NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Будинок Александрова

Будинок Александрова — торговельно-житловий будинок купця 1-ї гільдії Сергія Александрова у Слов'янську. Пам'ятка архітектури та містобудування. Знаходиться за адресою вулиця Тараса Шевченка, 4. Історія Колишній будинок промисловця і купця Сергія Александрова, побудований в 1905–1911 роках в якості мануфактурного магазину на першому поверсі і житла на другому. У 1920 році будівля була націоналізована, використовувалася як міська рада, а після 1962 року стала багатоквартирним житловим будинком (2 поверх) і комерційними приміщеннями (1 поверх). У 2016 році було реконструйовано фасад будинку. Стиль Особняк був створений в стилі українського модерну, популярного в той час: має 2 поверхи, три красивих балкони з ажурними кованими решітками і мансарду. Вертикально витягнуті віконні прорізи, безліч декоративних елементів (ліпнина, різьблення), пілястри, карнизи стовпчики — все це додає йому стрункості і легкості. Будівля має один головний фасад, розбитий на 3 частини по вертикалі пілястрами в районі входів в поверхи; глухим торцем воно примикало до інших будівель. На першому поверсі збереглися початкова стеля і колони з написом «Смирнов». Побудував будинок відомий в ті часи промисловець Олександров, але пізніше він продав своє дітище купцеві Христову. В результаті 1 поверх, з величезними вікнами, багатим декором, ліпниною і в цілому дуже парадним виглядом, став магазином мануфактури. На 2 поверсі у купця були житлові кімнати. З правій частині будівлі був проїзд у двір, утворений П-подібною формою самого будинку і поруч цегельних дворових будівель. Ці споруди господарського значення зовнішнім виглядом різко відрізнялися від головної будівлі, виглядали більш ніж скромно, були навіть не поштукатурені. Примітки Література Гончарова І.В., Губанов О.В. Аналіз композиційно-планувальної структури будинку Александрова (Христова) в місті Слов’янськ. Матеріали LI науково-технічній конференції підрозділів Вінницького національного технічного університету (НТКП ВНТУ-2022): збірник доповідей
Cholmocká vesnická územní hromada

Cholmocká vesnická územní hromada (ukrajinsky Холмківська сільська територіальна громада, Cholmkivska silska terytorialna hromada) je územní hromada v okrese Užhorod v Zakarpatské oblasti na Ukrajině. Administrativním centrem hromady je vesnice Cholmok. Hromada byla ustanovena dne 12. června 2020. Území hromady má rozlohu 66,7 km² a v roce 2020 v ní žilo 14 333 obyvatel. Vesnice Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Холмківська сільська громада na ukrajinské Wikipedii.
Holmok (gemeente)

Holmok (Oekraïens: Холмок, Hongaars: Kincseshomok) is een gemeente in Oekraïne in de oblast Transkarpatië. De gemeente is gelegen ten zuiden van de hoofdstad van de oblast, Oezjhorod. De gemeente heeft een bijzondere opbouw, de kernen Minaj en Rozivka zijn eigenlijk buitenwijken van de stad Oezjhorod terwijl Holmok en Koncovo aan elkaar gegroeid zijn maar wel op het platteland liggen. De gemeente bestaat uit de volgende 10 dorpen: Botfalva (Ботфалва, Botfalva) 65,98% Hongaars Holmok, Холмок (Hongaars: Kincseshomok) 1179 inwoners (2001) 36% Hongaars Korytnjanj (Коритняни, Kereknye) Kintsjesj (Кінчеш, Kincses) 20,53% Hongaars Koncovo, Концово (Hongaars: Koncháza) 50% Hongaars Mynaj, Минай (Hongaars: Minaj) 2.200 (2001) inwoners 25% Hongaars (vastgegroeid aan Oezjhorod) Storoznjitsja (Сторожниця Őrdarma) (vastgegroeid aan Oezjhorod) Rozivka, Розівка (Hongaars: Ketergény) 1348 inwoners (2001) 222 Hongaren – 16,5%, Oekraïeners 79% (Vastgegroeid aan Oezjhorod) Tarnivtsi (Тарнівці, Ungtarnóc) 41,85% Hongaars Sjisjlivtsi (Шишлівці, Sislóc) 59,59% Hongaars Het dorp Koncovo heeft een zelfstandige Hongaarse middelbare school. De etnische Hongaren vormen over de gemeente als geheel een minderheid van 25%. Referenties
Chołmok (hromada)

