NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sokyrjany

Sokyrjany (ukrainisch ; russisch Сокиряны Sokirjany, rumänisch Secureni) ist eine Stadt in der ukrainischen Oblast Tscherniwzi. Sie liegt nahe dem Dnister im Grenzgebiet zur Republik Moldau, etwa 111 km östlich von Czernowitz auf dem Gebiet des nördlichen Bessarabiens. Geschichte Die Stadt wurde 1666 zum ersten Mal schriftlich erwähnt und gehörte dann bis 1711 zum Fürstentum Moldau, danach war sie bis zur Abtretung Bessarabiens 1812 an Russland ein Teil des Osmanischen Reiches. 1893 bekam der Ort einen Bahnanschluss (Bahnstrecke Tscherniwzi–Ocnița), nach dem Ende des Ersten Weltkriegs kam er zu Rumänien (im Kreis Hotin), wurde aber im Zuge der Annexion Bessarabiens am 2. August 1940 ein Teil der Sowjetunion und bekam den ukrainischen Namen Sekurjany (Секуряни), kam zwischen 1941 und 1944 wiederum zu Rumänien und ist seit 1991 ein Teil der Ukraine. Am 15. August 1944 wurde sie auf ihren heutigen Namen umbenannt. Seit 1966 hat Sokyrjany den Stadtstatus, vor dem Zweiten Weltkrieg gab es eine starke jüdische Einwohnerschaft. Südlich der Stadt existiert das ukrainische Strafgefangenenlager Nr. 67. Der Sage nach leitet sich der Name von ukrainischen Namen „Sokyra“/Сокира für Axt ab, mit dieser soll die aus dem Ufergebiet des Dnister vor den Türken geflüchtete Bevölkerung im dichten Wald des Hinterlandes damals die Bäume gefällt und einen neuen Ort errichtet haben. Verwaltungsgliederung Am 12. August 2015 wurde die Stadt zum Zentrum der neu gegründeten Stadtgemeinde Sokyrjany (Сокирянська міська громада/Sokyrjanska miska hromada). Zu dieser zählen auch die 24 in der untenstehenden Tabelle aufgelistetenen Dörfer im Rajon Sokyrjany; bis dahin bildet sie die Stadtratsgemeinde Sokyrjany (Сокирянська міська рада/Sokyrjanska miska rada). Seit dem 17. Juli 2020 ist der Ort ein Teil des Rajons Dnister. Folgende Orte sind neben dem Hauptort Sokyrjany Teil der Gemeinde: Weblinks Einzelnachweise
Sokyriany

Sokyriany (Ukrainian: Сокиряни, IPA: [sokɪˈrʲɑnɪ] ; Romanian: Târgu Secureni) is a small city in Dnistrovskyi Raion, Chernivtsi Oblast (province) of Ukraine, Northern Bessarabia. It hosts the administration of Sokyriany urban hromada, one of the hromadas of Ukraine. Population: 8,547 (2022 estimate). History The oldest written mention of Sokyriany dates back to 1666, when the Ottoman troops conquered Moldova and Bukovina. In the Middle Ages, Sokyriany were part of the Moldavian principality. In January 1918, Soviet power was proclaimed in Sokyrian Oblast, and the confiscation of landlord lands began. In November 1918, Bessarabia, including the Sokiryan region, was occupied by Austro-German troops, thus royal Romania. After joining the USSR on November 12, 1940, the Bukovina Krai was formed Sokyryansky district. In the 60s of the 20th century, the territory of the Sokyrian region was part of the Kelmenets district. In the mid-1960s, Sokyryan district was restored within its previous administrative boundaries. City since 1966. In January 1989, the population was 11 819 people. In January 2013, the population was 9462 people. Until 18 July 2020, Sokyriany served as an administrative center of Sokyriany Raion. The raion was abolished in July 2020 as part of the administrative reform of Ukraine, which reduced the number of raions of Chernivtsi Oblast to three. The area of Sokyriany Raion was merged into Dnistrovskyi Raion. References External links Official web-site of Sokyriany Regional State Administration Sokiryany/Sokyriany (p. 419) at Miriam Weiner's Routes to Roots Foundation. Further reading Weiner, Miriam; Ukrainian State Archives (in cooperation with); Moldovan State Archives (in cooperation with) (1999). "Chapter 11:Town Clips: Sokiryany." Jewish Roots in Ukraine and Moldova: Pages from the Past and Archival Inventories . Secaucus, NJ: Miriam Weiner Routes to Roots Foundation. p. 419. ISBY 978-0-96-565081-6. OCLC 607423469.
Sokiriani

