови Пресвятої Богородиці (копія січової) та реконструкцію козацького поселення XVII—XVIII століть. Діє як приватна структура. Рослинність У парку переважають листяні породи дерев (здебільшого липа, клен, береза). У парку також є насадження фруктових дерев (здебільшого яблуня). Галерея Див. також Парки Солом'янського району Примітки Посилання Відрадний парк [Архівовано 7 березня 2016 у Wayback Machine.]
Comuna Vilșanîțea, Bilohirea

Vilșanîțea (în ucraineană Вільшаниця) este o comună în raionul Bilohirea, regiunea Hmelnîțkîi, Ucraina, formată din satele Varîvodkî și Vilșanîțea (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Vilșanîțea era vorbitoare de ucraineană (98,77%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,08%). Note
Вільшаницька сільська рада (Білогірський район)

Вільша́ницька сільська́ ра́да — колишня адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в ліквідованому Білогірському районі Хмельницької області. Адміністративний центр — село Вільшаниця. У 2020 році рада приєднана до складу Білогірської селищної громади. Основні дані Вільшаницька сільська рада утворена в 1921 році. Територія ради: 22,263 км² Населення ради: 548 осіб (станом на 1 січня 2011 року) Середня щільність населення: 24,61 осіб/км² Загальна площа населених пунктів: 0,952 км² Середня щільність населення у населених пунктах: 575,63 осіб/км² Географія Територією сільської ради, із заходу на схід, протікає річка Горинь, права притока Прип'яті. Населення Зміна чисельності населення за даними переписів і щорічних оцінок: Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Вільшаниця с. Варивідки Господарська діяльність Основним видом господарської діяльності населених пунктів сільської ради є сільськогосподарське виробництво. Воно складається із ТзОВ «Гранд» та індивідуальних господарств. Основним видом сільськогосподарської діяльності є вирощування зернових культур, виробництво м'ясо-молочної продукції; допоміжним — вирощування овочевих культур. На території сільради працює магазин, одна загально-освітня школа I–II ст., дитячий садок, три магазини, Вільшаницьке поштове відділення, АТС, два фельдшерсько-акушерських пункти (ФАП), водогін — 3,9 км. Є церква Дмитра Солунського — Української православної церкви. Автошляхи та залізниці На території сільської ради протяжність автомобільних шляхів загального користування становить 18,3 км, з них: із твердим покриттям — 15,8 км; із асфальтним покриттям — 0 км. Через села сільради проходить залізнична лінія Шепетівка-Подільська — Тернопіль. Найближча залізнична станція — Вільшаниця. Примітки Посилання Вільшаницька сільська рада (Білогірський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України. Хмельницька обласна рада. Білогірський район. Паспорт територіальної громади Вільшаницької сільської ради (doc) Паспорт Білогірського району (doc) Аркуш карти M-35-77 Лановцы. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1986 р. Видання 1987 р. (рос.)
Вільшанська світлиця

«Вільшанська світлиця» — краєзнавчий музей смт. Вільшана Городищенського району Черкаської області. Розташований у за адресою: вул. Шевченка, 53. Заснований 21 вересня 2006 р. шляхом виокремлення з музею історії смт Вільшана. Опис Музей знаходиться в окремому будинку, який складається з 4 кімнат та своєрідного коридору. Одна з кімнат присвячена родині братів Кличків та, частково, Сергію Головатому, який дитячі та шкільні роки провів у Вільшані. Музей частково відтворює інтер'єр селянської хати цієї місцевості. Значну кількість предметів для музею надали місцеві мешканці. Галерея Джерела Світлиця для братів Кличків. Мешканці Вільшани Городищенського району вважають, що родовід відомих українських боксерів починається саме з їхнього села. Газета «Україна Молода» [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Музеї Городищини. Блоґ «Туристична Городищина» [Архівовано 11 листопада 2013 у Wayback Machine.] Відеоролік з музею. YouTube У Кличка знайшлося ціле село родичів. Табло ID [Архівовано 29 вересня 2014 у Wayback Machine.] Козацького роду, незламного гарту. Прадіди Петро та Єрофей — брати Клички. Українське Реєстрове Козацтво [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Інвестиційний паспорт Городищенського району. Департамент інвестиційно-інноваційної політики та зовнішньоекономічних зв'язків Черкаської обласної державної адміністрації[недоступне посилання з червня 2019] Історична довідка. Національний заповідник «Батьківщина Тараса Шевченка» [Архівовано 12 серпня 2013 у Wayback Machine.] Розповідь працівника музею Див. також Музеї Черкаської області
Гадяцький регіональний ландшафтний парк

