NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Narodytchi

Narodytchi (en ukrainien : Народичі) ou Naroditchi (en russe : Народичи) est une commune urbaine de l'oblast de Jytomyr, en Ukraine, était le centre administratif du raïon de Narodytchi, raïon dissous le 18 mars 2020. Située à 70 km de Tchernobyl, Narodytchi est dans la zone d'exclusion nucléaire. Sa population s'élevait à 2 883 habitants en 2021. Géographie Narodytchi se trouve dans la région historique de Polésie. Elle est arrosée par la rivière Ouj, à son point de confluence avec la Jerev, dans le bassin de la Prypiat. Narodytchi se trouve à 107 km au nord-est de Jytomyr et à 134 km au nord-ouest de Kiev. Histoire La première mention de Narodytchi remonte à l'année 1545. Elle a le statut de commune urbaine depuis 1958. Lors du recensement de 1897, la population est de 4576 dont 2054 sont membres de la communauté juive. Depuis l'accident nucléaire de Tchernobyl, il n'est pas légalement permis de vivre dans la ville, mais la population augmente et d'anciens habitants reviennent à Narodytchi du fait de la crise économique. En 2010, une nouvelle crèche a été construite, notamment avec le financement du Japon (moins d'un an avant Fukushima). Seulement 10 pour cent des enfants seraient en bonne santé. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Transports Narodytchi se trouve à 152 km de Jytomyr par le chemin de fer et à 140 km par la route. La ville la plus proche est Ovroutch, à 26 km au nord-est par la route. Culture Honneur L'astéroïde (227326) Narodytchi porte son nom. Notes et références Liens externes (uk) « Informations officielles »(Archive.org • Wikiwix • Google • Que faire ?) (ru) Cartes topographiques (ru) Carte routière Portail de l’Ukraine
Narodyczi

Narodyczi (ukr. Народичі, pol. Narodycze) – osiedle typu miejskiego na Ukrainie, w obwodzie żytomierskim, siedziba władz rejonu narodyckiego. Pierwsza wzmianka pochodzi z 1545. Leży nad rzeką Uż, liczy około 10 000 mieszkańców. Pod rozbiorami siedziba gminy Narodycze w powiecie owruckim guberni wołyńskiej. Tutaj urodził się Kazimierz Moszyński (3.03.1881–9.11.1966) – polski prawnik, urzędnik państwowy II Rzeczypospolitej, wojewoda tarnopolski w latach 1928–1933. Podczas okupacji hitlerowskiej, we wrześniu 1941 roku Niemcy utworzyli getto dla żydowskich mieszkańców. Przebywało w nim około 1200 osób. W listopadzie 1941 roku Niemcy zlikwidowali getto, a Żydów zamordowali. Zabytki cmentarz żydowski z drewnianymi macewami i nagrobkami. Przypisy Linki zewnętrzne Narodycze, wś, powiat owrucki, 25 w. od Owrucza, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 370 . Położone na południowy wschód od Owrucza
Narodîci

Narodîci (în ucraineană Народичі) este așezarea de tip urban de reședință a raionului Narodîci din regiunea Jîtomîr, Ucraina. În afara localității principale, nu cuprinde și alte sate. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației așezării de tip urban Narodîci era vorbitoare de ucraineană (96,52%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (2,79%). Note
Народичи

