NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сарненський педагогічний коледж

Сарненський педагогічний коледж РДГУ — вищий навчальний заклад І-ІІ р.а. міста Сарни. Історія 1991 — відкривається Сарненське педагогічне училище. 1998 — перейменований у Сарненський педагогічний коледж Рівненського державного гуманітарного університету. Навчальний процес Коледж здійснює підготовку за такими спеціальностями та кваліфікаціями: Дошкільна освіта вихователь з правом викладання іноземної мови; керівник фізичного виховання в дошкільному закладі; керівник дитячого хореографічного колективу Початкова освіта вчитель англійської мови в початкових класах; керівник гуртка комп'ютерної підготовки в школі; керівник хореографічного колективу; керівник дитячого художнього колективу; організатор роботи з учнівськими об'єднаннями. Фізичне виховання. У коледжі є один навчальний корпус та 2 гуртожитки на 520 місць. В коледжі працює 60 викладачів, в тому числі 1 кандидат педагогічних наук, 8 відмінників освіти України. Відомі випускники Станом на 2011 рік коледжем підготовлено 2462 фахівці. Понад 95% випускників продовжують навчання, в тому числі 50% — у Рівненському державному гуманітарному університеті. Примітки Посилання Офіційний сайт(укр.)
Сарненський професійний аграрний ліцей

Державний професійно-технічний навчальний заклад «Сарненський професійний аграрний ліцей» Історія Заснований у 1903 році заклад змінив багато назв: 1903 рік — двокласне сільськогосподарське училище; 1936 рік — польська трирічна школа рольнича (рільнича), яка готувала агрономів; 1944 рік — школа механізації сільського господарства; 1955 рік — РУМ с/г (ремісниче училище механізації сільського господарства); 1961 рік — сільське професійно-технічне училище № 1; 1969 рік — середнє професійно-технічне училище № 21; 1998 рік — професійно-технічне училище № 21; 2002 рік — сільськогосподарський професійний ліцей. 2006 рік — ДПТНЗ «Сарненський професійний аграрний ліцей». Діяльність На сьогоднішній день ліцей готує кваліфікованих робітників за наступними професіями: Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва (категорії «А», «В», «С», «Д», «Е») Слюсар з ремонту автомобілів; Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування; Електромонтер лінійних споруд телефонного зв'язку та радіофікації; Оператор комп'ютерного набору. Також заклад здійснює курсову підготовку та перепідготовку за кошти юридичних та фізичних осіб за наступними професіями: 1. Водій транспортних засобів категорії: «A1» (мопеди, скутери); «A» (мотоцикли); «В» (легковий автомобіль); «С» (вантажний автомобіль); «АВ» (мотоцикл та легковий автомобіль); «ВС» (легковий та вантажний автомобілі); «АВС» (мотоцикл, легковий та вантажний автомобілі) 2. Перукар (перукар-модельєр). 3. Оператор комп'ютерного набору. 4. Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування. 5. Кухар. 6. Кравець. Місцезнаходження 34503 Рівненська область, м.Сарни вул. Демократична, 15 Відеофільм Короткометражний фільм «Готуємо кваліфікованих робітників» Посилання Сарненський професійний аграрний ліцей
Historisches und ethnografisches Museum Sarny

Das Historische und ethnografische Museum Sarny (ukrainisch Сарненський історико-етнографічний музей) ist ein seit 1974 bestehendes Volkskundemuseum mit Freilichtteil in der ukrainischen Stadt Sarny, Oblast Riwne. Beschreibung Das Historische und ethnografische Museum Sarny ist eine Zweigstelle des Regionalmuseums Riwne und besitzt mehr als 7.000 Exponate in den Bereichen Textil, Haushaltswaren, Handwerk und Kunst. Im Jahr 1978 wurde das Museum durch einen Freilichtteil vergrößert und es wurden folgenden Gebäude errichtet: ein einfaches Gehöft ein Haus eines armen Bauern eine Schmiede eine Kapelle aus dem 18. Jahrhundert eine Windmühle aus dem Ende des 19. Jahrhunderts Das Museum stellt Werke lokaler Künstler und Volkskunstschnitzer aus und feiert jedes Jahr im Frühjahr ein Volkskunstfest. Siehe auch Liste von Freilichtmuseen Weblinks Historisches und ethnografisches Museum Sarny. In: Website der Zentralbibliothek Sarny (ukrainisch)
Сарненський історико-етнографічний музей

