NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Saint-Boris-et-Saint-Gleb de Tchernihiv

L'église abbatiale Saint-Boris-et-Saint-Gleb (en ukrainien : Борисоглебский собор) est une église orthodoxe qui a été construite dans la principauté de Tchernigov comme église funéraire des princes Davidovitch, entre 1120 et 1123. Plus tard, elle est devenue l'église abbatiale du monastère de Saint-Boris-et-Saint-Gleb de Tchernigov, fermé sur ordre de Catherine II, en 1786. Pendant la suzeraineté polonaise au XVIIe siècle, le monastère abrite un couvent dominicain. Les portes de l'iconostase (celui d'époque a disparu) en argent recouvert d'or sont remarquables. Elles ont été commandées par Mazeppa au début du XVIIIe siècle à un orfèvre d'Augsbourg, Philipp Jakob Drentwett. Elles pèsent 56 kg. L'édifice est aujourd'hui un musée, avec exposition permanente de fresques religieuses des environs. Des concerts de chœurs spirituels y sont aussi donnés. Source (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Борисоглебский собор (Чернигов) » (voir la liste des auteurs). Notes et références Portail de la culture russe Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture chrétienne Portail des chrétiens d’Orient
Cattedrale dei Santi Boris e Gleb (Černihiv)

La Cattedrale dei Santi Boris e Gleb (in ucraino Борисоглібський собор?, Borysohlibs'kyj sobor) è una chiesa ortodossa situata nella città di Černihiv nella parte settentrionale dell'Ucraina. Intitolata ai santi Boris e Gleb la chiesa venne eretta durante il regno di Davyd Svjatoslavič che fu alla guida del Principato di Černihiv dal 1097 al 1123. Dal XII secolo la cattedrale ha subito numerosi rimaneggiamenti, inizialmente cappella funebre della famiglia Svjatoslavič fu chiesa di un omonimo monastero smantellato nel 1796 su decreto di Caterina II di Russia. Durante la dominazione polacca divenne chiesa dominicana. Nella seconda metà del XVII secolo l'edificio venne ristrutturato in stile barocco. Subì pesanti danni durante la seconda guerra mondiale. Tra il 1952 e il 1958 la chiesa venne ricostruita nella sua forma originale dall'architetto ucraino Mykola V"jačeslavovyč Cholostenko. La chiesa ha pianta quadrangolare e presenta la tipica struttura a croce inscritta dell'architettura bizantina, sei colonne separano le tre navate che terminano in tre absidi sul lato orientale. Le navate hanno volta a botte sovrastate dalla cupola centrale. All'interno dell'edificio sono conservate le porte reali realizzate nel XVIII secolo dall'orafo Philipp Jakob IV Drentwett di Augusta su incarico dell'etmano Ivan Mazeppa, con riproduzioni di scene dell'Annunciazione e degli evangelisti. L'iconostasi barocca della cattedrale è invece andata perduta. Degli affreschi originali che decoravano muri e volte rimangono alcuni lacerti con forme geometriche. L'edificio fa ora parte del complesso di architettura e storia "antica Černihiv" e ospita concerti di musica sacra. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cattedrale dei Santi Boris e Gleb (Černihiv)
Sobór Świętych Borysa i Gleba w Czernihowie