Sokiriani (en ucraniano: Сокиряни, romanizado: Sokyriany) es una ciudad ucraniana perteneciente al óblast de Chernivtsí. Situado en el oeste del país, es parte del raión de Dniéster y del municipio (hromada) de homónimo.​ Toponimia En todos los idiomas de importancia local, la ciudad se conoce con el nombre de Sokiriani (en ruso: Сокиряны) o Secureni (en rumano: Târgu Secureni). Según la leyenda, el nombre deriva del nombre ucraniano Sokira (en ucraniano: Сокира, lit. 'hacha'), ya que la población que huía de los turcos de la zona del Dniéster taló árboles en el denso bosque y construyó el pueblo. Geografía Sokiriani está a orillas del río Sokirianka (afluente derecho del Dniéster), 111 km al este de Chernivtsí. La ciudad se encuentra al norte de la región de Besarabia, cerca de la frontera con Moldavia. Historia La ciudad fue mencionada por escrito por primera vez en 1666 y luego perteneció al principado de Moldavia hasta 1711, después de lo cual formó parte del Imperio otomano hasta que Besarabia fue cedida al Imperio ruso en 1812 tras el tratado de paz de Bucarest.​ En 1893 el lugar obtuvo una conexión ferroviaria en la línea Chernivtsí-Ocnița. En enero de 1918 se proclamó el poder soviético en la región de Sokiriani y comenzó la confiscación de las tierras de los terratenientes. En noviembre de 1918, Besarabia, incluida la región de Sokiriani, fue ocupada por tropas austroalemanas y, por tanto, el reino de Rumania. En el tiempo de entreguerras fue parte del distrito de Hotin. Durante el período de entreguerras, Secureni fue un importante centro comercial en la zona. Antes de la Segunda Guerra Mundial había una gran población judía. Después de ser entregada tras el ultimátum de la URSS y el pacto Ribbentrop-Mólotov, se formó el krai de Bucovina y recibió el nombre ucraniano de Sekuriano (en ucraniano: Секуряни).​ El 7 de agosto de 1940 se creó el óblast de Chernivtsí, uniendo la parte norte de Bucovina con la Tierra de Herta y la mayor parte del condado de Hotin en Besarabia.​ Volvió a formar parte de Rumanía entre 1941 y 1944, durante la Segunda Guerra Mundial. El 15 de agosto de 1944 pasó a denominarse con su nombre actual.​ En los años 60 del siglo XX, el territorio del raión de Sokiriani formaba parte del raión de Kelmenets. A mediados de la década de 1960, el raión de Sokiriani fue restaurado dentro de sus límites administrativos anteriores. Sokiriani tiene estatus de ciudad desde 1966.​ Hasta el 18 de julio de 2020, Sokiriani fue el centro administrativo del raión de Sokiriani. El raión se abolió en julio de 2020 como parte de la reforma administrativa de Ucrania, que redujo el número de raiones del óblast de Chernivtsí a tres. Desde entonces, el área de raión de Sokiriani se fusionó con el raión de Dniéster.​​ Demografía La evolución de la población de Sokiriani entre 1859 y 2022 fue la siguiente:Según el censo de 2001, la lengua materna de la mayoría de los habitantes, el 91,53%, es el ucraniano; del 6,58%, el ruso; del 1,66%, el rumano.​ Infraestructura Transporte Sokiriani tiene una estación de trenes a 3 km de la ciudad. Referencias
Sokyriany

