NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Katedra Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Charkowie

Katedra Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Charkowie (ukr. Собор Внебовззяття (Успіння) Пресвятої Діви Марії у Харкові) – rzymskokatolicka świątynia wybudowana w stylu neogotyckim w latach 1887–1892 przy obecnej ul. Gogola 4. Od 1923 r. przy kościele obok parafii rzymskokatolickiej działa też wspólnota ormiańskokatolicka, dla której wydzielono kaplicę po lewej stronie świątyni, do dziś nazywaną kaplicą ormiańską. W charakterze ormiańskiego proboszcza przybył do miasta ks. Jehanian Karapet, który w 1927 r. przyjął obywatelstwo radzieckie. 14 lutego 1938 r. został on aresztowany przez NKWD i 21 października 1938 roku rozstrzelany w Charkowie. W latach trzydziestych XX wieku kościół zamknięto i przebudowano na cele świeckie – mieściło się tu m.in. kino dla dygnitarzy partyjnych. W 1992 świątynia została zwrócona wiernym. Pierwszy proboszczem został ks. Jerzy Ziemiński ze zgromadzenia księży marianów. Posługę przy parafii podjęły też siostry franciszkanki służebniczki Krzyża i siostry szarytki. Od 2002 jest katedrą nowo powstałej diecezji charkowsko-zaporoskiej. Pierwszy ordynariuszem został biskup Stanisław Padewski z zakonu kapucynów. W 2002 r. parafia katedralna otrzymała Medal św. Brata Alberta za działalność charytatywną na rzecz osób niepełnosprawnych i niewidomych. Galeria Przypisy Bibliografia Hauser Zbigniew, Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie, t. 4, ISBN 83-87654-13-2
Совки (Киев)

Со́вки (укр. Со́вки) — историческая местность, селение в Киеве, расположенное между проспектом Валерия Лобановского, улицами Кайсарова, Михаила Максимовича и Жулянами. Основные улицы — Каменяров, Яблоневая, Сумская, Мостовая, Колосковая. Прилегают к местностям Жуляны, Александровская слободка, Ширма. История Происхождение названия точно не установлено. По одной версии, местность получила название птиц Совок, которые водились в лесах на той территории. Совки впервые упомянуты во второй половине XIV века как загородный двор киевского князя Владимира Ольгердовича. Под названием Сувки (Сувка) упомянуты как владения Доминиканского монастыря, которые в 1612 году были проданы шляхтичу Ярошу Покаловичу. В 1618 году приобретены Киево-Печерской лаврой, а в 1656 году — Софийским монастырём. Про Совки, по состоянию на середину XIX века, Л. Похилевич в труде «Сказания о населенных местностях Киевской губернии» писал: «Совки деревня близ Киево-Лыбедского кладбища. Жителей обоего пола 161. Она разбросана по живописным оврагам, поросшим густым кустарником. Пруд в деревне и при нём мельница принадлежат с 1850 года митрополитанскому дому взамен пруда, отданного кадетскому корпусу. Здесь же находится свечной восковый завод, устроенный в 1837 году бывшим градским главой Ходуновым, а ныне принадлежащий его зятю купцу Н. Н. Балабухе. Совки принадлежали до 1787 года Киево-Печерской Лавре, которой и ныне близ деревни принадлежит хорошая пасека». С 1923 года Совки — в границах Киева, до этого входили в Киевский уезд Киевской губернии. До 1923 года были центром сельского совета и лишь в 1923 году были окончательно подчинены городу. По состоянию на 1932—1933 год почти 90 % населения составляли рабочие, а потому Совки почти не пострадали от голода, охватившего тогда многие регионы России, Украины, Казахстана и др. районы СССР. Издавна и до 1-й трети XX века Совки имели лишь две улицы — начальные части современных улиц Крутогорной и Каменяров. В течение 1930—1950-х годов Совки приобрели современный вид, когда под застройку были освоены возвышения над Совскими оврагами. Тогда же сформировалась сетка улиц и переулков (32 улицы и переулка) и застроена основная часть существующей одноэтажной усадебной застройки. Совки дали название Совским прудам, кладбищу, улицам и переулкам, которые существовали или существуют (ныне название Совская имеет одна из улиц Жулян). Литература Киев : энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого. — 2-е изд. — Киев : Главная редакция Украинской Советской Энциклопедии, 1985. — 759 с. Вулиці Києва : довідник : [укр.] / За ред. А. В. Кудрицького. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1995. — 352 с. — ISBN 5-88500-070-0. Пономаренко Л. А., Різник О. О. Київ. Короткий топонімічний довідник : [укр.] : Довідкове видання. — Київ : Павлім, 2003. — 124 с. : ил. — 3000 экз. — ISBN 966-686-050-3.
Совское кладбище