Сарненський історико-етнографічний музей — музей із скансеном у місті Сарни. В музеї зібрані історичні пам'ятки, колекція старовинного одягу, предметів побуту, матеріалів які розповідають про промисли та ремесла поліського краю. На відкритому майданчику представленні архітектурні споруди Волинського Полісся. Адреса: 34500, м. Сарни, вул. Просвіти, 20 Історія створення Сарненський музей був відкритий 6 листопада 1974 року як краєзнавчий. У 1978 році експозиція музею поповнилась експонатами, які розмістили просто неба: садиба селянина середнього статку; хата селянина-бідняка; кузня; каплиця XVIII ст.; вітряний млин кінця XIX ст. У 1983 році відкрилась експозиція біля каплиці розміщений символічний цвинтар з каменотесними пам'ятниками XVII ст. У 1989 році музей змінив статус на «Історико-етнографічний». Експозиція музею та діяльність Нині у музеї налічується понад 8000 експонатів основного та більше 10 000 науково-допоміжного фонду. Працівники музею проводять науково-дослідну роботу з вивчення матеріальної і духовної культури Рівненського Полісся. Завдяки етнографічним експедиціям фонди музею поповнилися колекціями сорочок, наміток, свит і речами домашнього вжитку. Зібрано вироби традиційних поліських промислів: гончарства, бондарства, лозоплетіння, різьби по дереву. В музеї проходили персональні виставки місцевих майстрів народного мистецтва: різьбяра Василя Мисанця, вишивальниці Анастасії Карпишинської, Надії Ліневич, Тетяни Пантус, Євгенії Петришиної, художників Сергія Захарчука, художника-різьбяра Василя Позніка. Щовесни на території музею проводяться свята народної творчості, а також обряд водіння Куста — традиційне свято для поліського регіону. Джерела Дмитро Каднічанський. Скансени України. // Краєзнавство. Географія. Туризм № 16 (645), квітень 2010 Посилання Сарненський історико-етнографічний музей на офіційному сайті міста Сарни Сарненський історико-етнографічний музей на prostir.museum У Сарнах на базі історико-етнографічного музею створять етноцентр "Полісся" // RIVNE.MEDIA, 13.07.2024
Сатанівська перлина

Са́танівська Перли́на — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення в Україні. Розташований у селищі міського типу Сатанів Хмельницького району Хмельницької області. Основні відомості Площа 22 га. Закладено 1984 року, статус надано 1996 року. Перебуває у віданні НПП «Подільські Товтри». Парк тягнеться понад Збручем. На території парку зростає близько 400 видів і форм дерев та чагарників, численні трав'яні рослини, серед яких чимало екзотів. Є три джерела мінеральної води, розташована колекція рододендронів, а також архітектурна та історична пам'ятка — «Сатанівська фортеця». Парк є базою навчально-виховної роботи навчальних закладів та місцем відпочинку населення. Перебуває у віданні Городоцького дослідно-експериментального заводу механізованого інструменту Мінсільгосппроду України. 20 серпня 1996 року Указом Президента України «Сатанівську Перлину» оголошено парком-пам'яткою садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення . Входить до складу національного природного парку «Подільські Товтри». Див. також Джерело «Віра» Джерело «Надія» Джерела Казімірова Л. П. Сатанівська перлина // Екологічна енциклопедія: у трьох томах. — Т. 3: О—Я. — К., 2007. Посилання Схема розміщення земельної ділянки парку-пам'ятоки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Сатанівська перлина»[недоступне посилання з липня 2019] Примітки
Сатанівський млин