Sokyriany (en ukrainien : Сокиряни) ou Sokiriany (en roumain : Secureni, en russe : Сокиряны) est une ville de l'oblast de Tchernivtsi, en Ukraine, et le centre administratif du raïon de Sokyriany jusqu'en 2020 où le raïon intègre le raïon du Dniestr. Sa population s'élevait à 8 000 habitants. Géographie Sokyriany est située à 3 km de la frontière moldave, à 111 km à l'est de Tchernivtsi et à 317 km au sud-ouest de Kiev. Sokuriany se trouve porche de la centrale de pompage-turbinage du Dniestr. Histoire La plus ancienne mention écrite de Secureni date de 1666 dans des édits de la principauté de Moldavie à laquelle la ville appartenait depuis 1359. Selon la légende héraldique et historique de la ville, lorsqu'au XVIIe siècle, les troupes ottomanes envahirent la Moldavie lors de l'une de leurs nombreuses guerres contre ce pays et ses alliés polonais, les paysans des rives du Dniestr, fuyant l'esclavage chez les Turcs, se réfugièrent dans la forêt, impénétrable, abondante en champignons, en baies et en gibier, qui les protégeait des oppresseurs. Les fugitifs y choisirent une posada sur les rives d'un ruisseau affluent du Dniestr qu'ils agrandirent en défrichant la forêt alentour avec des haches (en roumain/moldave secure) pour bâtir leur village appelé « Secureni » (« ceux aux haches », figurant sur les armoiries de la ville). La localité prit son nom actuel de Sokyriany en 1812 lorsqu'elle devint russe par le traité de Bucarest. Progressivement sa population devint russe et ukrainienne ; il ne reste aujourd'hui qu'une minorité moldave. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Notes et références Liens externes (uk) Site officiel Portail de l’Ukraine
Sokyrjany

Sokyrjany (in ucraino Сокиряни?; in romeno Secureni; in russo Сокиряны?, Sokirjany) è una città ucraina (8 547 abitanti) nel distretto del Dnestr, nell'oblast' di Černivci. Ospita l'amministrazione della comunità territoriale di Sokyrjany, una delle comunità territoriali dell'Ucraina. Fino al 18 luglio 2020 Sokyrjany è stata il centro amministrativo del distretto di Sokyrjany, abolito come parte della riforma amministrativa dell'Ucraina, che ha ridotto a tre il numero dei distretti dell'oblast' di Černivci. L'area del distretto di Sokyrjany è stata fusa nel distretto del Dnestr. Sokyrjany è menzionata per la prima volta in fonti scritte nel 1666. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sokyrjany Collegamenti esterni (UK) Sito ufficiale, su sokyryanska-gromada.gov.ua.
Sokiriany

Sokiriany (ukr. Сокиряни, Sokyriany) - miasto na Ukrainie w obwodzie czerniowieckim, w rejonie dniestrzańskim. Miasto leży w północno-zachodniej części Wyżyny Besarabskiej. Znajduje tu się stacja kolejowa Sokiriany, położona na linii Czerniowce – Ocnița. Historia Pierwsza wzmianka o miejscowości pochodzi z 1666. Status miasta od 1966 roku. W 1975 liczyło 11 300 mieszkańców. W 1989 liczyło 11 819 mieszkańców. W 1991 liczyło 11 700 mieszkańców. W 2013 liczyło 9462 mieszkańców. W 2019 liczyło 8877 mieszkańców. Do 2020 siedziba władz rejonu sokiriańskiego. Przypisy Linki zewnętrzne Sokiriany na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Сокиряны

