NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Жовтневе (Поліський район)

Жовтневе (до 1925 р. Святоцьке, до 1946 р. — 25 Жовтня) — колишнє село в Україні, у Поліському районі Київської області, що знято з обліку у зв'язку з відселенням мешканців унаслідок аварії на ЧАЕС. Село розміщується за 8 км від колишнього районного центру Поліське (Хабне) і за 23 км від залізничної станції Вільча. Історія Щодо походження первісної назви села існує легенда. Згідно з цією легендою, три брати, першого з яких звали Тарас, другого Стебель, третього Святко, поселились на місцевості, що зараз належить до Поліського району. Тарас заснував хутір, що пізніше перетворився у село Тараси, Стебель заснував хутір Стебли (пізніше село Стебли), Святко — хутір Святоцьке (пізніше село Святоцьке). Село вперше згадується в Запису 1415 року серед вотчин, що належали Києво-Софійському монастирю. 1684 року, маючи лише 3 садиби, село належало до маєтку Бреських. У 1864 році в селі мешкало 463, 1887 — 650 осіб. 1900 року село мало 152 двори з 907 мешканцями. Селяни займалися землеробством. У селі була школа грамоти, працювало 4 вітряки та кузня. До 1925 року село мало назву Святоцьке. Також до села було приєднано хутір Бутенський (Бутинський, Бутенське), як віддалену частину села[джерело?]. За даними «Історії міст і сіл УРСР», «Жовтневе (до 1925 р. — Святоцьке) — село, центр сільської Ради. Населення — 571 чоловік. У Жовтневому розміщена бригада колгоспу „Зоря комунізму“, центральна садиба якого — в селі Володимирівці. У селі є восьмирічна школа, клуб, бібліотека» (дані 1971 року). У 1980-х роках у селі проживало близько 500 осіб. У 1989 році 370 осіб. Село підпорядковувалося Поліському району та було центром сільської ради та єдиним населеним пунктом, підпорядкованим їй. Через високе радіаційне забруднення мешканців села було переселено до села Мазінки. Село було повністю виселене у 1992 році внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Джерела Список населенных мест Киевской губернии. Київ, 1900; Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О. Пшонківський. Біла Церква, 2007. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Жовтневе [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Жовтневе [Архівовано 20 грудня 2012 у Wayback Machine.] Радянська мапа із зазначенням місцерозташування Жовтневого [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Примітки
Жовтневое водохранилище (Харьковская область)

Жовтне́вое либо Октябрьское водохранилище(укр. Жовтневе водосховище) — небольшое русловое водохранилище на реке Мокрый Изюмец (левый приток реки Северский Донец). Расположено в вблизи села Боголюбовка (бывшее Жовтневое) Изюмского района Харьковской области. Водохранилище построено в 1981 году по проекту института «Харкивдипроводгосп». Назначение — орошение, рыборазведение, рекреация. Вид регулирования — многолетнее. Основные параметры водохранилища Нормальный подпорный уровень — 111,0 м; Форсированный подпорный уровень — 112,4 м; Полный объем — 3805000 м³; Полезный объем — 1,800 млн м³; Длина — 3,4 км; Средняя ширина — 0,308 км; Максимальные ширина — 0,35 км; Средняя глубина — 3,6 м; Максимальная глубина — 8,0 м. Основные гидрологические характеристики Площадь водосборного бассейна — 58,7 км². Годовой объем стока 50 % обеспеченности — 2040000 м³. Паводковый сток 50 % обеспеченности — 1770000 м³. Максимальный расход воды 1 % обеспеченности — 74,0 м³/с. Состав гидротехнических сооружений Глухая земляная плотина длиной — 267 м, высотой — 11,5 м, шириной — 10 м. Заделка верхового откоса — 1:10, низового откоса — 1:2,5. Шахтный водосброс из монолитного железобетона высотой — 8,2 м, размерами 2 (3,5 х4) г. Водосбросный тоннель длиной — 56 м, размерами 2 (2,5 х2) г. Рекомендуемый водовыпуск из трех стальных труб диаметром 500 мм, совмещенный с шахтным водосбросом, оборудован защелками. Использование водохранилища Водохранилище было построено для орошения в колхозах «40 лет Октября» и «Восток» Изюмского района. В настоящее время используется для рыборазведения. Примечания Литература Водогосподарський паспорт Жовтневого водосховища, Харківдіпроводгосп, 1981 Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с.
Жовтневе водосховище (Харківська область)