Са́танівський млин — водяний млин XIX століття у містечку Сатанів, нині містечко Хмельницького району Хмельницької області. Пам'ятка архітектури місцевого значення на річці Збруч, наподалік від пам'ятки архітектури — «Міська брама». Відомості про млин Станом на 2019 рік млин є діючим, більшість його устаткування працює: він меле зерно на борошно, манку та грис, молотить гречку тощо. 1987 року щорічник «Наука і культура. Україна» писав: «Майже два століття крутить Збруч жорна млина в селі Сатанів Городоцького району на Хмельниччині. Млин цей знаменитий на всю округу, йдуть сюди валки із збіжжям з довколишніх сіл, навіть із сусідньої Тернопільської області. Та млин у селі Сатанів — не тільки млин. При потребі він стає невеличкою електростанцією — запасний генератор постачає електроенергією село і ферми спецгоспу «Дружба». Господарем на млині — мірошник Броніслав Йосипович Лісовик. Мірошником був його дід і батько, так що професія в нього родинна, з давніми традиціями». Станом на 2019 рік млином володіє Ігор Новосилецький. За день млин може перемолоти до 2,5 т зерна. Місцеві жителі із всього Городоцького району їздять до млина молоти зерно на борошно. Галерея Література Наука і культура. Україна, 1987. — С. 170. Млин у містечку Сатанів: Фото // Завальнюк О. М., Комарніцький О. Б. Подільські містечка в добу Української революції 1917—1920 рр. — Кам'янець-Подільський, 2005. — С. 81. Сатанов: здание бывшей еврейской мельницы на реке Збруч. Фото 1992 г. // 100 еврейских местечек Украины: Исторический путеводитель. — Выпуск 1. Подолия. — 2-е издание. — Иерусалим — Санкт-Петербург, 1998. — С. 202. Примітки Посилання Дмитро Панаїр (Полюхович). Сатанів - маленький Кам'янець-Подільський. І навіть більше // Історична правда, 4.02.2011 Сатанівський млин - один з найстаріших в Україні на YouTube
Lake Safiany

Safiany (Ukrainian: Саф'яни) is a lake in the south-western Ukraine, in the delta of the Dniester River. It is located near the city of Biliaivka. Sources Трансграничное сотрудничество и устойчивое управление в бассейне р. Днестр: Фаза III — реализация Программы действий» («Днестр-III») / КОМПЛЕКСНЫЕ МОЛДО-УКРАИНСКИЕ ИССЛЕДОВАНИЯ ИХТИОФАУНЫ ВОДОЕМОВ БАССЕЙНА НИЖНЕГО ДНЕСТРА — / Тромбицкий И. Д., Бушуев С. Г. — ОБСЕ/ ЕЭК ООН/ ЮНЕП, 2011.
Сафьяны (озеро, Беляевский район)

Сафьяны (укр. Сафьяни) — озеро, расположенное на территории Одесского района (Одесская область). Тип общей минерализации — пресное. Происхождение — пойменное. Группа гидрологического режима — сточное. География Длина — 1 км. Наибольшая ширина — 0,3 км. Сафьяны расположено в пойме Днестра: на правом берегу рукава Турунчук, что западнее города Беляевка. Впадает рукав реки Курудорова, вытекают также рукав Курудорова и река Никифорова. Здесь пойма Днестра представлена плавнями, где заболоченные участки глубиной 0,7 м. Берега пологие, заболочены с обильной прибрежно-водной растительностью. Водное зеркало частично занято водной растительностью. Топографические карты Лист карты L-36-49 Беляевка. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1982 год. Издание 1983 г. Лист карты L-36-49-В.
Саф'яни (озеро, Одеський район)

Саф'я́ни — озеро на території Біляївської громади Одеської області, розташоване в дельті Дністра. До озера впадає невелика річка Курудорова, а саме озеро з'єднується кількома протоками і штучним каналом із рукавом Дністра — річкою Турунчук. Неподалік від озера розташоване місто Біляївка. Наразі озеро переживає катастрофічні екологічні зміни. Низький рівень річки Дунай вплинув на стан місцевих озер. Примітки Джерела Трансграничное сотрудничество и устойчивое управление в бассейне р. Днестр: Фаза III — реализация Программы действий» («Днестр-III») / КОМПЛЕКСНЫЕ МОЛДО-УКРАИНСКИЕ ИССЛЕДОВАНИЯ ИХТИОФАУНЫ ВОДОЕМОВ БАССЕЙНА НИЖНЕГО ДНЕСТРА — / Тромбицкий И. Д., Бушуев С. Г. — ОБСЕ/ ЕЭК ООН/ ЮНЕП, 2011.
Свята Гора (Вороняки)