Наро́дичи (укр. Народичі) — посёлок в Коростенском районе Житомирской области Украины. Административный центр Народичской поселковой общины. Географическое положение Расположен в Полесье на слиянии рек Уж и Жерев — в 74 км от Чернобыльской АЭС. История Местечко Народичи под именем села Народичи принадлежало Феодору Ельцу (первые упоминания в акте 1545 года, который есть частью описи Овручского замка) с исчислением приписных к нему мещан, бояр, крестьян и земли, а также повинности в пользу замка. Ещё — оно, под именем города (miesto w miestie) Народичь, упоминается в акте от 1685 года 16 июля, в приговоре купного суда. В XIV—XVI веках Народичи входили в состав Киевского воеводства Речи Посполитой. С конца XVII века и до Российской революции 1917 года Народичи — в составе Волынской губернии Российской империи. В начале XX века в Народичах начались первые еврейские погромы, в результате чего часть евреев эмигрировала в США. Во время гражданской войны городок несколько раз переходил из рук в руки. С 1923 года Народичи — районный центр. В 1937 году в городе были разрушены все храмы, начались репрессии. В 1941 году гитлеровцы, оккупировавшие район, расстреляли на окраине посёлка около 200 евреев. В 1943 году город был освобождён Советской армией. Многие уроженцы Народичей принимали участие в Великой Отечественной войне. В 1980 году на окраине посёлка был воздвигнут памятник воинам, погибшим в Великой Отечественной войне. Также памятники есть на центральном кладбище и в парке имени Корбута. В 1962 году организовывается постоянное воздушное сообщение с областным центром, авиалиния Народичи — Базар — Малин — Житомир. В посёлке строятся предприятия (комбикормовый завод, хлебозавод, кондитерский цех, ленто-ткацкая фабрика, сельхозтехника), развивается инфраструктура. После аварии на Чернобыльской АЭС в 1986 году бо́льшая часть жителей покинула посёлок по рекомендации властей. На данный момент в Народичах проживает около 2,5 тыс. жителей, и жизнь постепенно налаживается. С 2010 года посёлок вынесен за зону отчуждения. На 1 января 2013 года численность населения составляла 2581 человек. В ходе административно-территориальной реформы в Украине, в 2020 году Народичский район был упразднён, а посёлок стал административным центром Народичской поселковой общины Коростенского района. Примечания Литература Павленко С. В. Середньовічні Народичі (укр.) // Археологія і давня історія України. — 2023. — Вип. 3 (48). — С. 182—227. Архивировано 24 декабря 2023 года. Білецький Н. Р. Документи до історії Народичів (публікація джерел) (укр.) // Археологія і давня історія України. — 2023. — Вип. 3 (48). — С. 228—245. Архивировано 24 декабря 2023 года.
Narodiči

Narodiči (ukrajinsko Народичі) je naselje mestnega tipa v Žitomirski oblasti oblasti na severu Ukrajine. Nekdaj je bilo upravno središče Narodičevskega rajona, danes pa je del Korostenskega rajona in leži na severni strani reke Už, 134 kilometrov severozahodno od Kijeva. Leta 2020 je prebivalstvo štelo približno 2.867 ljudi. Černobilska nesreča leta 1986 je imela izredno negativen vpliv na vsa področja življenja v Narodičih. Po podatkih kabineta ministrov Ukrajine z dne 23. julija 1991 je bil Narodiči evakuiran in je bil eno najbolj prizadetih območij zaradi sevanja, saj je prizadelo približno 93.000 ljudi v naselju in okoliškem območju, od tega 20.000 otrok. To je privedlo do prenehanja vseh industrijskih podjetij in ena od dveh srednjih šol je ostala zaprta. Na ulicah Narodičev je veliko zapuščenih hiš in dotrajanih zgradb izobraževalnih in zdravstvenih ustanov. Vitalne funkcije mesta se postopoma vzpostavljajo. Glej tudi Černobilsko izključitveno območje Sklici
Peniaky

Peniaky (Ukrainian: Пеняки, Polish: Pieniaki) is a village (selo) situated in Zolochiv Raion, Lviv Oblast, in western Ukraine. It belongs to Pidkamin settlement hromada, one of the hromadas of Ukraine. From 23 December 1920 to 1939 the village was in Tarnopol Voivodeship in Poland. Until 18 July 2020, Peniaky belonged to Brody Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Lviv Oblast to seven. The area of Brody Raion was merged into Zolochiv Raion. References External links weather.in.ua
Pieniaki