Жовтневе водосхо́вище — невелике руслове водосховище на річці Мокрий Ізюмець (ліва притока р. Сіверський Донець). Розташоване поблизу села Боголюбівка Ізюмського району Харківської області. Водосховище побудовано в 1981 році по проекту інституту "Харківдіпроводгосп". Призначення - зрошення, риборозведення, рекреація. Вид регулювання - багаторічне. Основні параметри водосховища нормальний підпірний рівень — 111,0 м; форсований підпірний рівень — 112,4 м; рівень мертвого об'єму — 105,1 м; повний об'єм — 3,805 млн м³; корисний об'єм — 1,800 млн м³; площа дзеркала — 104,3 га; довжина — 3,4 км; середня ширина - 0,308 км; максимальні ширина - 0,35 км; середня глибина — 3,6 м; максимальна глибина — 8,0 м. Основні гідрологічні характеристики Площа водозбірного басейну - 58,7 км². Річний об'єм стоку 50% забезпеченості - 2,04 млн м³. Паводковий стік 50% забезпеченості - 1,77 млн м³. Максимальні витрати води 1% забезпеченості - 74,0 м³/с. Склад гідротехнічних споруд Глуха земляна гребля довжиною - 267 м, висотою - 11,5 м, шириною - 10 м. Закладення верхового укосу - 1:10, низового укосу - 1:2,5. Шахтний водоскид із монолітного залізобетону висотою - 8,2 м, розмірами 2(3,5х4)м. Водоскидний двохвічковий тунель довжиною - 56 м, розмірами 2(2,5х2)м. Донний водоспуск із трьох сталевих труб діаметром 500 мм, суміщений із шахтним водоскидом, обладнаний засувками. Використання водосховища Водосховище було побудовано для зрошення в колгоспах "40 років Жовтня" та "Восток" Ізюмського району. На даний час використовується для риборозведення. Див. також Жовтневе водосховище (Миколаївська область) Література Водогосподарський паспорт Жовтневого водосховища, Харківдіпроводгосп, 1981 Водний фонд України: Штучні водойми — водосховища і ставки: Довідник [Архівовано 11 грудня 2020 у Wayback Machine.] / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня. — К.: Інтерпрес, 2014. — 164 с. Паламарчук М.М., Закорчевна Н.Б. Водний фонд України: Довідниковий посібник / За ред. В.М. Хорєва, К.А. Алієва. К.: Ніка-Центр, 2001. 392 с. Проведение работ по инвентаризации рек и водоёмов Харьковской области с разработкой особого порядка изъятия земель водного фонда из сельскохозяйственного оборота, УкрНИИЭП, Харьков, 1999. 389 с.
Покровська виправна колонія № 17

Покро́вська виправна́ коло́нія № 17 — виправна колонія управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у селищі Покровському Ізюмського району Харківської області. Історія колонії Згідно з наказом МВС УРСР № 0165 від 23 червня 1961 року та наказом УВС Харківської області № 071 від 01 липня 1961 року на базі радгоспу «Балаклійський» Харківського управління радгоспів було організовано виправно—трудову колонію № 17, розташовану на відстані 80 км від м. Харкова та 20 км від м. Балаклія. З вересня 1961 року колонія набула сільськогосподарського нахилу і мала назву сільськогосподарська виправна колонія № 17 УВС Харківської області. Починаючи з 1970 року, в установі, що мала назву п/я ЮЖ 313/17, поступово збільшувалась кількість засуджених, які мали тривалі терміни покарання, допускались втечі засуджених з об'єктів роботи, що призвело до закриття відкритих об'єктів та працевлаштування засуджених на контрагентських об'єктах, що, у свою чергу, сприяло відокремленню лікувально-трудового відділення і переводу його в новоорганізований лікувально-трудовий профілакторій в смт. Червоний Донець Балаклійського району Харківської області (нині Балакійський виправний центр № 106). У 1995 році в колонії вперше було відкрито туберкульозне відділення для лікування засуджених, хворих на туберкульоз. Згодом цей заклад переріс у Міжобласну туберкульозну лікарню, на лікування до якої надходять засуджені майже з усіх областей України. Сучасний стан На теперішній час Покровська виправна колонія № 17 — це лікувальний заклад, середнього рівня безпеки (для тримання чоловіків, засуджених до позбавлення волі на певний термін, які хворі на туберкульоз). Нині начальником виправної колонії є Клименко Андрій Іванович. Начальниця медичного відділу Петренко Тетяна Миколаївна. Адреса 64266, Україна, Ізюмський р-н, Харківська обл., селище Покровське, вулиця Миру, будинок 55 (0249) 53-123 Джерела Тюремний портал [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області
Жолудівка