Свята́ Гора́ — пагорб у межах низькогірного пасма Вороняки; комплексна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована на півночі Золочівського району Львівської області, на північний схід від села Черемошня. Площа пам'ятки природи 186 га. Створена рішенням Львівського облвиконкому 09.10.1984 року № 495 з метою збереження в природному стані рідкісної степової рослинності. Перебуває у віданні ДП «Золочівське державне лісове господарство», Білокамінського лісництва, кв. 47-49. Гора простягається на понад 2 км зі заходу на схід. Має дві вершини, схили круті, майже суцільно вкриті лісом. Висота гори — 388 м над р. м. Тут зростають рідкісні рослини: сон великий, білоцвіт весняний, відкасник татарниколистий, зозулині черевички, любка дволиста, купина запашна, анемона звичайна та анемона жовтецева, підсніжник звичайний, вовчі ягоди пахучі та вовчі ягоди Юлії. Серед тварин трапляються борсуки, занесені до Червоної книги України. Входить до складу Національного природного парку «Північне Поділля». На Святій Горі створено екологічну стежку завдовжки близько 1 км. Див. також Священна гора Джерела Державне підприємство «Золочівське лісове господарство». lvivlis.gov.ua. Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства. Архів оригіналу за 31 травня 2023. Процитовано 13 лютого 2026. Święta Góra, wyniosłość należąca do pasma wzgórz otaczających dolinę Bugu… // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1890. — Т. XI. — S. 690. (пол.)
Cathédrale orthodoxe de Rivne

La cathédrale orthodoxe de Rivne (en ukrainien : Свято-Воскресенський кафедральний собор (Рівне)), située à Rivne en Ukraine, est une cathédrale. Elle se situe au 39 rue Soborna. Histoire La première cathédrale date de 1731, est construite en bois et dans la zone du marché. Le 12 juin 1881 un incendie détruit le quartier, le lieu est toujours marqué par des processions et une croix. Une collecte permis de reconstruire la cathédrale. Construite en briques, sur un plan de croix latine avec cinq dômes, rénovée en 1931 et l'adjonction d'un clocher. Avec l'ère soviétique elle était menacée et une partie des bâtiments adjacents furent rasés et un établissement piscicole y pris place. Elle a été rendue au culte en 1989. Elle est inscrite au Registre national des monuments d'Ukraine sous le numéro : 56-101-0122. Notes et références (uk) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en ukrainien intitulé « Свято-Воскресенський кафедральний собор (Рівне) » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Registre national des monuments d'Ukraine Liens externes Portail du baroque Portail de l’Ukraine Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne
Sobór Zmartwychwstania Pańskiego w Równem

Sobór Zmartwychwstania Pańskiego – prawosławny sobór w Równem, wzniesiony w latach 1890–1895. Sobór został wzniesiony na miejscu starszego obiektu tego samego typu, jaki spłonął w pożarze miasta 25 czerwca 1881. Uroczyste położenie kamienia węgielnego pod nową prawosławną katedrę miało miejsce 30 sierpnia 1890 (stary styl). W ceremonii wziął udział car Aleksander III Romanow z rodziną, zaś konsekratorem kamienia był arcybiskup wołyński i żytomierski Modest. Prace budowlane trwały pięć lat; uległy nieoczekiwanemu utrudnieniu ze względu na grząskość gruntu, który musiał zostać dodatkowo umocniony. Autorem projektu był architekt nazwiskiem Dejneka. Część wyposażenia obiektu (krzyż ołtarzowy, panikadiło, chorągwie procesyjne i podświeczniki) została zakupiona w Moskwie. Trzyrzędowy ikonostas wykonał w Kijowie Ołeksandr Muraszko. Poświęcenie gotowego soboru miało miejsce 20 października (8 października według starego stylu) 1895. W uroczystości tej wzięli udział przedstawiciele duchowieństwa i monasterów z całego Wołynia, w tym przełożony ławry Poczajowskiej oraz arcybiskup wołyński i żytomierski jako główny konsekrator. Budynek miał łączną powierzchnię ponad 480 metrów kwadratowych. W 1912 obiekt odwiedził patriarcha jerozolimski, który podarował dla cerkwi kilka cennych ikon oraz relikwie. Sobór pozostawał czynny w II Rzeczypospolitej. W roku 1931 został wyremontowany, zaś w latach 1932–1933 w jego sąsiedztwie wzniesiona została dzwonnica. W 1962 został z polecenia rady obwodowej zamknięty i zaadaptowany na muzeum religii i ateizmu oraz kosmonautyki, oddział muzeum krajoznawczego w Równem, natomiast dzwonnicę zburzono. Istniał nawet plan całkowitej zniszczenia świątyni i wzniesienia na jej miejscu centrum handlowego, z którego władze radzieckie ostatecznie zrezygnowały. W 1989 muzeum przekazało budynek radzie miejskiej, która z kolei doprowadziła do przywrócenia obiektu do użytku liturgicznego. Dolna cerkiew (w podziemiu) budynku soboru jest katedrą eparchii rówieńskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego, podczas gdy górna, główna – jedną z dwóch katedr eparchii rówieńskiej Kościoła Prawosławnego Ukrainy. Uwagi Przypisy Bibliografia Історія Свято-Воскресенського собору Свято-Воскресенський кафедральний собор. (історичний екскурс). rivne.org. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-07-13)].
Кирилло-Мефодиевский Свалявский монастырь