Chołmok – hromada terytorialna w Ukrainie, w obwodzie zakarpackim, w rejonie użhorodzkim. Siedzibą hromady jest Chołmok . Hromadę utworzono 22 grudnia 2019 roku w ramach reformy decentralizacji z części dawnego rejonu użhorodzkiego. W lipcu 2020 roku weszła w skład nowo utworzonego rejonu użhorodzkiego. Według spisu powszechnego z 2001 roku w hromadzie mieszkało 13 211 osób, w tym 9 197 podało jako język ojczysty język ukraiński, 3 101 węgierski, 541 słowacki, 332 rosyjski, 10 romski, 6 ormiański, 2 białoruski, 1 rumuński, 1 bułgarski, 1 polski, 1 niemiecki i 16 inny. Miejscowości hromady W skład hromady wchodzi 10 wsi. Przypisy
Холмковская сельская община

Холмковская сельская общи́на (укр. Холмківська сільська громада) — территориальная община в Ужгородском районе Закарпатской области Украины. Административный центр — село Холмок. Население составляет 14 333 человека. Площадь — 66,7 км². Населённые пункты В состав общины входит 10 сёл: Ботфалва Кинчеш Концово Корытняны Минай Розовка Сторожница Тарновцы Холмок Шишловцы Примечания Литература Павло Остапенко, Роман Перхалюк, Олександр Бончковський, Станіслав Остапенко. Атлас адміністративно-територіального устрою України / За загальною редакцією Остапенка П.. — видання друге, доповнене. — Київ, 2021. — С. 99. — 441 с. (укр.) Ссылки Официальный сайт общины
Холмківська сільська громада

Холмківська сільська громада — територіальна громада в Україні, в Ужгородському районі Закарпатської області. Адміністративний центр — село Холмок. Площа громади — км², населення — мешканців (2020). Утворена 2019 року шляхом об'єднання Сторожницької, Тарновецької та Холмківської сільських рад Ужгородського району. Населені пункти У складі громади 10 сіл: Ботфалва Кінчеш Концово Коритняни Минай Розівка Сторожниця Тарнівці Холмок Шишлівці Старостинські округи Коритнянський Сторожницький Тарновецький Джерела Примітки
Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа імені Івана Боберського

Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа імені Івана Боберського — позашкільний навчальний заклад відділу освіти міста Дрогобича, найстаріше ДЮСШ у місті. Історія Дитячо-юнацьку спортивну школу було відкрито у Дрогобичі 1 січня 1947 року. Тоді у ній функціонувало п'ять відділеннь: легка атлетика, спортивна гімнастика, баскетбол та футбол. У 1977 році було збудовано нове приміщення ДЮСШ, у якому був ігровий зал розміром 36х18 м, велика та мала ванни для занять з плавання розміром 25х14 та 12х5,5 м, а також зал для занять з фізичної підготовки. 27 вересня 2013 року на засіданні XXXIV сесії Дрогобицької міської ради було ухвалено рішення про надання Дрогобицькій дитячо-юнацькій спортивній школі імені Івана Боберського. Відділення ДЮСШ Відділення баскетболу Відділення спортивної акробатики та стрибків на акробатичній доріжці Відділення футболу Відділення легкої атлетики Відділення плавання Видів спорту, які культивують у ДЮСШ Баскетбол; Кікбоксинг; Легка атлетика; Настільний теніс; Плавання; Спортивна акробатика; Стрибки на акробатичній доріжці; Футбол; Шахи. Відомі вихованці Юлія Пилип'як Олександра-Марія Табачинська Див. також Список дитячо-юнацьких спортивних шкіл України Примітки Посилання Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа імені Івана Боберського [Архівовано 7 квітня 2020 у Wayback Machine.] на сайті Дрогобицької міської ради Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа імені Івана Боберського на Facebook
Ладижський заказник