Сокиря́ны (укр. Сокиряни) — город в Днестровском районе Черновицкой области Украины. Административный центр Сокирянской городской общины Географическое положение Расположен на берегу реки Сокирянки (правый приток Днестра), в 3 км от железнодорожной станции Сокиряны, в 150 км от Черновцов. Население На 1 января 2013 года численность населения составляла 9462 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: История Первое упоминание о поселении в письменных источниках относится к 1666 году. В ходе Великой Отечественной войны в 1941—1944 гг. посёлок находился под немецко-румынской оккупацией. В 1944 город Секуряны переименован в Сокиряны. 3 декабря 1944 года здесь началось издание районной газеты. 9 мая 1960 года Сокиряны получили статус посёлка городского типа. В 1966 году Сокиряны стали городом. В 1975 году численность населения составляла 11,3 тыс. человек, здесь действовали лесокомбинат, пищекомбинат, сыродельный завод, завод строительных материалов и несколько других предприятий. В 1982 году здесь был открыт музей боевой и трудовой славы. В январе 1989 года численность населения составляла 11 819 человек, основой экономики города в это время являлись металлообработка и пищевая промышленность. После провозглашения независимости Украины город оказался на границе с Молдавией, здесь был оборудован таможенный пост, который находится в зоне ответственности Черновицкого пограничного отряда Западного регионального управления ГПСУ. В мае 1995 года Кабинет министров Украины утвердил решение о приватизации находившихся в городе машиностроительного завода, завода пиво-безалкогольных напитков, райсельхозтехники и райсельхозхимии, в июле 1995 года было утверждено решение о приватизации сыродельного завода. В ходе административно-территориальной реформы в Украине, в 2020 году Сокирянский район был упразднён, а город стал центром Сокирянской городской общины Днестровского района Современное состояние Здесь находится исправительная колония № 67, под эгидой которой продолжает работать карьер по добыче камня-известняка. Транспорт Железнодорожная станция Сокиряны на линии Окница — Ларга. Литература Гусар Ю. С. Сокиряни: Путівник. — Ужгород, 1986. Гусар Ю. С. Дністровий зорепад: штрихи до енциклопедичного словника-довідника «Літературно-мистецька Сокирянщина» / Ю. С. Гусар. — Чернівці: ВІЦ «Місто», 2010. — 124 с. Ковтун В. В., Степаненко А. В. Города Украины: Экономико-статистический справочник. — К.: Вища школа, 1990. — С. 264. Енциклопедія українознавства (укр.) / В. Кубійович. — Париж; Нью-Йорк: Молоде Життя, 1954—1989. Світять «Дністрові зорі» / Упорядник В. І. Гафінчук. — Чернівці: Видавничий дім «Букрек», 2009. — 288 с., іл. Чорний О. Д. Місто, де сходить сонце. — Чернівці: Прут, 2010. — 216 с.: іл. Чорний О. Д., Мандзяк О. С. Сокирянська бистрина. -/ Олександр Чорний, Олексій Мандзяк. — Чернівці: Прут, 2011. — 312 с.: іл. Чорний О. Д., Мандзяк О. С. Не загубились села у віках /Олександр Чорний, Олексій мандзяк. — Чернівці: ДрукАрт, 2014. — 344 с.: іл. Примечания
Херсонська обласна філармонія

Херсонська обласна філармонія — філармонія обласного значення у Херсоні. Адреса: м. Херсон, вулиця Театральна, 28. Заснована 1945 року. У 1961 році філармонію очолив Ілля Добрикін, заслужений працівник культури України. У закладі діє камерний оркестр «Гілея», чимало зусиль до її заснування доклав Григорій Вазін. З 1994 і станом на 2009 рік філармонією керував Юрій Іваненко. У філармонії працює народна артистка України Наталя Лелеко. На початок 2019 року в Херсонській філармонії працювало 57 осіб, з яких 40 творчого складу. 28 вересня 2022 року російські окупанти розстріляли у власному будинку диригента філармонії Юрія Керпатенка за відмову з ними співпрацювати. Примітки Джерела Херсонська обласна філармонія Філармонія в підвалі
Połtawski Narodowy Uniwersytet Techniczny im. Jurija Kondratiuka