Совское кладбище (укр. Совський цвинтар) — киевское городское кладбище. Создано в киевской местности Совки, которые впервые упомянуты во второй половине XIV века как загородный двор киевского князя Владимира Ольгердовича. Под названием Сувки (Сувка) упомянуты как владения Доминиканского монастыря, которые в 1612 году были проданы шляхтичу Ярошу Покаловичу. В 1618 году приобретены Киево-Печерской лаврой, а в 1656 году — Софийским монастырём. По некоторым данным, кладбище, расположенное в Совках, также датируется XVII веком. Расположено неподалёку от аэропорта «Жуляны» на территории Соломенского района украинской столицы по улице Колоскова, 6. Площадь некрополя примерно 10 га. В настоящее время закрыто для захоронений, производятся лишь подхоронения. При Совском кладбище действует храм во имя праведного Лазаря Четверодневного, построенный в 2007 году. Освятил храм Предстоятель Украинской Православной Церкви Блаженнейший Митрополит Владимир. В память о этом событии он подарил церковной общине икону святителя и чудотворца Спиридона Тримифунтского. Храм открыт ежедневно. Известные люди, похороненные на кладбище Виталий Аникеенко - хоккеист Матвей Вайнруб - военачальник, участник Великой Отечественной войны, Герой Советского Союза. Евгений Зеленский - командир группы спецназа, Герой Украины. Вадим Ильенко - кинорежиссёр, сценарист. Андрей Ищенко - солист Киевского оперного театра. Арнальдо Францискович Ибаньес-Фернандес - режиссёр документального кино. Александр Колчинский - борец классического стиля Степан Литвин - поэт, переводчик. Константин Малинка - танкист, участник Великой Отечественной войны, Герой Советского Союза. Сергей Морозов - футболист, тренер. Игорь Носовский - доктор технических наук, патриарх науки о трении и износе материалов. Евдокия Решетник - зоолог. Павел Романчук - ученый- астрофизик. Виктор Рыбалко - криминальный "авторитет" по прозвищу "Рыбка" Даниил Собченко - хоккеист. Андрей Ткаченко - военный летчик, участник Великой Отечественной войны, Герой Советского Союза. Анатолий Тугай - педагог, ректор Киевского национального университета строительства и архитектуры (1984—2012). Павел Шкапенко - футболист киевского "Динамо" и сборной Украины. Ольгерд Эйнор - ученый-геолог и палеонтолог. Алексей Ярмольский- организатор кинопроизводства, кинопродюсер. Примечания Ссылки Совское кладбище
Совське кладовище

Совське́ кладови́ще — некрополь у Солом'янському районі міста Києва. Утворено 1919 року. Облік поховань ведеться з 1954 року. Закрито для поховань з 2009 року, дозволяються лише підпоховання у родинну могилу. На території кладовища знаходиться Храм праведного Лазаря Чотириденного УПЦ (МП). Поховані Анікєєнко Віталій Сергійович (1987—2011) — хокеїст, гравець російського «Локомотива». Вайнруб Матвій Григорович (1910—1998) — Герой Радянського Союзу, командувач танковими військами. Вірастюк Світлана Василівна (1978—2006) — дружина стронгмена Василя Вірастюка. Возна-Кушнір Галина Петрівна (1931—2017) — українська мікробіолог, правозахисниця. Зеленський Євгеній Олександрович (1991—2014) — Герой України, старший лейтенант 8-го окремого полку спеціального призначення (Україна). Іллєнко Вадим Герасимович — кінорежисер. Іщенко Андрій Венедиктович (1937—2005) — оперний співак Колчинський Олександр Леонідович (1955—2002) — борець, двократний олімпійський чемпіон Кузенко Геннадій Артемович (1923—2007) — Герой Радянського Союзу, артилерист Лейко Сергій Ілліч (1959—1995) — київський кримінальний «авторитет» (Лейка) Луцький Георгій Михайлович (1938—2024) — український науковець, доктор технічних наук Малинка Костянтин Арсентійович (1922—1980) — Герой Радянського Союзу, танкіст Нікулічев Володимир Григорович (1948—1992) — київський кримінальний «авторитет» (Пуля) Рапп Ігор Володимирович (1947—2001) — державний діяч Ромас Прокоп Митрофанович (1918—2005) — Герой Радянського Союзу, артилерист Рибалко Віктор Іванович (1950—2005) — київський кримінальний «авторитет» (Рибка) Собченко Данило Євгенович (1991—2011) — хокеїст, гравець російського «Локомотива». Ткаченко Андрій Якович (1918—1978) — Герой Радянського Союзу, льотчик Фернандес Арнальдо (1927—2005) — режисер-документаліст Олексій Ярмольський (1916—2003) — організатор кіновиробництва, директор фільмів Зображення Примітки Джерела Ритуальна служба спеціалізоване КП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Розпорядження КМДА N 923 від 07.05.2001 «Про надання допомоги з благоустрою кладовищ міста» Совское кладбище (рос.) Веб-енциклопедія Києва. Храм праведного Лазаря Чотириденного (на Совському цвинтарі) Совське кладовище. Відомості щодо місць поховань // Фейсбук-сторінка Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Києва. — 2014. — 17 січня.
Sikirycze