Лади́жський зака́зник — лісовий заказник місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Хмельницької області. Розташований у межах Старокостянтинівського району Хмельницької області, на південний схід від села Ладиги. Площа 143 га. Статус присвоєно згідно з рішенням 11 сесії обласної ради від 30.03.2004 року № 22-11/2004. Перебуває у віданні ДП «Старокостянтинівський лісгосп» (Самчиківське л-во, кв. 30-32). Статус присвоєно для збереження лісового масиву, в якому переважають листяні породи — дуб, ясен, клен, вільха тощо. В межах заказника розташована ботанічна пам'ятка природи — Урочище «Руда». Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (26. Ладижський) Самчиківське лісництво (карта) [Архівовано 4 жовтня 2019 у Wayback Machine.]
Івонченці

Івонченці (стара назва — Іванченці) — колишнє село у Полтавському районі Полтавської області України. Засноване до 1667 року. Постановою Президії Верховної Ради Української РСР 5266-XI від 26.01.1988 село Івонченці Тахтаулівської сільради Полтавського району разом з прилеглими землями включене у межі міста Полтави. В царські часи на території села Івонченці знаходилось родова садиба (помістя) відомого французького роду Ароре де Дебре на території налічувалось 4 ставкових комплексів, конюшня, Графська садиба та пасовище площею 7 гектарів та угіддя 42 гектари. Нащадки відомого роду і досі володіють землями, глиняним кар’єром та садибами в Полтаві та Івонченцях. Цікаві відомості на території с. Івонченців була виведена селекційна "Валерійська" порода собак. Нещодавно на території колишніх угідь французького роду відкрили Пам'ятник селекційній Валерійській породі. Примітки
Гадяцький Бір (заповідне урочище, 57)

Гадяцький бір — заповідне урочище в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Полтавської області. Розташований у Гадяцькому районі Полтавської області, у лісовому масиві Вельбівського лісництва (кв. 57). Площа 25 га, статус надано у 1979 р. Перебуває у віданні ДП «Гадяцький лісгосп». Статус надано з метою охорони та збереження у природному стані ділянки типових дубово-соснових лісових насаджень на піщаній боровій терасі річки Псел. Вік окремих сосен в урочищі сягає 200 років. В трав'яному покриві переважає конвалія звичайна. В урочищі трапляються рідкісні рослини: орхідея, занесена до Червоної книги України - любка дволиста, а також півники угорські, ортилія однобока, оман верболистий. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду [Архівовано 22 грудня 2021 у Wayback Machine.] Заповідна краса Полтавщини. Т.Л. Андрієнко, О.М. Байрак, М.І. Залудяк та інші - Полтава.: ІВА «Астрея», 1996. - 188 стор.: іл. 88.
Церква Успіння святої Анни (Львів, Голоско)

Церква Успіння святої Анни — сакральна споруда XVIII століття, розташована на вул. Заозерній, 11. Перебуває в користуванні релігійної громади Православної церкви України. Тривалий час була парафіяльним храмом колишнього приміських сіл Мале та Велике Голоско. Історія Попередня дерев'яна церква Покрови Пресвятої Богородиці, що стола на цьому місці відома з XVI століття та була парафіяльною для жителів Великого та Малого Голосків. 1539 року, як писав Іван Крип'якевич у книзі «Історичні проходи по Львові», церква святої Покрови у Голоску стала крилошанською, бо тодішній парох Голоска належав до крилошан при кафедральному соборі Святого Юра. Можливість спорудження нового храму з'явилася після переходу у 1772 році Галичини до складу імперії Габсбургів. Нова, мурована, церква збудована 1775 року у бароковому стилі, але при її освяченні до старої назви не поверталися, опікункою нового храму обрали Матір Діви Марії — Святу Анну, увічнивши її Успіння. Від початку існування у храмі Успіння святої Анни розміщувався іконостас авторства Івана Рутковича, який згодом був втрачений. Збереглися лише дві ікони «Акафіст Богородиці», в музеї історії релігії, та «Успіння Анни», яка й досі знаходиться у храмі. У 1924–1943 роках парохом церкви був отець Михайло Жовнірук, активний діяч «Кружка любителів Львова», що діяв при товаристві «Просвіта». У 1940-х роках храм був закритий та перетворений на склад господарських речей. На початку 1990-х років переданий православній громаді, яка після проведеного ремонту відновила діяльність храму. Архітектура Споруда має традиційну тридільну планувальну структуру, яка, ймовірно, відтворює план попередньої дерев'яної церкви. Невеликий притвор увінчаний простим бароковим аттиком. Центральна нава, близька до квадрату з двома вікнами (на північній та південній стіні), має просте барокове оконтурення та шоломоподібний купол із широкою сигнатурою. Вівтар нижчий за наву та рівновисока до притвору, з круглим вікном на осі. Дах вівтарної частини також прикрашений невеличкою сигнатуркою. Примітки Джерела Крип'якевич І. Історичні проходи по Львові / І. Крип'якевич; авт. передм. Я. Д. Ісаєвич; упоряд., текстолог., опрац. і приміт. Б. З. Якимовича; упоряд. іл. матеріалу Р. І. Крип'якевича; худож. В. М. Павлик. — Львів : Каменяр, 1991. — 167 с. — ISBN 5-7745-0316-Х. Мельник І. Львівські вулиці і кам'яниці, мури, закамарки, передмістя та інші особливості Королівського столичного міста Галичини. — Львів : Центр Європи, 2008. — 384 с. — 2000 прим. — ISBN 978-966-7022-79-2. Посилання Софія Легін (25 березня 2021). 15 цікавих фактів про дільницю Голоско у Львові. photo-lviv.in.ua. Фотографії старого Львова. Архів оригіналу за 20 серпня 2021. Процитовано 19 липня 2025.
Туранівська криниця

