NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Михайловская церковь (Умань)

Свято-Михайловская церковь (укр. Свято-Михайлівська церква) — одна из храмов УПЦ МП в городе Умань Черкасской области Украины. Находится в микрорайоне «БабКП». История Церковь Святого архангела Михаила в Умани — очень старая. Ее почитают за древний возраст, называя «намоленным местом». В 1961 году советская власть церковь закрыла, сбросила деревянный купол с позолоченным крестом. В конце 1990-х годов местные умельцы придали церкви вид, подобный тому, что был на момент ее закрытия. Ссылки Михайловская церковь в Умани на сайте «Деревянные храмы Украины» Сайт черкасской областной газеты «Нова Доба»
Свято-Михайлівська церква (Умань)

Свято-Михайлівська церква — один з існуючих храмів УПЦ МП в місті Умань. Знаходиться в мікрорайоні «БабКП» Історія Церква Святого архангела Михаїла в Умані — дуже давня. У 1961 році радянська влада церкву закрила, скинула дерев'яний купол із позолоченим хрестом. в кінці 90-х років місцеві умільці надали церкві вигляду, подібного до того, що був на момент її закриття. Її шанують за давній вік, називаючи «намоленим місцем». Посилання Михайлівська церква в Умані на сайті «Дерев'яні храми України» [Архівовано 2 жовтня 2013 у Wayback Machine.] Сайт черкаської обласної газети «Нова Доба»
Molników

Molników (ukr. Мовники) – wieś na Ukrainie w rejonie włodzimierskim obwodu wołyńskiego. Historia Pod koniec XIX w. wieś w gminie Grzybowica (Hrybowica), w powiecie włodzimierskim. Do 2020 w rejonie iwanickim. Przypisy Linki zewnętrzne Molników, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 350 . Мовники (Molników) na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Movnîkî, Ivanîci

Movnîkî (în ucraineană Мовники) este localitatea de reședință a comunei Movnîkî din raionul Ivanîci, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Movnîkî era vorbitoare de ucraineană (98,02%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,49%). Note
Мовники

Мо́вники (укр. Мовники) — село в Литовежской сельской общине Владимирского района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Иваничевский район. Код КОАТУУ — 0721183201. Население по переписи 2001 года составляет 606 человек. Почтовый индекс — 45315. Телефонный код — 3372. Занимает площадь 1,4 км². Ссылки Мовники на сайте Верховной рады Украины (укр.) (недоступная ссылка — история).
Мовники

Мо́вники — село в Україні, у Литовезькій сільській громаді Володимирського району Волинської області. Населення становить 471 особу. Географія Село розташоване на правому березі Західного Бугу біля кордону з Польщею. Історія Посеред історичних документів князів Чорторийських, датованих 1555 роком, є «Виновная запись князя Олександра Федоровича Чарторийского» — він відписує своїй дружині «…Магдалене Деспотовне третью часть имения Литовежа, монастыря св. Николы с селами Лишней и Осмиловичи, Молников Двор, Жджаров и сел боярских вокруг замка Литовежа…»[джерело?] У 1906 році село Грибовицької волості Володимир-Волинського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 27 верст, від волості 9. Дворів 66, мешканців 489. Після ліквідації Іваничівського району 19 липня 2020 року село увійшло до Володимир-Волинського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 602 особи, з яких 278 чоловіків та 324 жінки. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 602 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Пам'ятки та памʼятники На захід від села знаходиться загальнозоологічний заказник місцевого значення Прибужжя. Храм Різдва Пресвятої Богородиці ПЦУ 1713 року побудови Відомі люди В Мовниках похований Пушкарук Володимир Сергійович (1972—2014) — старшина резерву, батальйон «Донбас», загинув під Іловайськом. Примітки Література Мо́вники // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.243 Посилання Погода в селі Мовники [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] Газета «Волинь» [Архівовано 13 вересня 2016 у Wayback Machine.]
Молодійська сільська рада