Жолудівка (старі назви — Жолонь Ситівка, Жолонь-Ситівка, Жолонь) — колишнє село в Україні. Розташоване в Овруцькому районі Житомирської області. Географія Колишнім село протікає річка Жолонька. Історія У 1906 році в селі мешкало 622 особи, налічувалось 89 дворових господарств. У 1960-х роках перейменоване — стара назва Жолонь Ситівка. Підпорядковувалося Переїздівській сільській раді. Населення в 1981 році — 80 осіб, в 1989 році — 36 осіб. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Після аварії на Чорнобильській АЕС село не було повністю відселено, однак воно зазнало радіаційного забруднення та було віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третьої зони). Після аварії населення почало скорочуватися. Мешканці села здебільшого переселилися в межах Житомирської області (Попільнянський, Андрушівський, Баранівський райони) Зняте з обліку 15 квітня 1995 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Примітки Посилання Жолудівка-нежил [Архівовано 7 березня 2016 у Wayback Machine.] Моє життя і чорнобиль (історія однієї фотографії) [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з травня 2019] Жолудівка [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]
Жулицька гора, гора Сторожиха, гора Висока

Жу́лицька гора́, гора́ Сторожи́ха, гора́ Висо́ка — комплексна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в Золочівському районі Львівської області, на північ від села Жуличі. Площа 261 га. Статус надано згідно з рішенням Львівської облради від 9.10.1984 року № 495. Підпорядкована ДП «Золочівське лісове господарство», Білокамінське лісництво. Пам'ятка природи охоплює собою вершини і схили трьох гір у західній частині Вороняків — Жулицька (369 м), Висока (360 м) і Сторожиха (365 м), які простягаються одна за одною із заходу на схід уздовж Західного Бугу. На мапах австрійської і польської доби зафіксовані дещо відмінні показники висоти Жулицької гори і гори Високої — 366,1 м і 361 м відповідно. Гора Сторожиха, або Страж-гора, одержала свою назву від сторожового поста, який знаходився за татарських часів на вершині гори і густим чорним димом зі смоляної бочки попереджав сусідні поселення про наближення кочівників. Цікаво, що гора Висока, названа так місцевими людьми за свою конусоподібну форму, виявилася нижчою і від Сторожихи, і від Жулицької гори (інша назва — Широка гора). Пам'ятка природи створена з метою охорони рідкісних рослин: сон великий, білоцвіт весняний, відкасник татарниколистий, зозулині черевички, любка дволиста, купина запашна, анемона гайова, підсніжник звичайний, вовчі ягоди пахучі та вовчі ягоди Юлії. На початку 30-х років минулого століття з ініціативи Петра Контного, видатного галицького вченого-природознавця, уродженця села Дуб'є, що на Бродівщині, на Жулицькій горі був створений один з перших у Польщі шкільний природний заповідник, названий на честь львівського архієпископа Юзефа Більчевського. Наприкінці 2009 року Жулицька гора, гора Сторожиха, гора Висока стали заповідними об'єктами Національного природного парку «Північне Поділля», створеного 11 грудня 2009 року згідно з указом президента України Віктора Ющенка з метою збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об'єктів Північного Поділля. Парк охоплює територію Золочівського району. Джерела Żulica // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1895. — Т. XIV. — S. 851. (пол.) Kontny P. Pierwszy szkolny rezerwat przyrody // Kurjer Poranny. — 1934. — № 3. (пол.) Жуличі. Василь Пачовський: Збірник історико-краєзнавчих праць і літературно-художніх творів / Упоряд., автор передмови та прим. А. Т. Квасецький. — Чернівці : Зелена Буковина, 2013. — 398 с. Посилання Державне підприємство «Золочівське лісове господарство». lvivlis.gov.ua. Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства. Архів оригіналу за 31 травня 2023. Процитовано 13 лютого 2026.
Журавлиный заказник (Сумская область)