Га́дяцький — регіональний ландшафтний парк в Україні, в межах Гадяцького району Полтавської області. Простягається вздовж річки Псел і пониззя річки Грунь (притока Псла). На півночі межує з Сумською областю, на півдні — з Миргородським районом Полтавської області. Площа 12803,3 га. Створений у 2012 році. Створений з метою збереження багатих природних комплексів, вивчення та охорона великої кількості регіонально рідкісних видів тварин і рослин. На території парку розташована єдина в Лівобережному лісостепу ділянка ялівцевого лісу. Вік деяких екземплярів досягає 100 років. Також зростають змішані ліси. У районі села Вельбівка росте близько сотні рослин, які занесені до Червоною книгою України. На прирічкових лугах зростають гладіолуси, орхідеї, на болотах трапляється біле латаття. Гадяцький парк є місцем відпочинку, тут можлива організація історичного, наукового, екологічного, зеленого, сільського туризму. Території природно-заповідного фонду у складі РЛП «Гадяцький» Нерідко, оголошенню національного парку або заповідника передує створення одного або кількох об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення. В результаті, великий РЛП фактично поглинає раніше створені ПЗФ. Проте їхній статус зазвичай зберігають. До складу території регіонального ландшафтного парку «Гадяцький» входять такі об'єкти ПЗФ України: Заказник місцевого значення «Пісоцько-Конькове», ландшафтний Заказник місцевого значення «Весело-Мирське», ландшафтний Заказник місцевого значення «Рашівський», ландшафтний Заказник місцевого значення «Великий ліс», ботанічний Заказник місцевого значення «Терновий Кущ», ботанічний Заказник місцевого значення «Саранчина Долина», ботанічний Заказник місцевого значення «Гадяцький Бір», ботанічний Заказник місцевого значення «Дубина», ботанічний Заказник місцевого значення «Зозулинцеві Луки», ботанічний Заказник місцевого значення «Книшівська Гора», ботанічний Заказник місцевого значення «Болото Моховате», гідрологічний Пам'ятка природи місцевого значення «Дуб черешчатий», ботанічна Пам'ятка природи місцевого значення Урочище «Галочка», ботанічна Пам'ятка природи місцевого значення «Краснолуцький Гай», ботанічна Заповідне урочище «Гадяцький Бір» Заповідне урочище «Масюкове» Заповідне урочище «Гнилуша» Заповідне урочище «Лагузин Яр» Заповідне урочище «Сосновий Гай» Заповідне урочище «Безвіднянське» Заповідне урочище «Гай-Займи» Заповідне урочище «Голотовщина» Заповідне урочище «Діброво-Кобрієве» Джерела Гадяцький [Архівовано 18 червня 2015 у Wayback Machine.] Гадяцький регіональний ландшафтний парк Перлина Лівобережного лісостепу Гадяччини[недоступне посилання з липня 2019]
Глибочанська ГЕС

Глибочанська ГЕС — гідроелектростанція, розташована на річці Південний Буг у селі Глибочок (Гайсинський район), Тростянецької селищної громади, Вінницької області. Історія Станцію введено в експлуатацію в 1959 році та безперервно працює до теперішнього часу. Характеристика Станцію підключено до Об'єднаної енергетичної системи України та експлуатується 12 місяців на рік. Встановлена потужність 6 130 кВт, одна з найбільших малих ГЕС в країні. Тип ГЕС — руслова. Гідросилове обладнання вертикальні осьові гідротурбіни ПРК 245-ВБ-220 — 3 шт вертикальні гідрогенератори ВГС-325/49-32 — 3 шт Споруди 7-ми прогонова водозливна гребля з відвідним каналом земляна глуха гребля будівля ГЕС з 3-х прогоновою спорудою шахтного типу Характеристика водозливної греблі тип споруди – водозливна гребля із затворами будівельна висота (максимальна) — 10,0 м довжина по гребню — 88,0 м ширина по гребню — 4,5 м На греблі розташований автошляховий міст з шириною проїзної частини 4,5 м та залізобетонна естакада шириною 3,0 м зі встановленими на ній підіймальними механізмами. Характеристика земляної греблі тип споруди — глуха з бетонним зубом будівельна висота (максимальна) — 15,7 м довжина по гребню — 206,0 м Світлини Примітки Посилання Через будівництво гідроелектростанції відселили 20 сімей [Архівовано 1 червня 2013 у Wayback Machine.] Глибочанська сільська рада [Архівовано 13 серпня 2013 у Wayback Machine.]
Гора Яворник