Молодійська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Глибоцькому районі Чернівецької області. Адміністративний центр — село Молодія. Загальні відомості Населення ради: 3 822 особи (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Молодія Склад ради Рада складається з 20 депутатів та голови. Голова ради: Онуфрійчук Дмитро Васильович Секретар ради: Продан Лариса Тодорівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Молодійська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Молодійська ЗОШ

Молодійська ЗОШ — загальноосвітній навчальний заклад села Молодія. Історія Школа розпочала свою роботу 20 листопада 1841 року, де приорітетними мовами навчання були румунська і німецька. Згодом у 1873 році школа вміщала 8 систематизованих класів, 11 вчителів. 9 листопада 1906 року почалося функціювання україномовної школи на околиці села в Окопі, був один клас, один вчитель, 29 учнів. Пізніше, у 1937 році працювали дві школи. В основній школі з румунською мовою навчання працювало 13 вчителів, навчався 421 учень. В Окопі працювало 2 вчителя, відвідувало школу 62 учня, випускників за останні три роки було семеро. У 1937—1939 рр. випущено 89 учнів. В часи СРСР, у 1954 році школа отримала статус середньої. Навчалося 329 учнів, працювало 23 вчителя, переважна більшість яких мала вищу освіту. Мова навчання — українська. У 2009 році почалося будівництво нової школи. 24 серпня 2011 року відбулося відкриття новобудови з сучасними класами, спортивним залом, харчовим блоком та актовим залом. На даний час в школі навчаються 489 учнів, працює 41 вчитель. Вихідці з школи Володимир (Мороз) — митрополит, намісник Почаївської лаври Стефан Флореску — художник, член спілки художників Молдови Євсевій Мандичевський — професор музики, викладач Віденської консерваторії Андрій Іфтодій — проректор з лікувальної роботи, завідувач кафедри хірургії та урології БДМУ, доктор медичних наук, професор, заслужений лікар України Фелічія Сарафінчан — директор школи Лазар Фіалковський — голова Чернівецької державної фіто-санітарної інспекції Посилання Офіційний сайт школи [Архівовано 20 червня 2020 у Wayback Machine.]
Monastère du bois de la Croix de Pidkamine

Le monastère des dominicain de Pidkami est un bâtiment classé de la ville de Pidkamin en Ukraine. Il y a été fondé par Hyacinthe de Cracovie qui fuyait, en 1240, les mongols qui assiégeaient Kiev. Notes et références Articles connexes Portail de l’histoire Portail de l’Ukraine Portail de l’architecture chrétienne Portail de l'ordre des Prêcheurs
Ilovnycja

Ilovnicja (ukrajinsky Іловниця) je zaniklá vesnice na severu Ukrajiny v Kyjevské oblasti, Ivankivském rajóně. Leží 23 kilometrů od Jaderné elektrárny Černobyl, 24 kilometrů od města Pripjať a 14 kilometrů od Černobylu. Leží v Černobylské zóně, do roku 1986 náležela Černobylskému rajónu. Byla opuštěna v důsledku výbuchu jaderné elektrárny Černobyl.
Іловниця

Іловниця — колишнє село в Україні, за 24 км від ЧАЕС, на правому березі річки Уж, в Іванківському районі Київської області, неподалік села Рудня-Вересня. До аварії на ЧАЕС підпорядковувалося Чорнобильському району (відстань до м. Чорнобиль 16 км). Історія Час виникнення та походження назви не встановлені. 1864 року у селі мешкала лише 71 особа, а 1887 року — вже 150 мешканців. 1900 року у власницькому селі (належало Сергію Челищеву) мешкало 188 осіб, що займалися хліборобством. У селі був лісопильний завод, належний Товариству Дитятківської паперової фабрики. Село підпорядковувалося Прибірській волості Радомисльського повіту. У радянський час, до аварії на ЧАЕС, село підпорядковувалося Розсохівській сільській раді. Населення становило 110 мешканців та 64 дворів. Поруч з селом знаходився піонерський табір «Казковий». Після аварії на станції 26 квітня 1986 село було повністю відселене 4–7 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС, мешканці переселені у с. Колонщина Макарівського району. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 30-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. К., 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку[недоступне посилання з лютого 2019] Куда переехали жители эвакуированных населенных пунктов [Архівовано 26 червня 2012 у WebCite](рос.) Радянська мапа із зазначенням місцерозташування Іловниці Примітки
Бахмацький історичний музей імені М. Г. Яременка