«Журавлиный заказник» (укр. Журавлиний заказник) — орнитологический заказник общегосударственного значения, расположенный на территории Сумского района (Сумская область, Украина). Площадь — 258 га. История Заказник был создан в 1982 году. Описание Природоохранный объект создан с целью охраны мест гнездования журавля серого в пойме реке Псёл. Заказник занимает квадраты 41, 48, 57, 62, 69 Низовского лесничества на территории Низовского поселкового совета — юго-западнее пгт Низы. Южнее расположены заказники местного значения Ворожбянский и Галиное болото. Ближайший населённый пункт — пгт Низы, город — Сумы. Природа Ландшафт заказника представлен лугами, сфагновыми болотами и лиственным (дубово-сосновым) лесным массивом. Здесь произрастают редкие виды ирис сибирский, синюха голубая, плаун булавовидный, валериана лекарственная; краснокнижные виды любка двулистная, пальчатокоренник майский, шпажник болотный. Тут встречаются дикая свинья, сарна европейская, куница лесная. Краснокнижные виды фауны заказникаː журавль серый, аист чёрный, полевой лунь, серый сорокопут, садовая соня, жук-олень, махаон, моховой шмель. Является местом гнездования для множества птиц. Литература Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. 1989. Заповідні скарби Сумщини. С., 2001; Вивчення біологічного різноманіття у басейні річки Ворскла. Х., 2002
Журавлиний заказник (Сумська область)

Журавли́ний зака́зник — орнітологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Сумського району Сумської області, біля смт Низи, що на південь від міста Суми. Опис Площа 258 га. Заснований 1982 року. Перебуває у віданні ДП «Сумське лісове господарство» (Низівське л-во, кв. 41, 48, 57, 62, 69). Створений на території Низівського лісництва з метою охорони постійних місць гніздування рідкісного в Україні птаха — сірого журавля, занесеного до Червоної книги України. Територія заказника є резерватом не тільки для популяції журавля сірого, але й для багатьох інших рідкісних видів тварин і рослин. В долині річки Псла зелені луки заказника чергуються з важкодоступними сфагновими болотами. Віковий дубово-сосновий лісовий масив, що прилягає до заболочених ділянок заплави Псла, є резерватом типових лісових біоценозів заплави. Тут можна натрапити на рослини, що занесені до списку регіонально рідкісних видів: півники сибірські, синюху блакитну, плаун булавовидний, валеріану лікарську, а також червонокнижні любку дволисту, пальчатокорінник травневий, косарики болотні. Серед представників фауни, занесених до Червоної книги, у Журавлиному заказнику мешкають жук-олень, махаон, джміль моховий, соня садова, лелека чорний, лунь польовий, сорокопуд сірий. На багатих кормами луках, болотах і в лісах заказника водяться сарна європейська, свиня дика, куниця лісова. Див. також Журавлиний (ландшафтний заказник) Журавлиний заказник (Київська область) Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Заповідні скарби Сумщини / За ред. Т. Л. Андрієнко. — Суми: Джерело, 2001. — 208 с.
Журба (село)