Pieniaki (ukr. Пеняки) – wieś na Ukrainie, w obwodzie lwowskim, w rejonie złoczowskim; w hromadzie Podkamień, do 1945 w Polsce, w województwie tarnopolskim, w powiecie brodzkim, siedziba gminy Pieniaki. Pieniaki leżą nad Seretem, 22 km na południe od Brodów Historia W 1866 w Pieniakach przebywał polski malarz Artur Grottger, 24 lipca wykonał rysunek przedstawiający trzech Sybiraków pracujących nad wyciosaniem krzyża. We wsi swoją siedzibę miały parafie greckokatolicka i rzymskokatolicka. Kościół pw. Alfonsa Rodrigueza, ufundowany w XIX w. przez Anielę z Bielskich Miączyńską, został całkowicie zniszczony w czasie I wojny światowej. Od tej pory nabożeństwa odbywały się w kaplicy dworskiej. W skład sołectwa Pieniaki wchodziły kolonia Hucisko Pieniackie, zamieszkałe wyłącznie przez Polaków, oraz leśniczówka Rąbana. W latach 1943–1944 nacjonaliści ukraińscy z OUN – UPA oraz dywizji SS Galizien zamordowali na terenie sołectwa 159 Polaków, w tym ks. Józefa Pikotę i leśniczego Grzegorza Jerzego Żelaznego. Do 2020 w rejonie brodzkim. Zabytki zamek w Pieniakach, wybudowany w XVII w., pałac przebudowany z zamku – własność Miączyńskich, m.in. Ignacego, i Cieńskich (1776), a pod koniec XIX w. Włodzimierza hr. Dzieduszyckiego. Przebudowany według projektu m.in. Merliniego i Fontany. W pałacu znajdowały się ścienne malowidła al fresco, urozmaicone sztukateriami i mozaiką, galeria obrazów zebrana przez Ignacego Miączyńskiego, ryciny i litografie, mapy geograficzne. W cieplarni znajdowały się rzadkie okazy storczyków i palm. Ostatnim właścicielem był Stanisław Cieński, syn polityka Tadeusza Cieńskiego. Obecnie ruiny. Urodzeni Jan Cieński (1905–1992) – polski ksiądz rzymskokatolicki, biskup. Adam Lewak (1891–1962) – polski historyk, bibliotekarz. Alfonsyna Miączyńska (1836–1919) – żona Wł. Dzieduszyckiego, założyciela Muzeum im. Dzieduszyckich we Lwowie Zmarli Antoni Bielski (zm. 28 lutego 1789) – polski szlachcic, łowczy nadworny koronny, starosta czerwonogródzki, starosta rabsztyński, 19 listopada 1778 otrzymał tytuł hrabiowski austriacki od cesarzowej Marii Teresy. ks. Józef Wieczorek – proboszcz rzymskokatolickiej parafii w Pieniakach, zastrzelony 26 czerwca 1941 r. przez żołnierzy sowieckich. Przypisy Bibliografia Wioletta Brzezińska-Marjanowska. Klasycystyczna architektura pałacowa na Wołyniu ok. 1780-1831 r. Pieniaki na str. Bondi. Beata Szykulska. Linki zewnętrzne Pieniaki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VIII: Perepiatycha – Pożajście, Warszawa 1887, s. 88 . Pieniaki, wieś na Podolu. kdajczak.republika.pl. [zarchiwizowane z tego adresu (2006-11-29)]. Archiwalne widoki miejscowości w bibliotece Polona
Peneakî, Brodî

Peneakî (în ucraineană Пеняки) este localitatea de reședință a comunei Peneakî din raionul Brodî, regiunea Liov, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Peneakî era vorbitoare de ucraineană (99,84%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Пеняки

Пеняки (укр. Пеняки) — село в Подкаменской поселковой общине Золочевского района Львовской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 622 человека. Занимает площадь 1,642 км². Почтовый индекс — 80664. Телефонный код — 3266. Ссылки Пеняки на сайте Верховной рады Украины
Ar-Rahma Mosque, Kyiv

The Ar-Rahma Mosque, (Ukrainian: Мечеть Ар-Рахма), translated Mercy Mosque, is a mosque in Kyiv, the capital of Ukraine. It was built between the years 1996 and 2000 in the Tatarka neighborhood of the city. History The first attempt to build a mosque in Kyiv was in 1897. Muslims of that time were able to open a house of worship in Kyiv on 5 Peace Street, in the house of Kalinovich in Podil. The next attempt to build a mosque was made in 1991. Ordinance on the allocation of the Clerical Board of Ukraine's Muslims' (DUMU) land for the construction and maintenance of the memorial building was granted on February 5, 1996, by the Kyiv state administration. Construction of the mosque took place in stages, with money donated by Muslims of the city. Prayers on Fridays, holidays, and special events started upon the completion of the first part of the mosque in 1998. In 2000, a crescent moon was installed on the dome of the new mosque. The mosque was finally opened in 2011. See also Islam in Ukraine References
Mosquée Ar-Rahma de Kiev