Туранівська Крини́ця — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Ямпільського району Сумської області, в лісі між селами Олине та Грем'ячка. Площа 0,8 га. Статус надано 1999 року. Перебуває у віданні ДП «Свеське лісове господарство» (Свеське л-во, кв. 34). Статус надано для збереження криниці-ставка з джерелами чистої води. Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.
Молодняги

Молодняги — річковий острів на Дніпрі. Територіально знаходиться в межах Піщанської громади Золотоніського району Черкаської області, біля колишнього села Бубнів. Опис Острів неправильної овальної форми, витягнутий зі сходу на захід, має довжину 3 км, ширину — 1 км. Майже повністю вкритий лісовою рослинністю та заболочений. Дуже порізаний вузькими річкоподібними затоками Дніпра. Від його лівого берега відділяється рукавом Дніпра Горіхівкою. Острів ненаселений. Згадується у творі Михайла Максимовича «Бубнівська сотня»: Також острів зображений на карті-трьохверстовці Російської Імперії та німецькій карті. Примітки
Петровірівська телевежа

Петровірівська телевежа — телекомунікаційна вежа заввишки 210 м, споруджена у 1988 році у селі Петровірівка Ширяївського району Одеської області. Характеристика Висота вежі становить 210 м. Висота над рівнем моря — 117 м. Радіус потужності покриття радіосигналом становить 65 км. Прорахунок для DVB-T2 — 210 м. Примітки
Хустська телевежа

Хустська телевежа — телекомунікаційна вежа заввишки 196 м, споруджена у 1975 році в селі Рокосово Хустського району Закарпатської області. Характеристика Висота вежі становить 196 м, з верхнями антенами — 208 м. Висота над рівнем моря — 800 м. Радіус потужності покриття радіосигналом становить 60 км. Прорахунок для DVB-T2 — 180 м. Примітки
Будинок управителя Романівського цукрового заводу

Шаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: mapframe_довготаШаблон:Визначна пам'ятка: невідомі параметри: mapframe_широта Будинок управителя Романівського цукрового заводу — пам'ятник архітектури місцевого значення, розташований у селі Малий Вистороп Лебединського району Сумської області. Побудований у 1870 році. Історія та опис пам'ятки Бурхливий розвиток Малого Висторопу розпочався після будівництва на місці сучасного Маловисторопського коледжу ім. П. С. Рибалка Сумського національного аграрного університету Харково-Романівського цукрового заводу. Перша продукція якого була випущена у 1845 році. У 1895 році до заводу була прокладена ширококолійна залізнична гілка від лінії Боромля — Лебединська, місце проходження якої можна прослідкувати на супутникових картах, або безпосередньо на місці. Справжня перлина Слобожанщини — колишній будинок управителя Романівського цукрового заводу. Це незвичайний казковий будинок, частина якого побудована з дерева, а частина з цегли. Його об'єми з різноманітними баштами і шатровим дахом створюють романтичний образ райського куточка, який головним фасадом звернений у бік пониження рельєфу до заплави річки Легань. Прилегла до будинку територія створює гармонійну композицію з підпірними стінками, металевими структурними гратами для витких в літню пору рослин і затишною альтанкою у мавританському стилі з великим куполом. Завдяки розташуванню на падінні рель'єфу, будинок має різну поверховість. В його композицію органічно включені тераси. Перший поверх побудований з цегли, другий — дерев'яний, обкладений цеглою. Над західною частиною будівлі облаштований третій поверх, дерев'яний, завершений високими покрівлями. Велично оформлений головний північний фасад. Асиметричний та ускладнений двома ризалітами. Західний — прямокутний, півтораповерховий, має пологий щипець з пінаклями. Центральний гранований ризаліт двоповерховий, над ним побудована дерев'яна восьмигранна вежа, увінчана гранованим шатром з ліхтариком і люкарнами. До цієї вежі примикає кубічна дерев'яна надбудова з високим мансардним дахом, люкарнами і дерев'яним ажурним балконом. Завдяки багаточисленним надбудовам, фронтонам, незвичайним кольоровим поєднанням, дахами різноманітних форм будівля має дуже активний і мальовничий силует. Будинок управителя цукрового заводу у с. Малий Вистороп є одним з найбільш виразних творів архітектури цегляного стилю періоду пізнього історизму. Сьогодення Від виробничих цехів Романівського цукрового заводу практично нічого не залишилося (розібраний у кінці 20-х років XX століття). У будинку розташована експозиція Народного меморіального музею двічі Героя Радянського Союзу, маршала бронетанкових військ Павла Семеновича Рибалко. Пам'ятка поступово руйнується. Світлини Див. також Малий Вистороп Джерела http://www.brodyaga.org/geography/683/31840/ [Архівовано 17 лютого 2020 у Wayback Machine.] http://www.shans.com.ua/index.php?m=nr&in=207&ir=20&id=21985 https://maps.visicom.ua/c/34.80922,50.62666,17/f/POIK4C82A4?lang=ru [Архівовано 17 лютого 2020 у Wayback Machine.]
Криниця в Редьчиному яру

Крини́ця в Ре́дьчиному яру́ — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в межах Роменського району Сумської області, біля села Овлаші (неподалік від західної околиці міста Ромни, в місцевості за назвою Редьчин Яр). Загальна характеристика Площа 3,35 га. Пам'ятка затверджена сесію Сумської обласної ради 28 квітня 2017 року. Перебуває у віданні: Сумський національний аграрний університет. Криниця розташована в типовому балковому лісостеповому комплексі. Схили вкриті деревно-чагарниковою рослинністю. Криниця облаштована, з неї витікає струмок, що живить річку Лозівка. Легенда У Редьчиному яру з невеличким ставком посередині пасла дівчина худобу. У сні їй з'явився старець і наказав викопати скарб на вказаному місці. Дівчина та її мати розповіли про це батюшці. Він спочатку до цього поставився байдуже. Тоді йому в сновидінні свята жінка повеліла виконати волю Божу. Пішла дівчина на у сні вказане місце, копнула лопатою раз, вдруге, втретє… і перед ними засяяла ікона Казанської Божої Матері. Із землі, де віднайшли ікону, захлюпотіло на поверхню джерело. Так утворилася криниця з чистою прохолодною водою, яка була ще й цілющою. Ікону хресним ходом було перенесено до собору Святого Духа в Ромні. Та на ранок вона несподівано зникла. Знайшли її знову в яру вже із запаленою свічкою. Ікону вдруге перенесли до церкви св. Марії Магдалини, яка знаходилася в богоугодному закладі (нині приміщення Першої обласної спеціалізованої лікарні). Та все повторилося знову. Тоді вирішили розмістити її в храмі св. першомученика архідиякона Стефана в Овлашах. Там вона і досі. Хресні ходи Тричі на рік прихожани храму святого першомученика Стефана проводять хресні ходи до криниці. Попереду процесії ліхтар зі свічкою, хрест, хоругви, найшанованіша святиня Овлашівського храму — ікона Казанської Божої Матері. Джерела Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с. Стрельченко Г. С., Литовка В. В., Мелешко В. В. та інші. Роменщина. Історія населених пунктів. — ТОВ Видавництво «Миргород», 2016. — 400 с. Стрельченко Г. С. Роменщина. Час, події, люди. — Суми: ПКМ «Еллада S», 2009. — 376 с.
Biserica de lemn din Caliceanca