Бахмацький історичний музей — районний краєзнавчий музей у місті Бахмач. Заснований 4 серпня 1960. Директор — Тетяна Стрикун. Сім штатних одиниць. Історія Засновано на основі приватної колекції шкільного вчителя Миколи Яременка. Він же був його директором понад 20 років. 1980 музею присвоєно звання народного. 1982, після смерті засновника, музей переїхав до одноповерхової будівлі кінця XIX століття. З 2005 музей має статус районного. Експозиції Експозиція музею (від найдавніших часів до сучасності. Розташована у 6 залах Фондова колекція — 8222 предметів основного, 10295 — науково-допоміжного фондів. Існує окремий фонд археологічних знахідок. Іконопис В музейній збірці — іконопис XVII–XIX століття. 3 серпня 2012 року, після реставрації в Національному науково-дослідному реставраційному центрі, представлені ікони Стрітення. Слобожанщина. XVIII ст. та Собор Пресвятої Богородиці (Всех скорбящих радость) XIX ст. Українська хата Колекція музею багата на предмети українського побуту: вишиті рушники, традиційний одяг станових козаків і козачок колишнього Ніжинського та Прилуцького полку, побутові предмети. Побут XIX-ХХ століття Музей збирає кераміку XIX–XXI ст., меблі XIX–XX ст., які експонуються. Частина експонатів — даровані. Художня творчість Музей має дві виставкові зали, в яких представлені художні твори. Спецпроєкти Працівники музею проводять дослідження про німецькі поселення в Україні II половини XVIII–I половини XX. За матеріалами наукової конференції «Німецькі поселення в Україні II половини XVIII ст. — I половини XX ст.» видано науковий збірник. З'явились нові матеріали про бої Чехословацького корпусу на Бахмаччині в березні 1918 року. Новинки У 2000-их роках в експозиції представлені теми, цензуровані в часи совєцької окупації: Батурин як Гетьманська столиця, шляхетські маєтки, сталінський Голодомор-Геноцид 1932–1933 років, політичний терор з боку комуністів 1937–1938, долі остарбайтерів і військовополонених під час Другої Світової війни, релігійне життя Бахмаччини. Також представлені теми Чорнобильської катастрофи, доля територій Бахмацького району в період совєцької окупації (1943–1991), видатні люди Бахмаччини. Додаткова інформація Музей працює щодня, крім неділі з 8.00 до 17.00. Джерела Чернігівщина : енциклопедичний довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — Київ : «Українська радянська енциклопедія» імені М. П. Бажана, 1990. — 1007 с. — ISBN 5-88500-011-5. Бахмацький історичний музей на сайті Чернігів для туристів Культура та традиції, туристичний потенціал Бахмацького району. Офіційні дані Бахмацької районної ради
Белое (озеро, Киев)

Бе́лое (укр. Бі́ле; Центральное, укр. Центральне) — озеро в Оболонском районе города Киева. Оно имеет песчаный пляж на юго-западной стороне и естественную растительность на берегах. На озере ловят рыбу. Описание Расположено внутри квартала между улицами Героев Днепра, Маршала Тимошенко, проспектами Героев Сталинграда и Оболонским. Вокруг озера образована зелёная зона, ограниченная пешеходной дорожкой. По данным 2001—2002 годов, в озере водится 9 видов рыб (уклейка, пескарь, карась, окунь, щука, краснопёрка и др.). См. также Опечень Примечания
Lung (rezervație peisagistică)