Кирилло-Мефодиевский Свалявский монастырь (укр. Кирило-Мефодіївський Свалявський монастир) — женский монастырь Мукачевской епархии Украинской православной церкви (Московского Патриархата), расположенный в Свалявской общине Закарпатской области Украины на выезде из города Свалява близ села Драчино. В монастыре есть церковь во имя Животворящей Троицы и домовый храм святых Кирилла и Мефодия. История Летом 1988 года в эти места прибыл митрофорный протоиерей Василий Барна, назначенный благочинным Салявского района и настоятеля храма в честь Святого Рождества Богородицы в городе Свалява. Непостижимая красота места и неожиданное ощущение покоя и радости посетили отца Василия. Мысль, которая осенила священника была связана с образованием женской обители. В том же году он поехал к правящему архиерею, епископу Мукачевскому и Ужгородскому Евфимию (Шутаку) с просьбой об открытии нового монастыря и начало строительных работ. Благословение епископа Евфимия было получено. Осенью 1992 года было освящено место под фундамент для жилого корпуса в котором впоследствии разместился и первый домовый храм в честь святых просветителей славян равноапостольных братьев Кирилла и Мефодия. В 1994 году был освящён каменный крест, возле которого совершались богослужения. В монастырь были направлены несколько монахинь из Мукачевского Никольского монастыря, а в 1996 году назначена настоятельницей монахиня Вознесенского монастыря Нина (Мизун). В 1997 году началось строительство главного монастырского храма. По состоянию на 2012 год в монастыре было 21 сестёр. 30 ноября 2022 года в монастыре был проведён обыск сотрудниками СБУ, которая сообщила, что её сотрудники совместно с полицией провели осмотр территории и помещений монастыря «для выявления запрещенных к обращению предметов»; кроме того, было заявлено, что обыски проводятся для проверки данных о намерениях использовать епархию как ячейку «русского мира», а также для того, чтобы не допустить использование помещений «для укрывательства граждан страны-агрессора, хранения запрещенных предметов». См. также Мукачевская и Ужгородская епархия Список монастырей Украинской православной церкви (Московского патриархата) Примечания Литература Монич Олександр, диякон. Свалявський Свято-Тройце-Кирило-Мефодієвський жіночий монастир. (Короткий історичний нарис). — Ужгород, 2009. Данилец Ю. В., Пимен (Мацола), иеромонах. Православные монастыри Закарпатья. Путеводитель. — Киев: Издательский отдел Украинской Православной Церкви, 2012. — С. 73—78. — ISBN 987-966-2371-19-2.
Кирило-Мефодіївський жіночий монастир (Свалява)