Яворни́к (Гора́ Яворни́к) — ботанічна пам'ятка природи загальнодержавного значення в Україні. Розташована в межах Великоберезнянського району Закарпатської області, на схід від смт Великий Березний, на схилах однойменної гори — Яворник. Площа 100 га. Створена в 1975 році. Перебуває у віданні ДП «Великоберезнянське лісове господарство». Станом на 2002 р. пам'ятка знаходиться в межах кв.27 (виділи 7,11-15,17,25-29,31,33), станом на 2012 р. ― кв.16 (виділи 17-20,22,25-26,28,31) Охороняється ділянка буково-яворового пралісу на кам'яних осипищах на висоті 1500 м (в документі міститься помилка, оскільки таких висот в даному районі немає) над р. м. У підліску поширений бузок угорський, занесений до Червоної книги України. Входить до складу Ужанського національного природного парку. Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
Горгани і Тавпіширка

Горга́ни і Тавпіши́рка (стара назва ― Горгани) — ботанічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Тячівського району Закарпатської області, на північний схід від села Брустури, у верхів'ях річки Плайська. Площа 248 га. Статус присвоєно 1972 року. У 1974 році затверджений на республіканському рівні. Перебуває у віданні ДП «Брустурянське ЛМГ». Охороняються острівні насадження сосни кедрової європейської — реліктового виду, занесеного до Червоної книги України. Дерева віком понад 180 років, окремі — до 280–300 років. У рослинному покриві є також ялинові ліси з домішкою ялиці білої, бука лісового та поодинокого явора. У травостої — аспленій зелений, блехнум колосистий, брусниця, чорниця, листовик сколопендровий. З рідкісних — баранець звичайний та булатка великоцвіта, занесені до Червоної книги України. Характерні види тварин: олень карпатський, рись, куниця кам'яна, ведмідь бурий, саламандра, глухар. Трапляються також кіт лісовий і тритон альпійський, занесені до Червоної книги України. Підтримка заповідного режиму У 2017-18 рр. у співпраці ДП «Брустурянське ЛМГ» та громадської організації «Туристичне товариство «Карпатські стежки» було встановлено межові охоронні знаки об'єкта ПЗФ та інформаційно-охоронний стенд. Див. також Ботанічний заказник загальнодержавного значення «Тавпиширківський» Заповідне урочище «Тавпіширка» Заповідне урочище «Рафайловець» Ботанічна пам'ятка природи «Гірська сосна жереп» Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8.
ДОТ № 487 (КиУР)