Журба (колишня назва — Решів) — колишнє село в Україні, яке існувало в Овруцькому районі Житомирської області, за 32 км на схід від райцентру. Біля села протікає річка Дільна (притока Грезлі). Історія Було засноване у 1-й половині XIX століття. У 1906 році в селі мешкало 216 осіб, налічувалось 32 дворових господарства. 17 листопада 1921 р. під час Листопадового рейду через Журбу, повертаючись із походу, проходили залишки Волинської групи (командувач — Юрій Тютюнник) Армії Української Народної Республіки. Тут відбувся 3-годинний відпочинок, під час якого із залишків Волинської групи було утворено кінний дивізіон. У 1972 р. у селі було 72 двори, де мешкало 217 осіб, було центром сільської ради (сільраді підпорядковані села Будолюбівка, Грязеве, Деревці, Жолудівка, Маленівка, Нивки, Переїзд, Привар, Підчашшя, Ситівка, Соснівка, Степки). Населення в 1981 році — 170 осіб. Діяли школа, клуб, бібліотека, фельдшерсько-акушерський пункт, відділення зв'язку. Згодом село підпорядковувалося Переїздівській сільській раді. Село Журба було повністю виселене 31 травня 1986 року разом з селами Деркачі та Липські Романи через радіоактивне забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС та зняте з обліку 14 листопада 1991 року Житомирською обласною радою через відсутність постійного населення. Мешканців села Журба було переселено до сіл Велика Чернігівка, Білокамінка, Невгоди, Словечне, Слобода (Коростенський район), Антоновичі (Коростенський район), Тхорин. 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони відчуження (перша зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. У селі була дерев'яна церква Св. Пантелеймона, споруджена у 1900-х рр. Частина території села згоріла під час лісових пожеж у 2020 році. Галерея . Див. також Решів Примітки Джерела Верига В. Листопадовий рейд 1921 року. — К. : Стікс, 2011. Посилання Журба-нежил [Архівовано 18 січня 2020 у Wayback Machine.] Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з травня 2019]
Жіноча гімназія Городецького

Жіно́ча гімна́зія Городе́цького — будинок в Черкасах, збудований на початку XX століття як жіноча гімназія. Будинок був збудований в 1903—1905 роках як жіноча гімназія польським архітектором Владиславом Городецьким. В 1935 році будинок був переобладнаний під Палац піонерів, який за незалежності перетворився в Черкаський міський Центр дитячої та юнацької творчості. В роки Другої світової війни тут був значний опорний пункт німців. В грудні 1943 року при визволенні міста Вахтанг Чіковані за власної ініціативи очолив підрозділ піхотинців та штурмом оволодів будівлею. Про це на фасаді будинку була встановлена меморіальна дошка.
Заброддя (заказник)

Забро́ддя — загальнозоологічний заказник місцевого значення в Україні. Розташування Розташований у Кременецькому районі Тернопільської області, на захід від села Лішня, в межах лісового урочища «Заброддя». Площа 435 га. Створений відповідно до рішення виконкому Тернопільської обласної ради від 30 червня 1986 року № 198. Перебуває у віданні ДЛГО «Тернопільліс» (Білокриницьке лісництво, кв. 1-17). Рішенням Тернопільської обласної ради від 22 липня 1998 року № 15, мисливські угіддя заказника надані в користування Кременецького держлісгоспу як постійно діюча ділянка з охорони, збереження та відтворення мисливської фауни. Характеристика Під охороною — численна мисливська фауна: заєць сірий, сарна європейська, лисиця звичайна та вивірка звичайна, куниця лісова, куріпка сіра тощо. Джерела Сліпченко І. «Заброддя» // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — С. 589. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Білокриницьке лісництво (карта) [Архівовано 2 березня 2020 у Wayback Machine.]
Забродівська діброва

Забродівська діброва № 1, № 2 — ботанічні пам'ятки природи місцевого значення в Україні. Зростають поблизу села Лішня Кременецького району Тернопільської області, у кв. 4, 9, вид. 4, 2, Білокриницького лісництва Кременецького держлісгоспу, в межах лісового урочища «Заброддя». Площа — 9,2 і 7,3 га. Оголошена об'єктами природно-заповідного фонду рішенням виконкому Тернопільської обласної ради від 5 жовтня 1981 року № 589 та 5 серпня 1990 року № 189. Перебувають у віданні державного лісогосподарського об'єднання «Тернопільліс». Під охороною — дубово-соснові насадження 1-го та 2-го бонітетів віком бл. 140 років. Цінні в науковому, господарському та естетичному значеннях. Джерела Сліпченко І. Забродівська діброва // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2004. — Т. 1 : А — Й. — 696 с. — ISBN 966-528-197-6. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Кременецького району[недоступне посилання з квітня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Grand et Petit Koutchougouri

Les Grand et Petit Koutchougouri, en ukrainien : Великі і Малі Кучугури, est une réserve ornithologique en Ukraine. Elle se trouve incluse dans le réservoir de Kakhovka. C'est un site Ramsar et WDPA créé le 24 décembre 2013 et couvrant 77,40 kilomètres carrés. Elle est aussi au registre national des monuments immeubles d'Ukraine. Références Liens externes Portail de l’Ukraine Portail des lacs et cours d'eau Portail de la conservation de la nature