Połtawski Narodowy Uniwersytet Techniczny im. Jurija Kondratiuka (ukr. Полтавський національний технічний університет імені Юрія Кондратюка, ПолтНТУ) – ukraińska techniczna szkoła wyższa w Połtawie. Kształcenie prowadzone jest w 30 specjalnościach na 8 fakultetach. 19 sierpnia 1930 roku został założony Połtawski Instytut Inżynierii Rolniczej (ukr. Полтавський інститут сільськогосподарського будівництва), wkrótce został przemianowany na Połtawski Instytut Inżynierów Budownictwa Rolniczego (ukr. Полтавський інститут інженерів сільськогосподарського будівництва), a w 1961 na Połtawski Instytut Inżynierii Budownictwa (ukr. Полтавський інженерно-будівельний інститут). W 1992 roku uczelnia została reorganizowana w Połtawski Uniwersytet Techniczny (ukr. Полтавський будівельний університет). 29 sierpnia 1994 przemianowany w Połtawski Uniwersytet Budowlany (ukr. Полтавський технічний університет). 21 czerwca 1997 roku został nazwany imieniem Jurija Kondratiuka. Dopiero 27 marca 2002 otrzymał obecną nazwę. Uniwersytet wykorzystuje budynek, gdzie wcześniej znajdował się Połtawski Instytut Szlachetnych Panien . Przypisy Bibliografia Oficjalna strona uczelni. pntu.edu.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2018-01-08)]. П. И. Мазанов: Полтавский институт благородных девиц. W: Полтавщина: Енциклопедичний довідник. За ред. А.В. Кудрицького. К.: УЕ, 1992, s. 756–757. (ukr.).
Пале-Рояль (Одесса)

Пале-Рояль — городской сквер в исторической части Одессы, расположен между улицами Ланжероновской, Екатерининской, переулком Чайковского и зданием Оперного театра. В советское время назывался сквером Чарльза Дарвина. История Первоначально на этом месте находился военный плац. После переноса места проведения парадов на Соборную площадь территория использовалась как торговая площадь. В 1842 году по проекту одесского архитектора Г. Торичелли построены торговые ряды, напоминавшие парижский Пале-Рояль и названные в его честь. На территории перед торговыми рядами был устроен сквер с фонтаном (садовник Людвиг Леклер). Аллеи в сквере были разбиты в символике андреевского креста — диагонально. В 1845 году в секцию № 9 торговых рядов переехала с Дерибасовской улицы кондитерская Замбрини. В июле 1889 года кондитерскую посетил А. П. Чехов. С перемещением торговли в пассаж на Дерибасовской улице в начале XX века архитектурный ансамбль торговых рядов был полностью перестроен, а сквер стал одним из мест отдыха горожан. В 1921 году насаждения сквера едва не были вырублены на дрова. Скульптура В 1900 году в сквере установили статую Эроса и Психеи (скульптор Борис Эдуардс). В конце фильма «Приморский бульвар» (1988) эту статую укрывают полиэтиленом на зиму. Скульптура в хорошей сохранности, Амур ещё не лишён кисти правой руки (см. фото). В 2015 году скульптурная группа была отреставрирована художником-скульптором А. А. Мирзоевым. Примечания Литература Пилявский В.А. Здания, сооружения, памятники Одессы и их зодчие. — 2-е изд. — Одесса: Optimum, 2010. — 276 с. — ISBN 978-966-344-377-5.
Пале-Рояль (Одеса)