La mosquée Ar-Rahma de Kiev (en arabe : مسجد الرحمة, traduit en français par mosquée de la Miséricorde) est un édifice religieux musulman situé à Kiev et construite entre 1996 et 2012. Photographies Notes et références Articles connexes Liste de mosquées d'Ukraine Liens externes Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l'islam Portail de l’Ukraine
Ар-Рахма

Мечеть «Ар-Рахма» (араб. الرحمة‎ — милосердие) — первая и единственная мечеть Киева. Является частью Исламского комплекса, который кроме мечети Ар-Рахма включает корпус ДУМУ, медресе и минарет. Расположена на Татарке на склоне Щекавицы и рассчитана на 2 000 человек при площади 3200 кв. м. История В 1992 году муфтий Украины шейх Ахмед Тамим возглавил Духовное управление мусульман Украины (ДУМУ). Ряд первоочередных задач — это распространение знаний об исламе, помощь при строительстве мечетей, открытии участков для мусульман на кладбищах. В феврале 1996 года Киевская госадминистрация приняла решение о выделении ДУМ Украины земельного участка под строительство и обслуживание мемориально-молитвенного дома. С завершением первой части строительства мечети в 2000 году на куполе мечети был установлен полумесяц, и в ней стали читаться молитвы. В конце 2004 года власти Киева дополнительно выделила землю и дала разрешение на строительство исламского комплекса, куда входят мечеть «Ар-Рахма», корпус ДУМ Украины и медресе. Архитектором проекта комплекса стал заслуженный архитектор Украины Александр Комаровский. Официальное открытие соборной мечети Ар-Рахма состоялось 2 декабря 2011 года. В церемонии открытия первой мечети в столице Украины приняли участие представитель Президента Украины, представитель Правительства, Министр культуры Украины, представитель Министерства культуры Крыма, депутаты, Представители религиозных конфессий, государственных и общественных организаций, официальные представители иностранных государств. Открытие транслировалось в прямом эфире на Первом национальном канале. Мечеть вмещает до 2000 молящихся, в ней 3 больших зала, 2 больших купола, минарет высотой 27 метров. Ссылки В Киеве открылась первая мечеть . lenta.ru (2 декабря 2011). Дата обращения: 21 января 2015. Ислам в Украине .
Ар-Рахма

Мечеть «Ар-Рахма» (Мечеть Милосердя) — перша соборна мечеть Києва. Одна з найбільших мечетей Європи, що по праву вважається справжньою перлиною сучасної ісламської архітектури. Вона є частиною великого Ісламського комплексу, що височіє на горі Щекавиця. Збудована протягом 1996—2011 років Духовним управлінням мусульман України поблизу історичного Щекавицького кладовища (його збереженої мусульманської частини). Мечеть вміщує одночасно близько 3000 людей і відкрита для відвідування всім охочим. У мечеті проходять безкоштовні екскурсії та лекції про Іслам. Екскурсії проводяться різними мовами, зокрема, англійською, азербайджанською, арабською, узбецькою та іншими. У будівлі мечеті розташований Ісламський університет. Історія Спроби побудувати мечеть розпочалися ще 1897 року, коли за офіційними даними в столиці проживало 1759 мусульман, що не так мало з огляду на те, що на той час кількість населення Києва становила 100 тис. осіб. У 1913 році був готовий проєкт будівництва мечеті і навіть було закладено перший камінь у фундамент, але, на жаль, через Першу світову війну та більшовицьку окупацію мрія мусульман мати свою мечеть в українській столиці довго не могла здійснитися. У 1992 році шейх Ахмед Тамім заснував Духовне управління мусульман України (ДУМУ). Серед першочергових завдань об'єднання було будівництво соборної мечеті. 5 лютого 1996 року Київська міська державна адміністрація ухвалила рішення про виділення Духовному управлінню мусульман України земельної ділянки під будівництво та обслуговування мечеті. Будівництво мечеті тривало поетапно, на гроші, пожертвувані мусульманами міста. Вже після завершення першої частини будівництва мечеті — з 1998 року в ній по п'ятницях та у важливі свята почали проводити богослужіння. У 2000 році на куполі нової мечеті, яка отримала назву Ар-Рахма (Милосердя), був встановлений півмісяць, і з того дня храм відкрив свої двері для вірян. У листопаді 2011 року всі роботи зі спорудження мечеті були завершені. Після реконструкції «Ар-Рахма» може одночасно приймати близько трьох тисяч віруючих. У мечеті регулярно проводяться п'ятничні намази (Джума-намази) і святкові богослужіння в дні Рамазан-байраму і Курбан-байраму. Крім цього на території комплексу розташовані кафетерій, Центр сертифікації "Халяль", школа «Аль-Іршад», адміністрація ДУМУ, їдальня, конференц-зала, спортивний майданчик, тощо. Поруч відбувається будівництво повноцінного корпусу Українського Ісламського університету. 19 березня 2024 року на території мечеті «Ар-Рахма» відкрився заклад традиційної узбецької кухні. 8 березня 2026 року у рамках офіційного іфтару в Київській соборній мечеті «Ар-Рахма» відбулося урочисте передвідкриття Ісламського музею. Заходи Одним із найбільших скарбів мечеті Ар-Рахма є її священна реліквія — волосина Пророка Мухаммада. Завдяки цьому мусульмани України мають виняткову можливість отримати благословення через реліквію (табаррук) у рідній країні У мечеті щорічно відбуваються заходи до дня хіджабу. Також проводяться щорічні семінари до Міжнародного дня арабської мови. Галерея Примітки Джерела
Новоселивка (Килийски район)