ДОТ № 487 — долговременная огневая точка, входившая в первую линию обороны Киевского укрепрайона близ населённого пункта Горенка. Конструкция Сооружение построено в период 1929—1935 годов на западном участке обороны Киева в глубине обороны для огневого контроля над дорогой Киев - Коростень (Гостомельское шоссе). ДОТ № 487 имеет 2 этажа и три пулемётных амбразуры для станковых пулемётов, его класс стойкости «М2», то есть он способен выдержать 1 попадание 152-мм гаубицы. Лес и рельеф местности на данном участке не давал этому фортификационной сооружению вести огонь на всю дистанцию эффективной стрельбы. Служба Фортификационное сооружение приняло участие в Отечественной войне и организационно входило в 1-й батальонный район обороны (БРО) КиУР, прикрывающего участок Мостище - Горенка. Гарнизон сооружения состоял из бойцов 161-го отдельного пулемётного батальона КиУР. Во время первого генерального штурма КиУР, который начали войска 29-го армейского корпуса вермахта 4 августа 1941 года, ДОТ находился на спокойном участке фронта. Во время второго штурма КиУР, который начался 16 сентября 1941 года, ДОТ № 487 не имел боевого контакта с врагом. Днём 18 сентября войска 37-я армии Юго-Западного фронта получают приказ-разрешение на оставление города Киев и КиУР. Гарнизоны долговременных сооружений были одними из последних, кто уходил на левый берег реки Днепр. Среди них был и гарнизон ДОТ № 487. Не исключено, что пулемёты и внутреннее оборудование было выведено из строя гарнизоном. Днём 19 сентября передовые части 71 пехотной дивизии заняли территорию 1-го БРО без боя, задерживая лишь красноармейцев-дезертиров и перебежчиков. Обстоятельства подрыва ДОТ неизвестны. Возможно немецкие сапёры взорвали ДОТ во время зачистки после 19 сентября, возможно сооружение было уничтожено во время боёв осенью 1943 года. Настоящее время ДОТ полностью разрушен. Галерея См. также ДОТ № 385 (КиУР) ДОТ № 401/402 (КиУР) ДОТ № 417 (КиУР) ДОТ № 502 (КиУР) ДОТ № 552/553 (КиУР) Оборона Киевского укреплённого района (1941) Киевская стратегическая оборонительная операция Ссылки
ДОТ № 487 (КиУР)

ДОТ № 487 — довготривала оборонна точка, що входила до складу першої лінії оборони Київського укріпленого району та розташована неподалік села Горенка. Історія ДОТ має два рівні-поверхи та 3 кулеметних амбразури, належить до оборонних споруд типу «М2». Тобто споруда могла витримати 1 влучення 152-мм гаубиці. ДОТ побудували у глибині оборони для вогневого контролю шляху Київ — Коростень (Гостомельське шосе). Ліс та рельєф місцевості на даній ділянці не давав цій фортифікаційній споруді вести вогонь на всю дистанцію ефективної стрільби. Організаційно він входив до складу 1-го батальйонного району оборони (БРО) КиУРа, що прикривав район сіл Горенка — Мостище. З початком Німецько-радянської війни гарнізон самої оборонної точки складався з бійців 161-го окремого кулеметного батальйону КиУР. До 24—25 серпня 1941 року ДОТ знаходився у тилу радянських військ, бо фронт пролягав західніше. Під час другого штурму КиУР, що розпочався 16 вересня 1941 року, ДОТ не мав бойового контакту із супротивником. Вдень 18 вересня війська 37-ї армії Південно-Західного фронту розпочинають за наказом відхід з КиУР та міста Київ. Гарнізони ДОТ КиУР належали до останніх, хто відходив на лівий берег Дніпра, серед них був і гарнізон ДОТ № 487. Удень 19 вересня передові загони 71-ї піхотної дивізії німців зайняли територію 1-го БРО без бою, затримуючи лише дезертирів-червоноармійців та перебіжчиків. Споруда знищена, обставини підриву невідомі. Найбільш ймовірно, її знищили німецькі сапери під час зачистки КиУР, вже після 19 вересня 1941 року. Сьогодення ДОТ повністю зруйновано. Руїни ДОТ № 487 розташовані в лісі неподалік Гостомельського шосе. Світлини Див. також ДОТ № 428 (КиУР) ДОТ № 480 (КиУР) ДОТ № 552/553 (КиУР) Список ДОТів КиУРа Битва за Київ (1941) Баришівський котел Примітки
ДЮСК «Спортовець»