Sobór Świętych Borysa i Gleba – prawosławny sobór w Czernihowie z XII wieku, obecnie (XXI w.) stanowiący siedzibę muzeum architektury. Historia Sobór został wzniesiony w latach 1120–1123 w typowym dla architektury staroruskiej stylu, na miejscu wcześniejszej budowli z XI wieku. Jest to cerkiew krzyżowo-kopułowa, oparta na sześciu kolumnach, zwieńczona pojedynczą kopułą, o łącznej wysokości 25 metrów. Od strony prezbiterium budynek zamknięty jest trzema absydami, boczne fasady rozdzielają półkolumny. Okna świątyni są wąskie i półkoliste. We wnętrzu znajdował się zespół fresków, które nie przetrwały. Cerkiew była pierwotnie główną świątynią monasteru Świętych Borysa i Gleba. Sobór Świętych Borysa i Gleba znajduje się w sąsiedztwie starszego soboru Przemienienia Pańskiego będącego nekropolią Olegowiczów. Jest od niego młodszy o ok. 100 lat i został posadowiony na fundamentach starszej, XI-wiecznej budowli. Budowę soboru rozpoczął książę Dawid Światosławicz z Czernihowa. O tym, że cerkiew miała służyć jako świątynia-grobowiec dla dynastii Dawidowiczów świadczą głębokie nisze znajdujące się w ścianach północnej i południowej. Pochówki mogły odbywać się w niezachowanych emporach przybudówki (obecnie wyprowadzono fundamenty na powierzchnię) oraz pod posadzką naw bocznych katedry. W 1611 roku świątynia uległa zniszczeniu w wyniku pożaru. Około 1627 roku opuszczony i zrujnowany sobór objął zakon dominikanów z przeorem Wacławem Grotowskim. Budynek został następnie adaptowany na kościół katolicki. Rozebrano stare zrujnowane apsydy i zastąpiono je większymi. Po wojnie domowej w Rzeczypospolitej (powstanie Chmielnickiego) toczącej się w latach 1648-1654 sobór powrócił do Cerkwi prawosławnej. Około 1672 roku do zachodniej części świątyni dobudowano ośmioboczną rotundę-narteks pod barokową kopułą latarniową z wysoką iglicą (rozebrana podczas renowacji po 1945 roku). W latach 1700–1702 Podczas kolejnej przebudowy w katedrze pojawiła się dzwonnica i kolegium. W 1857 roku podczas remontu katedry rozebrano XVII-wieczne barokowe absydy i na ich miejscu zbudowano nowe, budynek powiększono w kierunku wschodnim o nową absydę, zmieniono także kształt szczytów. Sobór został praktycznie zniszczona podczas II wojny światowej - podczas bombardowań pękły sklepienia, pożary zniszczyły wszystkie drewniane podłogi. W latach 1952–1958 według projektu M. Chołosteńki przeprowadzona została rekonstrukcja obiektu w jego początkowej formie. Znajdujący się w soborze ikonostas nie przetrwał; częścią muzealnej ekspozycji w budynku są jedynie należące do niego królewskie wrota, ufundowane na początku XVIII w. przez Iwana Mazepę. Sobór jest częścią rezerwatu architektoniczno-historycznego, w którym chronione są zabytki Czernihowa. Stale mieszczą się w nim wystawy fresków przeniesionych z różnych cerkwi w mieście oraz wystawa zabytków architektury i rzemiosła XI–XIII w. Przypisy Bibliografia БОРИСОГЛІБСЬКИЙ СОБОР ХІІ СТ.
Церква Преображення Господнього (Дрогобич)

Церква Преображення Господа нашого Ісуса Христа — парафіяльна греко-католицька церква на честь Преображення Господнього у Дрогобичі. Парафія належить до Дрогобицького деканату, Самбірсько-Дрогобицької Єпархії УГКЦ. Престольне свято — 19 серпня (Спаса). Історія Церква Преображення Господнього розташована на місці давнішої дерев'яної церкви Спаса Перемишльської єпархії. У 1698 році перейменована була на церкву Святого Йосафата, перша згадка про яку датується 16 червня 1682 року. Першим священиком церкви Святого Йосафата був Григорій Стрільбицький. Цвинтар на Задвірній (розташований на вулиці М.Грушевського, 81/1) був парафіяльним. У 1863–1868 роках на місці дерев'яної було збудовано муровану одноверху, хрещату в плані церкву, яку освятили у 1869 році. 1955 року комуністичний режим закрив церкву, а в 1963 році зруйнували браму-дзвіницю, з церкви знесли баню та переробили на шкільне приміщення, будівля була одним з двох корпусів «восьмирічної» СШ №10. У 1991 році почалось будівництво нової церкви, камінь під будівництво церкви освятив кардинал Мирослав Іван Любачівський. Спочатку було відновлене старе приміщення церкви, колишній корпус СШ № 10, перше богослужіння в якій відбулось 19 вересня 1993 року. У 2011 році було закінчене будівництво та внутрішнє оформлення церкви. 19 серпня 2011 року церкву освятив владика Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ Юліян Вороновський. При церкві діють: парафіяльний хор «Вірую», хор «Сяйво», дитячий хор «Промінчики», Вівтарна дружина, Молодіжна парафіяльна спільнота «Сонце Тавору», Парафіяльна спільнота «Матері в молитві». На будівлі церкви Преображення Господнього встановлено пам'ятну таблицю о. Маркіянові Шашкевичу. Світлини Див. також Церква Преображення Господнього Храми Дрогобича Примітки Посилання Офіційний сайт Церква Преображення [Архівовано 7 квітня 2020 у Wayback Machine.] «Прадідівська слава» Посвята церкви Преображення ГНІХ 2011 р. Ч. 1. [Архівовано 8 травня 2020 у Wayback Machine.] на «You Tube» Посвята церкви Преображення ГНІХ 2011 р. Ч. 2. [Архівовано 17 травня 2020 у Wayback Machine.] на «You Tube» Дитячий хор церкви Преображення ГНІХ. Дрогобич 2016 на «You Tube» Вертеп церкви Преображення ГНІХ. Дрогобич 2016 на «You Tube» Концерт на престольне свято Преображення Господнього 2015 р. на «You Tube»
Great Lavra Bell Tower