Sikirycze, Siekierzyce (ukr. Сокиричі) – wieś na Ukrainie w rejonie łuckim obwodu wołyńskiego. Do 2020 w rejonie kiwereckim. W 1943 roku (rzeź wołyńska) nacjonaliści ukraińscy zamordowali tutaj około 25 Polaków. Przypisy Linki zewnętrzne Siekierzyce, na płd.-wsch. od Rożyszcz, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 521 . Sikirycze, Siekierzyce, wś, powiat łucki, gm. Trościaniec, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 585 . Sikirycze na mapie
Sokîrîci, Kiverți

Sokîrîci (în ucraineană Сокиричі) este localitatea de reședință a comunei Sokîrîci din raionul Kiverți, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Sokîrîci era vorbitoare de ucraineană (98,44%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,25%). Note
Сокиричи

Соки́ричи (укр. Сокиричі) — село в Киверцовской городской общине Луцкого района Волынской области Украине. До 2020 года входило в Киверцовский район. Код КОАТУУ — 0721886601. Население по переписи 2001 года составляет 640 человек. Почтовый индекс — 45223. Телефонный код — 3365. Занимает площадь 2,24 км². На территории села расположено Волынское училище профессиональной подготовки работников милиции. Примечания Ссылки Сокиричи на сайте Верховной рады Украины (укр.)
Сокиричі

Соки́ричі — село в Україні, у Ківерцівській міській територіальній громаді Луцького району Волинської області. Населення становить 640 осіб. Через село проходить траса сполученням Луцьк — Маневичі Історія У 1906 році село Тростянецької волості Луцького повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 12 верст, від волості 12. Дворів 14, мешканців 103. В 1946 році село Сокиричі було об'єднано з селом Вілька, яке на той займало більшу площу в декілька раз переважало над кількістю жителів, проте через побудову моста через річку Конопелька було вирішено залишити назву Сокиричі[джерело?]. До 8 серпня 2018 року село належало до Сокиричівської сільської ради. У 2020 році під загрозою опинилисяі дорожні павільйони (автобусні зупинки) у селі. Один із них прикрашений роботою художника Віктора Шингура. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», увійшло до складу Ківерцівської міської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Ківерцівського району, село увійшло до складу Луцького району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 749 осіб, з яких 335 чоловіків та 414 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 638 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Організації та підприємства Волинське училище міліції Примітки Література Соки́ричі // Історія міст і сіл Української РСР : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.312-313 Посилання Погода в селі Сокиричі Скільки громад на Волині вже перейшли до ПЦУ
Сокирки (Херсонская область)

Сокирки (укр. Сокирки) — посёлок в Зеленоподской сельской общине Каховского района Херсонской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 131 человек. Почтовый индекс — 74850. Телефонный код — 5536. Код КОАТУУ — 6523584003. Местный совет 74850, Херсонская обл., Каховский р-н, пос. Фёдоровка, ул. Ленина, 17 Ссылки Сокирки на сайте Верховной рады Украины Примечания
Сокирки (село)

Сокирки — село в Україні, у Зеленопідській сільській громаді Каховського району Херсонської області. Населення становить 131 осіб. Історія 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Зеленопідської сільської громади. 17 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи увійшло до складу новоутвореного Каховського району. У лютому 2022 року село тимчасово окуповане російськими військами під час російсько-української війни. 1 квітня 2026 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 294-р, селище віднесено до категорії сіл. Примітки
Sokilez (Tschortkiw)