Lung (în ucraineană Лунг) este o rezervație peisagistică de importanță locală din raionul Ismail, regiunea Odesa (Ucraina), situată lângă satele Doluchioi și Necrasovca-Veche. Suprafața ariei protejate este de 1,453 de hectare. Rezervația a fost creată pentru a proteja zonele umede de-a lungul lacului omonim cu specii de plante și animale enumerate în Cartea Roșie a Ucrainei. Rezervația nu cuprinde întreaga zonă a zonei umede, care este de aproximativ 1,600 de hectare. Rezervația a fost creată în anul 2001 prin decizia consiliului regional din 09 februarie 2001 inițial cu o suprafață de 799,0 hectare, și extinderea suprafeței la 29 decembrie 2004. La nivel local, aria este reglementată prin decretul Administrației de Stat a raionului Ismail din 29 octombrie 2003. Începând cu mai 2009, terenurile rezervației sunt închiriate pe termen lung către ARC Pridunaiskaia Niva. Referințe
Лунг (ландшафтный заказник)

Лунг (от румынского, Lung — длинный) — ландшафтный заказник местного значения. Расположен в Измаильском районе Одесской области, вблизи сел Богатое и Старая Некрасовка. Площадь 1452,85 га. Заказник создан для охраны водно-болотного угодья в акватории и на побережье озера Лунг с видами растений и животных занесенными в красную книгу. Заказник охватывает не всю площадь водно-болотного угодья, которая составляет около 1600 га. Заказник создан в 2001 году по решению облсовета от 09.02.01 года № 263-XIII с площадью 799,00 га, переутверждены решением облсовета от 29.12.04 года № 551-IV. На местном уровне заказник регламентируется распоряжением Измаильской районной государственной администрации от 29.10.2003 года № 51/А-2003. По состоянию на май 2009 года земли заказника находятся в долгосрочной аренде АРК «Придунайская нива». Примечания
Лунг (ландшафтний заказник)

Лунг (від румунського, Lung — довгий) — ландшафтний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Ізмаїльського району Одеської області, поблизу сіл Багате і Стара Некрасівка. Площа 1452,85 га. Заказник створено у 2001 р. за рішенням облради від 09.02.2001 року № 263-XIII з площею 799,00 га, перезатверджено рішенням облради від 29.12.2004 року № 551-IV. На місцевому рівні заказник регламентується розпорядженням Ізмаїльської районної державної адміністрації від 29.10.2003 р. № 51/А-2003. Станом на травень 2009 р. землі заказника перебувають у довгостроковій оренді АРК «Придунайська нива». Заказник створено для охорони водно-болотного угіддя з червнокнижними видами рослин і тварин в акваторії та на узбережжі озера Лунг. Заказник охоплює не всю площу водно-болотного угіддя, яка становить близько 1600 га. В останні роки водойма айже втратила надходження свіжої дунайської води. До цього додалися порушення процесів водообміну, часті посухи та надмірне використання води для технічних та сільськогосподарських потреб. Примітки
Мотилі

Мотилі — колишнє село в УРСР (нині на території України). Розташоване в Народицькому районі Житомирської області неподалік від білоруського кордону. Село підпорядковувалося Довголіській сільській раді. Історія Село було повністю відселене 29-31 травня 1986 року через сильне радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС. Село віднесене до зони відчуження (перша зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Населення в 1981 році — 80 осіб. Зняте з обліку 28 грудня 1990 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Примітки Посилання Мотилі-нежил
Gare de Moudrona

La gare de Moudrona, en ukrainien : Мудрьона, est une gare ferroviaire ukrainienne, située sur le territoire de la ville de Marhanets, dans l'oblast de Dnipropetrovsk. Situation ferroviaire Histoire La gare mise en service en 1893 comme gare de marchandises, lieu de chargement de wagons avec le minerai de fer extrait dans les mines locales. C'est gare a régulièrement été modernisée pour rester performante dans son activité de gare de fret. La gare dispose d'un bâtiment voyageurs, des années 1950, car outre son activité principale elle est desservie par des trains de banlieue. Service des voyageurs Accueil Desserte Intermodalité La gare est desservie par le Tramway de Kryvyï Rih Notes et références Voir aussi Articles connexes Transport ferroviaire en Ukraine. Liste de gares en Ukraine. Liens externes (ru) « Станция Мудреная », sur https://railwayz.info. (uk) « Залізничний вокзал », sur https://maps.visicom.ua. Portail du chemin de fer Portail de l’Ukraine
Мудрёная (станция)