The Great Lavra Bell Tower or the Great Belfry (Ukrainian: Велика Лаврська дзвіниця, romanized: Velyka Lavrska dzvinytsia, Russian: Большая Лаврская колокольня) is the main bell tower of the ancient cave monastery of Kyiv Pechersk Lavra in Kyiv, the capital of Ukraine. It is one of the most notable buildings of the Kyiv skyline. The bell tower was the highest free-standing bell tower at the time of its construction in 1731–1745. It was designed by the architect Johann Gottfried Schädel. Its total height, with the Christian cross, is 96.5 metres (316 feet). The Great Lavra Bell Tower is a Neoclassical architecture construction with a total of four tiers, surmounted by a gilded dome. The diameter of the tower's lowest tier at its base is 28.8 metres (94 feet), and the thickness of the first tier walls is 8 metres (26 feet). The tower's foundation exceeds 7 metres (22 feet). It is also inclined in north-eastern direction 62 cm (24 in) from the center point. The tower is decorated with many architectural columns: the second tier is decorated with 32 Dorian columns, the third tier is decorated with 16 Ionic columns, and the fourth with 8 Corinthian columns. On the third tier, there were some hanging bells, but they were later removed. To this day, only three small 18th-century bells have been preserved: the Balykjoe, and Bezymiannyi bells. The former main bell of the Great Lavra Bell Tower, the Uspenskyi, had a total weight of one ton and was cast in 1732 by Ivan Motorin, who was also responsible for the Moscow Kremlin Tsar Bell. There is also a viewing platform atop the third tier, which provides visitors with a bird's-eye view of the region around Kyiv. On the fourth tier there is a chiming clock, manufactured in 1903, which has a total weight of 4.5 tons. The current bell tower's clock, designed by the Moscow master A. Enodin and based on the Kremlin clock, replaced the older 18th-century clock of the master A. Levynskyi. The clock has stopped only once during its existence: it happened in September 1941 when the Dormition Cathedral of the Pechersk Lavra was blown up by army forces during the Second World War. The clock was repaired following the destruction of the nearby cathedral, which took a total of six years to complete. Since that time, the clock has never needed any repairs. The clock's mechanism is very accurate; up to within 10 seconds. However, it has been observed that its accuracy depends on the time of the year: in the winter, the clock works somewhat slower than in the summertime. The clock's mechanism has to be rewound once a week, and the clock's bells chime every quarter of the hour. Gallery See also List of tallest Eastern Orthodox church buildings Dormition Cathedral, Kharkiv - the second tallest bell tower in Ukraine Footnotes References Велика Дзвіниця. Wiki-Encyclopedia Kyiv (in Ukrainian). Archived from the original on 2007-08-10. Retrieved 2006-11-10. "Куранти Великої Дзвiницi". Wiki-Encyclopedia Kyiv (in Ukrainian). Archived from the original on 2007-08-09. Retrieved 2006-11-10.
Nagy harangtorony (Kijev)