Новоселивка или Еникьой (на украински: Новоселівка) е село в Южна Украйна, Одеска област, Измаилски район. Заема площ от 2,72 км2. География Селото се намира в историческата област Буджак (Южна Бесарабия). Разположено е северно от Килия, североизточно от Фурманивка и източно от Стари Трояни. История Селото е основано през 1819 година. Население Населението на селото възлиза на 1647 души(2001). Гъстотата е 605,51 души/км2. По-голяма част от жителите са славяноезични и тюркоезични българи. Външни препратки Портал на българите в Украйна Българите в Украйна Асоциация на българите в Украйна
Enichioi, Ismail

Enichioi (în ucraineană Новоселівка, transliterat: Novoselivka) este un sat în comuna Chilia Nouă din raionul Ismail, regiunea Odesa, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Enichioi era vorbitoare de bulgară (50,52%), existând în minoritate și vorbitori de găgăuză (25,56%), rusă (12,02%), ucraineană (5,65%), română (4,61%) și armeană (1,09%). Note
Новосёловка (Измаильский район)

Новосёловка (укр. Новоселівка, гаг. Yeni küü) — село в Килийской городской общине Измаильского района Одесской области Украины. До 2020 года входило в Килийский район. Население по переписи 2001 года составляло 1647 человек. Почтовый индекс — 68320. Телефонный код — 4843. Занимает площадь 2,72 км². Код КОАТУУ — 5122382601. Население и национальный состав По данным переписи населения Украины 2001 года распределение населения по национальному составу было следующим (в % от общей численности населения): общее количество жителей — 1597 чел., из них украинцев — 80 чел. (5,01 %); русские — 65 чел. (4,07 %); молдаване — 72 чел. (4,51 %); болгар — 750 чел. (46,96 %); гагаузов — 612 чел. (38,32 %); другие — 18 чел (1,13 %). По данным переписи населения Украины 2001 года распределение населения по родному языку было следующим (в % от общей численности населения): украинский — 5,65 %;русский — 12,02 %; белорусский — 0,12 %; болгарский — 50,52 %; армянский — 1,09 %; гагаузский — 25,56 %; молдавский — 4,61 %. Примечания Ссылки Новосёловка на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Новоселівка (Ізмаїльський район)

Новосе́лівка — село Кілійської міської громади у Ізмаїльському районі Одеської області в Україні. Населення становить 1647 осіб. Історія Територією села проходить частина Нижнього Траянового валу. Рік заснування 1816. До 1940 р. мало назву Єнікей. 05 лютого 1965 року Указом Президії Верховної Ради Української РСР Новоселівську сільську раду Ізмаїльського району передано до складу Кілійського району. Відстань до центру громади становить 26.5 км і проходить автошляхом місцевого значення. 12 км до найближчої залізничної станції Дзинілор Населення Згідно з переписом 1989 року населення села становило 1776 осіб, з яких 821 чоловік та 955 жінок. За переписом населення 2001 року в селі мешкало 1605 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Mižhirja