Пале-Рояль (за радянської влади — Сквер Чарльза Дарвіна) — сквер в місті Одеса. Він оточений будівлями по вулицях Ланжеронівській й Європейській, провулку Театрального та будівлею Оперного театру. Історія На початку XIX століття, за Міським театром, була військова площа для стройової підготовки, так званий «плац-парад». У звичайні дні тут муштрували солдатів, а на Великдень відбувалися міські гуляння. Потім плац-парад перенесли на Соборну площу, а біля театру вирішили побудувати торгові ряди для елітарної торгівлі та світських розваг. Гостинний двір або «красні лавки», як говорили тоді. Місце, де заможні одесити могли б гуляти чи здійснювати покупки, уникаючи шуму міських базарів. Одеський Гостинний двір отримав назву «Пале-Рояль» (фр. Palais Royal — «королівський палац») — в наслідування знаменитому палацу в Парижі. Довга П-подібна будівля торгових рядів, що тяглися вздовж вулиць Ланжеронівська, Європейська та Біржова (нині провулок Театральний) побудовано 1842 року за проєктом архітектора Джорджо Торрічеллі. Всі лавки були звернені вітринами у внутрішній двір; площа біля магазинів була вимощена каменем, у дворі поставили зручні лавки. Сад з акуратними алеями й фонтан в центрі двору Пале-Рояль з'явився в 1847 році; за чутками, фонтан з бронзовою дівчиною на вершині скелі вигадувала сама Єлизавета Воронцова, дружина одеського генерал-губернатора. Скульптурна парочка, що обіймається, Ерос і Психея, з'явилася трохи пізніше. Обнявшись, вони стоять на постаменті й зачаровують своєю красою і почуттям любові один до одного. За легендою, Психею переслідував Ерос, а вона дивно себе вела з ним. То ненавиділа, то піддавалася його обіймам. Між ними — любов і пристрасть один до одного. Скульптура створена в 1900 році. Серед перших власників магазинів були найвідоміші в місті торговці й ресторатори: Цезар Отон, Вільям Вагнер, паризький кравець Лангле; в Пале-Роялі був модний салон Марії Страц, книжкові крамниці, магазини шовків і кришталю. Відвідування Пале-Рояль швидко стало обов'язковим світським ритуалом; в його затишних кав'ярнях збиралося найвишуканіше товариство міста. Під деревами розставляли столи, за якими пили чай і їли морозиво, двічі на тиждень грала музика. У закладі Жана Карута подавали каву, лимонад та гарячий шоколад. Найвідомішою в місті була кондитерська австрійця Адольфа Замбріні з чудовим морозивом, яка проіснувала тут багато десятиліть. За довгу історію серед її відвідувачів були Паустовський, Бабель і Утьосов, тут відзначав день народження Костянтин Станіславський у компанії друзів — акторів Московського художнього театру. В кінці XIX століття епоха невеликих віталень дворів пройшла, Пале-Рояль став втрачати свою колишню славу центру «шикарної торгівлі», передавши його Пасажу на Дерибасівській. У сквері росте платан західний — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Об'єкт природно-заповідного фонду Одеської області. Примітки Посилання Одесса 360 (рос.) Одесса от А до Я (рос.)
Pałac Studentów Dnieprzańskiego Uniwersytetu Narodowego

Pałac Studentów Dnieprzańskiego Uniwersytetu Narodowego (ukr. Палац студентів Дніпровського національного університету) – pałac w Dnieprze na Ukrainie, wybudowany w latach 1787–1789 jako siedziba Generalnego Gubernatora, Georgija Potiomkina, od którego wzięła się pierwotna nazwa Pałac Potiomkina. Pomimo wspaniałości budynku gubernator nigdy w nim nie był, wkrótce po ukończeniu budowy zmarł. W 1791 roku budynek został opuszczony i szybko popadł w ruinę: dach załamał się, zniszczony został parkiet, poginęły wszystkie okna i drzwi. Pod koniec 1830 roku zrujnowany budynek został podarowany miejscowej szlachcie przez Cara Mikołaja I. Wkrótce pałac w całości odnowiono i przywrócono do pierwotnego stanu. Organizowano tu zebrania czy wybory. W roku 1849 otwarto w nim muzeum starożytności. Podczas wojny krymskiej (1853–1856), jak również i podczas I wojny światowej pałac był wykorzystywany jako szpital, a podczas wojny rosyjsko-japońskiej (1904–1905) mieściła się w nim manufaktura szyjąca mundury dla żołnierzy. Dwór Potiomkina pełnił w swojej historii także różne funkcje społeczne. W czasie II wojny światowej budynek spłonął. Pozostały po nim tylko ściany i kolumny. W 1952 roku pałac został odbudowany w obecnym kształcie. Zobacz też Dnieprzański Uniwersytet Narodowy im. Ołesia Honczara Bibliografia historia budynku (rus.) Linki zewnętrzne wikimapia.org – widok z lotu ptaka i zdjęcia pałacu.
Nový kryt Černobylské jaderné elektrárny