A Lavra Nagy harangtornya (ukránul: Велика Лаврська дзвіниця; oroszul: Большая Лаврская колокольня) a Kijevi Barlangkolostor egyik fő építménye, a mai Kijev panorámájának meghatározó eleme. Az 1731–1745 között épült Nagy Harangtorony a maga idejében a legnagyobb különálló harangtorony volt. Építését Ivan Mazepa kozák hetman támogatta, tervezője Johann Gottfried Schadäl német építész volt, az építését helyi mesterek végezték. Magassága a tetején lévő kereszttel együtt 96,5 m. Az építmény négyszintes, a kupolája aranyozott. A torony alsó szintjének az átmérője 28,8 m, a falvastagság itt 8 m. A torony alapozása a földben 7 m mélyre nyúlik. A felső szintek átmérője egyre kisebb. A második szinttől felfele a tornyot körben oszlopok díszítik. A második szintet 32 dór oszlop, a harmadik szintet 16 ión oszlop, a negyedik szintet 8 db korinthoszi oszlop veszi körül. A harmadik szinten függtek a harangok, de ezeket később eltávolították. Csupán három kisebb 18. századi harang maradt meg. Az egykori fő harangja egy tonna tömegű volt, 1732-ben öntötte a Kreml Cár-harangját is készítő Ivan Motorin. A harmadik szint jelenleg kilátóként üzemel. A negyedik szinten egy harangjátékkal ellátott 4,5 tonnás, 1903-ban készült óra található, amelyet egy moszkvai mester készített a Kreml órája mintájára. Az torony eredeti óráját a 18. században A. Levinszkij készítette. A jelenleg is működő óra története során mindössze egyszer állt meg: 1941-ben, amikor a második világháború harcaiban a szomszédos Szűzanya elszenderülése székesegyházat felrobbantották. A javítása ezt követően 6 évig tartott, azóta azonban folyamatosan jár. Az óramű rendkívül pontos, egy hónap alatt 10 másodpercen belül van az eltérése a pontos időtől. Járása évszaktól függő, télen lassabban, nyáron gyorsabban jár. Az óraművet hetente egyszer, a harangjátékot pedig negyedóránként kell felhúzni. Források Oszip Zinkevics–Volodimir Hula: Ukrajina – putyivnik, "Szmoloszkip" kiadó, Kijev–Baltimore, 1993, ISBN 0-914834-92-4, p. 44 Külső hivatkozások A Kijevi Barlangkolostor honlapja
Torre campanaria della Lavra

La Torre campanaria della Lavra, anche conosciuta come il Grande campanile (in ucraino Велика Лаврська дзвіниця?, Velyka Lavrs'ka dzvinycja) è il principale campanile (torre campanaria) dell'antico monastero di Pečers'ka Lavra di Kiev, la capitale dell'Ucraina. È uno degli edifici più caratteristici della skyline della città (foto). All'epoca della sua costruzione (1731 - 1745) era il campanile più alto di tutto l'Impero russo. Fu progettato dall'architetto Johann Gottfried Schädel, e i fondi necessari per la sua costruzione furono elargiti dall'Etmano cosacco Ivan Mazeppa. La sua altezza totale, inclusa la croce alla sua sommità, è di 96,5 metri. Il campanile della Lavra è una costruzione in stile classico con un totale di quattro piani, sormontata da una cupola dorata. Il diametro del piano di base è di 28,8 metri e lo spessore dei muri in questo punto è di 8 metri, mentre le fondamenta sono profonde oltre sette metri. La torre è decorata con molte colonne: nel secondo piano se ne trovano 32 in stile dorico, nel terzo sedici ioniche e nel quarto otto in stile corinzio. Sopra il terzo piano erano appese alcune campane che sono state tuttavia rimosse in tempi diversi. Ad oggi sono rimaste solo tre campane del XVIII secolo: la Balyk, la Voznesens'kyj, e la Bezymiannyj. La precedente campana principale della torre campanaria, la Uspens'kyj, aveva un peso di oltre una tonnellata e fu fusa nel 1732 da Ivan Motorin, il quale realizzò inoltre anche la "Campana dello Zar" posta nel Cremlino. C'è anche una piattaforma panoramica sul terzo piano che permette ai turisti la visione dei dintorni di Kiev. Sul quarto piano è presente un orologio campanario, realizzato nel 1903 del peso totale di 4,5 tonnellate. L'orologio oggi presente è stato realizzato da A. Enodin su modello dell'orologio del Cremlino e sostituì uno più vecchio realizzato nel XVIII secolo da A. Levynskyi. Questo orologio si fermò solo una volta durante la sua esistenza quando, nel settembre 1941, la Cattedrale dell'Ascensione della Pečers'ka Lavra fu fatta saltare in aria durante gli scontri tra esercito sovietico e nazista, nella Seconda guerra mondiale. La riparazione dell'orologio fu posta in essere poco tempo dopo la distruzione della cattedrale e durò per sei mesi. Da allora l'orologio non ha più avuto bsiogno di essere riparato. Tuttavia è stato osservato che la sua precisione varia a seconda delle stagioni: in inverno lavora più lentamente che in estate. Il meccanismo dev'essere ricaricato una volta alla settimana e le campane dell'orologio rintoccano ogni quarto d'ora. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre campanaria della Lavra
Grote Lavra-klokkentoren