Mižhirja (ukrajinsky Міжгір'я – v překladu „Mezihoří“, rusky Межгорье, Mežgorje, maďarsky Ökörmező – v překladu „Volské pole“; dříve Volove, ukrajinsky Волове, česky Volovoje nebo Volové) je městys v okrese Chust v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Městys leží v horském údolí při soutoku říčky Volovce s Rikou a má přibližně 9 600 obyvatel. V roce 2025 žilo v celé obci Mižhirja 11099 obyvatel. Do července 2020 byl správním centrem bývalého okresu Mižhirja, který byl poté začleněn do okresu Chust. Je zde administrativní centrum Mižhirské městyské územní hromady. Místní části Mižhirja (Міжгір'я) Stryhalňa (Стригальня) Zaperedillja (Запереділля) Název Do roku 1953 se městys jmenoval Volové, popř. Volove Pole (ukrajinsky Волове, slovensky Volové), tento název byl zachován pouze v maďarštině. Historie První písemná zmínka o městysu pochází z roku 1415. V minulosti město patřilo Rakousku-Uhersku, od jeho rozpadu v roce 1918 až do roku 1938 bylo, pod názvem Volovoje a později Volové, součástí Československa, jako nejmenší okresní sídlo tehdejší Podkarpatské Rusi. V roce 1921 zde stálo 718 domů a žilo zde 3740 obyvatel, z toho 49 Čechoslováků, 2873 Rusínů, 34 Maďarů a 763 Židů. Za první československé republiky byl v městysu obecní notariát, četnická stanice a poštovní úřad. Od 15. dubna 1939 byl městys součástí samostatného státu Karpatská Ukrajina; za několik dní pak bylo Zakarpatí obsazeno maďarskými vojsky. V roce 1944 byl městys s okolím přičleněno k Ukrajinské SSR na základě zfalšovaného referenda, které probíhalo pod dohledem sovětských vojsk. Roku 1953 bylo k městysu připojeno několik okolních vesnic a podle jedné z nich byl název celku změněn na Mežhorje/Mežgorje/Mižhirju, také z důvodu lepšího odlišení od nedalekého městečka Volovec. Do července 2020 byl správním centrem bývalého okresu Mižhirja, který byl poté začleněn do okresu Chust. Rodáci Štěpán Bunzák (1918–2004), generálmajor československé armády Vasil Grendža-Donský (1897–1974), ukrajinský překladatel a spisovatel Odraz v české literatuře Ivan Olbracht v románu Nikola Šuhaj loupežník umístil do Volového a Chustu velkou část děje. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Міжгірська селищна громада na ukrajinské Wikipedii. Související články Podkarpatská Rus Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mižhirja na Wikimedia Commons
Mischhirja

Mischhirja (ukrainisch Міжгір'я; russisch Межгорье Meschgorje, ungarisch Ökörmező, slowakisch Volové) ist der Name einer Siedlung städtischen Typs in der Oblast Transkarpatien im Westen der Ukraine. Der Karpatenort liegt östlich der Bezirkshauptstadt Uschhorod an der Rika, einem Zufluss der Theiß, und war bis 2020 das Verwaltungszentrum des Rajons Mischhirja. Geschichte 1415 wird der Ort zum ersten Mal schriftlich als Ukurmezew erwähnt, bis 1953 trug er den Namen Wolowe (ukrainisch Волове) bzw. russisch Wolowo/Волово, der ungarische Name Ökörmező ist die sinngemäße Übersetzung und bedeutet auf Deutsch „Ochsenwiese“. Am 30. Mai 1947 wird das bis dahin nur als Dorf bestehende Mischhirja zu einer Siedlung städtischen Typs erhoben. In der Gemeinde gibt es eine griechisch-katholische Kirche aus dem 19. Jahrhundert. Verwaltungsgliederung Am 12. Juni 2020 wurde die Siedlung städtischen Typs zusammen mit 21 umliegenden Dörfern zum Zentrum der neu gegründeten Siedlungsgemeinde Mischhirja (Міжгірська селищна громада/Mischhirska selyschtschna hromada). Bis dahin bildete sie die Siedlungratsgemeinde Mischhirja (Міжгірська селищна рада/Mischhirska selyschtschna rada) im Rajon Mischhirja. Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Chust. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Mischhirja ein Teil der Gemeinde: Weblinks Einzelnachweise