Мудрёная (укр. Мудрьона, до 2008 года — Мудрувата) — грузо-пассажирская железнодорожная станция Криворожской дирекции Приднепровской железной дороги на линии Кривой Рог—Пятихатки. История Станция открыта в 1893 году как грузовой пункт для перевозки железной руды рудников центральной части Кривбасса на предприятия юга страны, играет роль грузовой станции. Из-за ряда трудностей для инженеров-дорожников во время постройки была названа Мудрёной. Характеристика Расположена в центральной части города Кривой Рог Днепропетровской области между станциями Кривой Рог-Главный (4 км) и Шмаково (6 км), недалеко от станции метро «Мудрёная». На станции останавливаются пригородные электропоезда. Имеет современную железнодорожную сеть и оборудование. Источники Мудрёная, железнодорожная станция // Энциклопедия Криворожья : [укр.] : у 2 т. / Сост. В. Ф. Бухтияров. — Кривой Рог : Явва, 2005. — Т. 2. Л—Я. — С. 145. — 816 с. — 2500 экз. — ISBN 966-96328-2-X (т. 2. Л—Я). Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М.: Транспорт, 1981. — 368 с. Ссылки Информация о станции Мудрёная на сайте railwayz.info Станция Мудрёная. Примечания
Мудрьона

Мудрьо́на (до 6 листопада 2008 року — Мудрувата) — проміжна залізнична станція 2-го класу Криворізької дирекції Придніпровської залізниці на електрифікованій лінії Саксагань — Кривий Ріг-Головний між станціями Кривий Ріг-Головний (4 км) та Шмакове (6 км). Розташована у центральній частині міста Кривий Ріг, у Саксаганському районі, поблизу станції Криворізького метро «Мудрьона». Історія Станція відкрита у 1893 році як вантажна для перевезення залізної руди рудників центральної частини Кривбасу на підприємства Південної України. Будівництво станції було пов'язане з рядом труднощів інженерів-шляховиків, тому будівельники і назвали станцію Мудрьоною. З тих часів відіграє роль вантажної станції. Має сучасну залізничну мережу, обладнання. Пасажирське сполучення На станції Мудрьона зупиняються приміські електропоїзди сполученням П'ятихатки — Кривий Ріг-Головний — Тимкове. Примітки Джерела Тарифное руководство № 4. Книга 1 (на 01.02.2025) (рос.) [Архівовано з першоджерела 07.02.2025.] Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М. : Транспорт, 1981.(рос.) Україна. Атлас залізниць. Масштаб 1:750 000. — К. : ДНВП «Картографія», 2008. — 80 с. — ISBN 978-966-475-082-7. Посилання Інформація про станцію Мудрьона на сайті railwayz.info(рос.) Розклад руху приміських поїздів на сайті Придніпровської залізниці. Архів оригіналу за 23 січня 2022. Процитовано 24 лютого 2019. Станція Мудрьона на сайті tokatema.ru. Енциклопедія Криворіжжя. — У 2-х т./Упоряд. В. П. Бухтіяров. — Кр. Ріг: «ЯВВА», 2005 Панорама
Musée-manoir du général Dragomirov

Le musée-manoir du général Dragomirov est une institution situé à Konotop en Ukraine. Il est situé au 18 de la rue Dragomirov. Il est ouvert sur la collection de meubles et peintures de Mikhaïl Dragomirov, c'est une extension du musée municipal de Konotop. Historique Notes et références Liste de musées en Ukraine. Liens externes Portail des musées Portail de l’Ukraine
Музей-садиба генерала М. І. Драгомирова