ДЮСК «Спортовець» — позашкільний навчальний заклад відділу освіти, створено у 1992 році на базі Трускавецької дитячо-юнацької спортивної школи, заснованої у 1981 році. Діяльність Метою діяльності Трускавецького ДЮСК «Спортовець» є: залучення учнів закладів загальної середньої освіти Трускавецької ОТГ до систематичних занять фізичною культурою та спортом, зміцнення здоров'я та сприяння їх всесторонньому фізичному розвитку, підготовка спортсменів до участі в змаганнях різних рівнів, створення умов для інтелектуального розвитку дітей. У ДЮСК «Спортовець» культивуються такі види спорту: баскетбол (хлопці); волейбол (дівчата); теніс; бадмінтон; вільну боротьбу; плавання; бокс; футбол. Матеріальна база ДЮСК «Спортовець» має спортивно-оздоровчий комплекс: плавальний басейн з ваннами 25м x 8,5 м та 10м x 6 м та сауною; спортивний зал — 36×18 м для занять ігровими видами спорту (волейбол, баскетбол, міні-футбол, теніс та ін.); зал загально-фізичної підготовки для занять боротьбою і гімнастикою з килимовим накриттям (у наявності є килим для проведення змагань з вільної боротьби 12 х 12м); 2 ґрунтові тенісні корти; зал для занять боротьбою і гімнастикою з килимовим накриттям; тренажерний зал із сучасним спортивним обладнанням; аудиторію на 30 місць для проведення теоретичних занять, обладнану оргтехнікою; кімнати для розміщення приїжджих спортсменів на 40 місць. Педагогічний колектив Директор ДЮСК «Спортовець» — Мацькович Любомир Євстахович, Гургула Ігор Євгенович — заступник директора, Жгута Андрій Романович - методист. Тренери Смеречинський Богдан Васильович — тренер з плавання; Кухар Лідія Павлівна — тренер з плавання; Павлів Ігор Ярославович — тренер з плавання; Мацькович Олександр Любомирович — тренер з баскетболу; Шаранюк Олег Васильович — тренер з баскетболу; Крамар Олена Вікторівна — тренер з волейболу; Бєлова Оксана Петрівна — тренер з волейболу; Бєлов Юрій МИколайович - тренер з бадмінтону; Оринич Олег Володимирович - тренер з футболу; Гардій Семен Августинович — тренер з вільної боротьби; Мінів Назар Миколайович — тренер з боксу; Микитин Ігор Михайлович — тренер з тенісу. Примітки Посилання Трускавецький дитячо-юнацький спортивний клуб «Спортовець» [Архівовано 29 травня 2014 у Wayback Machine.] Трускавецька міська рада [Архівовано 13 квітня 2014 у Wayback Machine.] Юнацький турнір з тенісу «На Миколая». [Архівовано 13 квітня 2014 у Wayback Machine.] Команда ДЮСК «Спортовець» — чемпіон області з плавання [Архівовано 29 травня 2014 у Wayback Machine.] Всеукраїнський юнацький турнір з плавання «НАФТУСЯ — 2013»
Arboretum im. Benedykta Dybowskiego

Arboretum im. Benedykta Dybowskiego – arboretum we Lwowie, położone przy ulicy Kubańskiej 12 (wcześniej Benedykta Dybowskiego, do 1931 Zaścianek), w dzielnicy Pohulanka, w rejonie halickim. Arboretum zostało założone w 2010 na terenie, który wcześniej był najbardziej na północ wysuniętą częścią Parku Snopkowskiego. Ponadto obejmuje obszar dawnego arboretum, które w 1910 założył polski botanik, dendrolog i zoolog Benedykt Dybowski. Do 1945 rosły tu rośliny i drzewa, które otrzymywał z różnych stron świata, a którym udało się zaaklimatyzować w tutejszych warunkach. Znajdowało się ono w otoczeniu wybudowanej dla niego willi "Biały Dworek", która powstała w 1913 według projektu Józefa Sosnowskiego. Budynek posiada ryzalit czterokolumnowy portyk z trójkątnym frontonem, obecnie mieści młodzieżowe centrum edukacji ekologicznej. Znajduje się tu jedna z największych na Ukrainie i największa we Lwowie kolekcja dendrologiczna. Rośnie tu 113 gatunków drzew i krzewów, wiele z nich ma ponad 150 lat, jest wśród nich cis, który jest wpisany do Czerwonej Księgi Ukrainy. Ponadto rośnie tu kolekcja roślin uwzględnionych w Czerwonej Księdze Ukrainy oraz ozdobnych roślin zielnych. Na terenie arboretum zamieszkuje ok. 130 gatunków zwierząt. Bibliografia "У Львові створили Дендропарк імені Бенедикта Дибовського" ZIK, 23.09.2010. zik.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-08-08)]. Grzegorz Rąkowski: LWÓW. Przewodnik krajoznawczo-historyczny po Ukrainie Zachodniej. Część IV. Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 2008, s. 294. ISBN 978-83-89188-70-8;