Nový kryt Černobylské jaderné elektrárny je stavba uzavírající zbytky budovy reaktoru číslo 4 v Černobylské jaderné elektrárně, která byla zničena při havárii v roce 1986. Stavba uzavírá i původní sarkofág, který byl postaven kolem reaktoru bezprostředně po katastrofě. Konstrukce Nový kryt je navržen tak, aby zabránil úniku radioaktivních látek do okolí, chránil reaktor před povětrnostními vlivy a umožnil bezpečné rozebrání původního sarkofágu a pozůstatků reaktoru (s využitím průmyslových robotů). Konstrukce však nenahrazuje plně funkci železobetonového kontejnmentu. Stavba Projekt řídila Evropská banka pro obnovu a rozvoj. Na projektu se finančně podílelo 45 zemí světa, včetně České republiky. Celkové náklady projektu přesáhly 2,1 miliardy eur. Výstavba nového krytu probíhala od září 2010. Nový kryt je oblouková konstrukce profilu obrácené řetězovky vyrobená z oceli a polykarbonátových vnitřních panelů, vysoká 108 m, dlouhá 162 m a široká 257 metrů. Hmotnost činí asi 36 000 tun. Nový kryt má zajistit bezpečnost na dalších 100 let. Kryt byl stavebně dokončen v roce 2016 a v listopadu 2016 byl přesunut nad původní betonový sarkofág. Jde o největší pohyblivou konstrukci na světě, která kdy byla postavena. V následujících měsících byl tento nový sarkofág ve tvaru oblouku technologicky vybaven a nakonec hermeticky uzavřen. K dokončení celého projektu mělo dojít v listopadu 2017, kvůli extrémně vysoké radiaci ale došlo ke zpoždění prací, jejichž ukončení bylo nově naplánováno na květen 2018. Nakonec byl kryt dokončen a zprovozněn na přelomu let 2018 a 2019, na což v dubnu 2019 navázala jeho úspěšná 72hodinová provozní zkouška. Ruská invaze na Ukrajinu Během ruské invaze na Ukrajinu byla elektrárna celá elektrárna Černobyl 24. února 2022 obsazena ruskou armádou a její personál držen jako rukojmí. K poškození krytu však nedošlo. Dne 31. března 2022 ruská vojska oblast u elektrárny opustila. Dne 14. února 2025 přibližně v 1:50 ráno do pláště vnějšího sarkofágu narazil bezpilotní letoun. V té době byla oblast okolo elektrárny ovládána Ukrajinou a proti vzniklému požáru do několika minut zakročili pracovníci požární ochrany. Šlo o ruský dron Geran-2 s explozivní hlavicí, k úniku radiace v následku incidentu podle odborníků nemohlo dojít. Útok způsobil rozsáhlý požár izolace opláštění, jehož uhašení trvalo týdny. Podle odhadu z května 2025 by cena opravy mohla přesáhnout 100 mil. eur. Podle Mezinárodní agentury pro atomovou energii požár snížil schopnost krytu zadržovat radiaci, nedošlo však k trvalému poškození nosných konstrukcí ani monitorovacích systémů. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nový kryt Černobylské jaderné elektrárny na Wikimedia Commons Kyle Hill: Chernobyl’s Breach is Worse Than Anyone Thought na YouTube (anglicky)