De Grote Lavra-klokkentoren (Oekraïens: Велика Лаврська дзвіниця, Velyka Lavrska dzvinytsja) is de belangrijkste klokkentoren van het oude Holenklooster van Kiev. Het was de hoogste vrijstaande klokkentoren op het moment van de bouw in 1731-1745. De totale hoogte, met bovenop het christelijke kruis, is 96,5 meter. De klokkentoren werd ontworpen door de architect Johann Gottfried Schaedel. Hij koos voor een neoklassieke architectuurconstructie met in totaal vier lagen, met daarboven een vergulde koepel. De diameter van het laagste niveau is 28,8 meter en de dikte van de muren van het eerste niveau is 8 meter. De fundering is meer dan 7 meter. De toren is versierd met veel architectonische zuilen: het tweede niveau telt 32 Dorische zuilen, het derde 16 Ionische zuilen en het vierde 8 Korinthische zuilen. Op het derde niveau waren er enkele hangende bellen, maar deze zijn later verwijderd. Tot op de dag van vandaag zijn er slechts drie kleine 18e-eeuwse klokken bewaard gebleven. De voormalige hoofdklok van klokkentoren had een totaal gewicht van één ton. Het mechanisme van de klok is zeer nauwkeurig. Echter, men heeft waargenomen dat de nauwkeurigheid afhangt van de tijd van het jaar. In de winter werkt de klok iets langzamer dan in de zomer. Op het derde niveau bevindt zich een uitkijkplatform, dat bezoekers een panoramisch uitzicht biedt van de regio rond Kiev. Galerij Zie ook Holenklooster van Kiev
Wielka Dzwonnica w Kijowie

Wielka Dzwonnica – dzwonnica znajdująca się w Kijowie, wchodząca w skład kompleksu ławry Peczerskiej wpisanego na Listę Światowego Dziedzictwa UNESCO. Historia Dzwonnica została zaprojektowana przez niemieckiego architekta Gottfrieda Johana Schädela. Jej budowę rozpoczęto w 1731 roku, a zakończono w 1745. Dzwonnica ma cztery kondygnacje i jest zwieńczona pozłacaną kopułą. Jej wysokość (łącznie ze znajdującym się na szczycie kopuły krzyżem) wynosi 96,5 metra. Dzwony zostały zainstalowane na trzeciej kondygnacji dzwonnicy, zaś na czwartej kondygnacji znajduje się zegar. Budynek został uszkodzony podczas II wojny światowej. Do połowy XX wieku był najwyższy w Kijowie. Przypisy
Camenca, Cetatea Albă

Camenca (în ucraineană Кам'янка, transliterat: Kameanka) este un sat în comuna Sărata din raionul Cetatea Albă, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Camenca era vorbitoare de ucraineană (77,46%), existând în minoritate și vorbitori de română (11,27%), bulgară (9,86%) și rusă (1,41%). Note
Каменка (Белгород-Днестровский район)

Каменка (укр. Кам'янка) — село в Саратской поселковой общине Белгород-Днестровского района Одесской области Украины. До 2020 года входило в Саратский район. Население по переписи 2001 года составляло 71 человек. Почтовый индекс — 68223. Телефонный код — 4848. Занимает площадь 0,14 км². Код КОАТУУ — 5124582403. Ссылки Каменка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Кам'янка (Білгород-Дністровський район)