Музей-садиба генерала М. І. Драгомирова — історико-меморіальний музей у місті Конотоп, Сумської області, Україна, присвячений життю і звершенням російського військового і державного діяча, генерала, уродженця Конотопа Михайла Івановича Драгомирова (1830—1905), а також історико-військовому тлу його доби. Створений у 2007 році, музейний заклад є відділом міського краєзнавчого музею імені О. М. Лазаревського. Загальні та історичні дані Музей-садиба генерала М. І. Драгомирова розміщується у декількох кімнатах будинку його колишньої садиби, і розташований за адресою: вул. Драгомирова, буд. 18, м. Конотоп—41600 (Сумська область, Україна). Музей працює щодня, з 8.00 до 17.00 (вихідні: субота, неділя). Відкрито музейний заклад було в 2007 році після ретельної реставрації будинку садиби М. І. Драгомирова, а також створення відповідного експозиційного наповнення. Відтоді працює на правах структурного підрозділу-відділу Конотопського міського краєзнавчого музею імені О. М. Лазаревського. Меморіальний комплекс генерала Михайла Драгомирова у Конотопі складається безпосередньо з садиби, пам'ятника-погруддя військовому діячеві біля її будівлі (автор — київський скульптор Б. С. Довгань, 1982), а також родинної усипальниці сім'ї Драгомирових біля Свято-Вознесенського кафедрального собору. З експозиції В експозиції музею-садиби генерала М. І. Драгомирова представлені меблі кінця XIX — початку ХХ століття, картини місцевих художників та експонати, що ілюструють українсько-болгарську дружбу. Посилання Джерело Конотопський міський краєзнавчий музей імені О. М. Лазаревського (до 110-річчя з дня заснування музею в місті Конотопі). [Проспект] (автор тексту А. В. Метла, фото М. М. Ганзі), Конотоп, [2010]
Музей Наталії Кобринської

Музей Наталії Кобринської — музей, розташований у місті Болехів у будівлі колишньої синагоги. Опис Ініціатором створення музею був бібліотекар, краєзнавець Роман Скворій. Спочатку ним було організовано створення меморіального кутка Наталії Кобринської, а згодом і кімнати (1950—1964 рр.). Внесок у розбудову музею зробила також вчителька Тяпчанської школи Ольга Дучимінська. Музей розташований біля центральної дороги в містечку. Приміщення музею первинно було споруджене єврейською громадою Болехова як божниця (синагога). З 1970-х років тут розмістилася майстерня Болехівської ЗОШ № 1. Навпроти майстерні у 1990-х роках було встановлено погруддя Наталі Кобринської. Експозиція музею розташована в одній великій залі. Музей брав участь у проекті «Відкритий туризм: доступність відпочинку на Івано-Франківщині для осіб з особливими потребами». Див. також Музеї Івано-Франківської області Наталія Кобринська Посилання Музей Наталії Кобринської [Архівовано 7 березня 2014 у Wayback Machine.] Повідомлення про відкриття Музею Наталії Кобринської на сайті міста Болехова [Архівовано 12 грудня 2017 у Wayback Machine.]
Hetman-Museum

Das Hetman-Museum (ukrainisch Музей гетьманства; Musej hetmanstwa) in der ukrainischen Hauptstadt Kiew ist ein Museum, in dem die Geschichte der ukrainischen Befreiungs- und Widerstandsbewegung vom Beginn des Kosakentums Ende des 15. Jahrhunderts bis zum letzten Hetman von 1918 in über 6000 Exponaten dargestellt wird. Das Hetman-Museum ist eine nationale Kultur-, Bildungs- und Forschungseinrichtung der Ukraine und wurde am 11. März 1993 aufgrund eines Dekrets des Präsidenten der Ukraine in Kiew gegründet. Es ist von Samstag bis Donnerstag von 10 bis 17 Uhr geöffnet. Haus Masepa Das Museum befindet sich im Haus Masepa, einem durch den Architekten Andrei Melenski in klassizistischen Stil umgebauten Haus des ukrainischen Barocks vom Anfang des 18. Jahrhunderts im Kiewer Stadtteil Podil. Das Haus Masepa ist nach dem Hetman Iwan Masepa benannt und eines der wenigen Architekturdenkmäler, die den Großbrand in Podil von 1811 überstanden haben. Weblinks Bilder des hetman-Museums auf kiev-book2013 3D-Tour durch das Museum Einzelnachweise