Biserica „Adormirea Maicii Domnului” din Caliceanca (suburbie a Cernăuților) datează din 1783, când a fost ridicată inițial în centrul orașului, în locul vechii Biserici Domnești. Ea a fost mutată pe actualul loc din Caliceanca în anul 1876. Așezată pe soclu de piatră, bisericuța are plan de navă, fiind construită din bârne îmbinate în „coadă de rândunică”. Acoperișul este înalt, cu pantă mare, azi fiind din tablă (inițial era din șindrilă). Legături externe http://www.derev.org.ua/bukov/chernivtsi-kalychanka_e.htm
Успенська церква на Калічанці

Успенська церква на Калічанці — дерев'яна успенська церква, розташована у колишньому передмісті Чернівців, спорудження якої датується початком XVIII ст.; пам'ятка архітектури національного значення; один з 5-ти дерев'яних храмів міста. Міститься за адресою: вул. Новоушицька, 2. Опис Це дерев’яна церква хатнього типу. Храм має п’ятигранну апсиду і прямокутний у плані притвор. З історії храму Успенська церква на Калічанці первинно знаходилася на площі біля Турецької криниці. Була збудована за розпорядженням молдавського господаря Миколая Олександра Маврокордата між 1709 і 1716 рр. Від нього та його нащадків в 1743 р. отримала ряд привілеїв, тому її іноді називали «господарською» або «княжою». За часів Австро-Угорщини церква втратила своє привілейоване становище і 1876 р. була перенесена на міську околицю Каличанку. У теперішній час (2020) це пам'ятка архітектури національного значення. У церкві традиційно святять воду на Йордана. Див. також Храми Чернівців Джерела та посилання Успенська церква на Калічанці на castles.com.ua Успенська церква на Калічанці на вебсайт «Дерев'яні храми України»
Вітряк у селі Бубнівська Слобідка

Млин у селі Бубнівська Слобідка — один з небагатьох вцілілих вітряків Д-15, збудованих за конструкцією винахідника Володимира Стрільця. Єдиний Д-15, що знаходиться за межами Канівського району. Вітряк побудований на початку 50-х років XX століття. Хоч млин і не діє, в середині лишились оригінальні механізми. Ззовні спотворений ремонтом — башта обшита металопрофілем, будівля обкладена сучасною плиткою. Галерея Примітки
Воздвиженський парк

Воздвиженський — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва в Україні. Об'єкт Природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований у с. Воздвиженське Ямпільського району на місці колишньої садиби поміщика Неплюєва Миколи Миколайовича та заснованого ним Хрестовоздвиженського Трудового Братства. Площа парку - 42,6 га. Статус надано 20.06.1972. року. Перебуває у віданні Воздвиженської сільської ради та ДП «Ямпільський агролісгосп» (кв. 102, вид. 28-30, 34-39, 69-70). Статус надано для охорони парку, закладеного на початку ХІХ ст. родиною поміщиків Неплюєвих, що є зразком паркового будівництва. У парку зростає близько 20 видів дерев та чагарників, зокрема, окремі вікові дерева - дуб звичайний, сосна звичайна, модрина європейська. Джерела Список природоохоронних територій (Сумська обл.) Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.
Ділянка лісу (урочище, 57 кв.)

Ділянка лісу — заповідне урочище в Україні. Об'єкт Природно-заповідного фонду Сумської області. Розташований в межах Свеської селищної ради Ямпільського району, на північ від смт Свеса, вздовж залізниці між станціями Свеса та Хутір-Михайлівський. Площа урочища - 20,1 га. Статус надано 28.07.1970 року. Перебуває у віданні ДП «Свеський лісгосп» (Свеське лісництво, кв. 57, діл. 1,7,9). Статус надано для збереження в природному стані високобонітетного сосново-дубового лісу природного походження віком більше 100 років. В урочищі трапляються типові та рідкісні види рослин, а також види тварин, занесені до Червоної книги України (заєць білий, горностай, глушець). Джерела Список природоохоронних територій (Сумська обл.) Природно-заповідний фонд Сумської області: Атлас-довідник. — К.: ТОВ «Українська картографічна група», 2016. — 94 с.