Кирило-Мефодіївський жіночий монастир — монастир УПЦ (Московський патріархат), що знаходиться в селі Драчино, неподалік Сваляви, Закарпатської області. Опис Засновником обителі є благочинний Свалявського району, настоятель Свято-Різдва Богородиці храму в Сваляві, протоієрей Василій Барна. Ідея створення жіночого монастиря у Василя Барни з'явилась 1988 року, коли він був переведений на пастирське служіння до Сваляви. 1992 року Барна поїхав до правлячого архієрея. Він звернувся за благословенням до єпископа Мукачівського і Ужгородського Євфімія Шутака з проханням про відкриття монастиря та початок будівництва. Благословення було отримане. Восени 1992 року було освячено місце під фундамент для житлового корпусу в якому згодом розмістився і перший домовий храм на честь Кирила та Мефодія. 1994 року на місці, де розташовується часовня на честь св. вмч. Пантелеймона, Василій освятив кам'яний хрест. До 1997 року біля нього щороку 24 травня керівний єпископ в день пам'яті Кирила та Мефодія звершував літургію. 1995 — для організації постійного монашого життя до монастиря була направлена монахиня Феодосія (Іляшевич) та послушниця Ганна. Обидві були насельницями Свято-Миколаївського жіночого монастиря в Мукачеві. Феодосія прийняла постриг в схіму з іменем Меланія. Ганна померла і похоронена на монастирському кладовищі у Свято-Миколаївському жіночому монастирі в Мукачеві. Відкриття монастиря відбулося 27 липня 1996 року. Перша настоятелька — монахиня Ніна (Мізун). Почала роботу 18 жовтня 1996 року, раніше — монахиня Свято-Вознесенського жіночого монастиря в селі Чумальово. 8 квітня 1997 — протоієрей Михайло Кюкало освятив фундамент головного монастиря. Храм зведено за архітектурним типом російського храму Покрова Пресвятої Богородиці, що знаходиться на р. Нерлі, (Боголюбово Володимирської області в Росії). В Почаївській лаврі виготовили 150 зірок, встановлених на синьому куполі. У зв'язку з будівництвом головного Свято-Троїцького храму жіночий монастир було перейменовано на Свято-Тройце-Кирило-Мефодіївський. На території обителі будують каплицю на честь святого великомученика і цілителя Пантелеймона, її фундамент освячений єпископом Мукачівським і Ужгородським Агапітом (Бевциком) 9 серпня 2007 року. Першим священиком, який розпочав служіння у відкритому монастирі став Василій Барна. У 1995—1996 ієромонах зі Свято-Серафимівського жіночого монастиря в с. Приборжавське Феодосій (Поляк). Також тут служив протоієрей Михаїл Кюкало (1997). Згодом пастирське служіння в обителі розпочав ієромонах Варфоломей (Кіс) (з 1997 року). В подальшому для пастирського служіння в обителі був направлений архімандрит Василій (Садварій). Література Монич Олександр, диякон. Свалявський Свято-Тройце-Кирило-Мефодієвський жіночий монастир. (Короткий історичний нарис). — Ужгород, 2009. — С. 46. Посилання Свято Кирило-Мефодіївський жіночий монастир З історії заснування монастиря[недоступне посилання з серпня 2019] Свято-Троїцький Кирило-Мефодіївський жіночий монастир, Свалява
Свято-Миколаївська церква (Конотоп)

Свято-Миколаївська церква (місцева назва: Миколаївська церква) — чинна дерев'яна церква (Конотопське благочиння Конотопсько-Глухівської єпархії) у місті Конотопі Сумської області; оригінальна пам'ятка кінця XIX століття, відновлена у наш час; це один з небагатьох вцілілих у радянський час конотопських храмів, унікальна і стара дерев'яна церква Сумщини. Миколаївський храм розташований в історичному районі Конотопа Загребелля (на правобережжі Єзуча) — по вулиці Івана Скоропадського, 64. З історії церкви Дерев'яна Миколаївська церква на Загребеллі у Конотопі була збудована у 1891 році, відтак вважається однією з найстаріших дерев'яних і унікальною са́ме для Сумського регіону. З історією цієї церкви пов'язані певні трагічні події, які, можливо, і врятували її від руйнування. У радянські часи у 1933 році в Конотоп прибув член Ленінградського продовольчого комітету товариш Самарін із загоном озброєних людей. Розташувались у місті, в приміщенні колишньої жіночої гімназії по вулиці Сарнавській. Після «заготівлі» хліба загін вирушив на Загребелля і приступив до експропріації церковного майна Миколаївської церкви. Почали виносити ікони, хрести, ризи та інше начиння. Побачивши це, церковний староста, з благословення о. Тимошівського, вдарив у дзвони на сполох. Почали збігатися люди. Члени загону відступили. Увечері того ж дня, за нез'ясованих обставин, пароха Миколаївського храму отця Тимошівського було вбито. Проте храм залишився, хоча своє культове призначення втратив. Споруду переробили в клуб, потім храм тривалий час стояв пусткою. Велику реконструкцію і впорядкування Свято-Миколаївського храму було здійснено в 2007 році. Примітки Джерела Офіційний сайт міської ради. Культові споруди.