Ка́м'янка — село Саратської селищної громади Білгород-Дністровського району Одеської області в Україні. Населення становить 71 особу. Відстань до центру громади становить близько 20 км і проходить автошляхом місцевого значення. Історія 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи і ліквідації Саратського району, село увійшло ло складу новоутвореного Білгород-Дністровського району. Географія Селом тече річка Кантемир. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 85 осіб, з яких 38 чоловіків та 47 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкала 71 особа. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Церква Святої Великомучениці Параскеви П'ятниці (Дрогобич)

Церква Святої Великомучениці Параскеви П'ятниці — парафіяльна православна дерев'яна церква на честь святої та великомучениці Параскевії П'ятниці у Дрогобичі. Пам'ятка архітектури місцевого значення. Парафія належить до Дрогобицького деканату, Дрогобицько-Самбірської Єпархії ПЦУ. Престольне свято — 10 листопада (Параскевії П'ятниці). Розташування Розташована у передмісті Завіжне, в західній частині Дрогобича, посеред парафіяльного цвинтаря, на вулиці Михайла Коцюбинського, 24 Історія Перші згадки про церкву Святої Великомучениці Параскеви П'ятниці датуються 1496 роком. У 1683 році була перебудована. 1814 року, під час святкування Різдва Христового, церква згоріла через неакуратне поводження з вогнем прислуги. У 1815 році на місці старої церкви побудовано, без єдиного цвяха, сучасну дерев'яну церкву Святої Параскеви П'ятниці. Дзвіницю споруджено в оборонному стилі. На дзвіниці встановлено три дзвони, які були виготовлені у 1804, 1835 та 1858 роках. З 1960 року до 1990 року церква була закритою. 2 травня 1989 року Божого перед замкненою церквою відправлено Богослужіння в Греко-Католицькому обряді. У 1990 році церква передана громаді Української автокефальної православної церкви. Реліквії У церкві зберігалися: Служебник, друкований у Супралі 1695 року Божого, рукописний Апостол, Служебник із 1702 року, чотири Євангелія, стара люстра, фелони, хрест, вівтарі, кивот, ікони, виконані на дереві і металі, мальовані на полотні. Архітектура Церква дерев'яна, тризрубна, одноверха, завершена над навою восьмериковим верхом з двома заломами, увінчаним шоломовою банею з ліхтарем та маківкою. У архітектурі церкви помітні впливи місцевого бойківського будівництва. Світлини Див. також Церква Святої Великомучениці Параскеви П'ятниці Храми Дрогобича Джерела Василь Слободян. Церкви України. Перемиська єпархія // Львів: Наукове товариство імені Тараса Шевченка у Львові, 1998. — 864 с. — ISBN 966-02-0362-4 Василь Слободян. Дерев'яна церква св.Параскеви 1815 р. Каталог існуючих дерев'яних церков України і українських етнічних земель // Вісник інституту Укрзахідпроектреставрація, 1996 р., т. 4, с. 90 Богдан Лазорак. «Усіх дітей полишаю на жінку». Тестамент Андрія Романяка – парафіянина церкви Св. великомучениці Параскеви П'ятниці у Дрогобич (1826 р.) // Літопис Бойківщини. – Ч.1/90 (101). – ЗСА-Канада-Україна, 2016. – С. 68–76. Богдан Лазорак. «Їерей Петрь Метельский, парохъ…». Нові джерельні вістки до біограми дрогобицького маляра та пароха церкви св. вмч. Параскеви П’ятниці (1756 – 1787 рр.) // Літопис Бойківщини. – Ч.2/91(102). – ЗСА-Канада-Україна, 2016. – С. 61–68. Примітки Посилання Церква Святої Великомучениці Параскеви П'ятниці на сайті «Дрогобиччина» Церква Святої Параскеви на сайті «Прадідівська слава» Церква Святої Параскеви на сайті «Дерев'яні Церкви Західної України» Церква Св. Мц. Параскеви (П’ятниці) (центральна група) та дзвіниця 1815 рік на сайті «Наша Парафія»