Sokilez (ukrainisch Сокілець; russisch Соколец Sokolez, polnisch Sokulec) ist ein Dorf im Süden der ukrainischen Oblast Ternopil mit etwa 250 Einwohnern (2001). In Sokilez befindet sich die 1635, nach anderen Angaben 1681 errichtete Holzkirche der Fürsprache der Heiligen Jungfrau. Die Ortschaft liegt nahe der Mündung der 147 km langen Strypa in den Dnister, 5 km südöstlich vom Gemeindezentrum Solotyj Potik, 25 km südlich vom ehemaligen Rajonzentrum Butschatsch und etwa 90 km südlich vom Oblastzentrum Ternopil. Am 29. Juli 2015 wurde das Dorf ein Teil der neugegründeten Siedlungsgemeinde Solotyj Potik, bis war er Teil der Landratsgemeinde Mykolajiwka im Süden des Rajons Butschatsch. Seit dem 17. Juli 2020 ist sie ein Teil des Rajons Tschortkiw. Weblinks Sokulec, wś, pow. buczacki. In: Filip Sulimierski, Władysław Walewski (Hrsg.): Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Band 11: Sochaczew–Szlubowska Wola. Walewskiego, Warschau 1890, S. 40 (polnisch, edu.pl). Einzelnachweise
Sokilets, Ternopil Oblast

Sokilets (Ukrainian: Сокілець) is a village in Zolotyi Potik settlement hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History It was first mentioned in writings in 1463. After the liquidation of the Buchach Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion Church of the Intercession (1635, wooden, built by monks, covered with tin in 1935, closed in 1946, in 1985-1989 the church was a museum). The church has an ancient Gospel (bought in 1631, as evidenced by the inscription on it; re-framed in 1850 and 1935). References Sources (in Ukrainian) Гладун В., Свинко Й., Уніят В., Сокілець // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 307. — ISBN 978-966-528-279-2. "Sokulec, wś, pow. buczacki". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 11. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1890. p. 40.
Sokulec

Sokulec (ukr. Сокілець, Sokiłeć) – wieś na Ukrainie, w obwodzie tarnopolskim, w rejonie czortkowskim. W 2001 roku liczyła 281 mieszkańców. Historia W II Rzeczypospolitej miejscowość stanowiła początkowo samodzielną gminę jednostkową. 1 sierpnia 1934 roku w ramach reformy na podstawie ustawy scaleniowej została włączona do zbiorowej gminy wiejskiej Potok Złoty II w powiecie buczackim, w województwie tarnopolskim. We wsi urodził się Wołodymyr Hładun, ukraiński działacz społeczny. Przypisy Linki zewnętrzne Sokulec, wś, pow. buczacki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 40 ., s. 40. Сокілець, Облікова картка, Тернопільська область, Бучацький район (ukr.)
Sokileț, Buceaci

Sokileț (în ucraineană Сокілець) este un sat în comuna Mîkolaiivka din raionul Buceaci, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Sokileț era vorbitoare de ucraineană (99,64%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note
Соколец (Тернопольская область)

Соколец (укр. Сокілець) — село в Золотопотокской поселковой общине Чортковского района Тернопольской области Украины. Село известно с XIV века. До 2020 года входило в Бучачский район. Код КОАТУУ — 6121283805. Географическое положение Село Соколец находится на правом берегу реки Стрыпа, которая через 2 км впадает в реку Днестр, выше по течению на расстоянии в 4 км расположено село Скоморохи. Население Население по переписи 2001 года составляло 281 человек. Языковой состав Родной язык населения по данным переписи 2001 года: Объекты социальной сферы Школа I ст. Клуб. Фельдшерско-акушерский пункт. Достопримечательности Братская могила советских воинов. Церковь Покрова Пресвятой Богородицы (1635 г.) Примечания
Solidarne (rejon kachowski)

Solidarne (ukr. Солідарне) – wieś na Ukrainie, w obwodzie chersońskim, w rejonie kachowskim, w hromadzie Tawryczanka. W 2001 liczyła 155 mieszkańców, wśród których 138 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 8 rosyjski, 8 mołdawski, a 1 inny. Przypisy
Solidarne, Kahovka

Solidarne (în ucraineană Солідарне) este un sat în comuna Tavrîceanka din raionul Kahovka, regiunea Herson, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Solidarne era vorbitoare de ucraineană (89,03%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (5,16%) și română (5,16%). Note
Солидарное (Херсонская область)

Солидарное (укр. Солідарне) — село в Тавричанской сельской общине Каховского района Херсонской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 155 человек. Почтовый индекс — 74862. Телефонный код — 5536. Код КОАТУУ — 6523585004. Местный совет 74862, Херсонская обл., Каховский р-н, с. Тавричанка, ул. Ленина, 32 Ссылки Солидарное на сайте Верховной рады Украины
Солідарне (Каховський район)

Соліда́рне — село в Україні, у Тавричанській сільській громаді Каховського району Херсонської області. Населення становить 155 осіб. Історія Існує з 1925 року, до цього було німецьке поселення, біля села залишки німецького цвинтаря. 24 лютого 2022 року село тимчасово окуповане російськими військами під час російсько-української війни. 22 червня 2023 року рішенням Національної комісії зі стандартів державної мови віднесено до списку населених пунктів, які «можуть не відповідати лексичним нормам української мови», зокрема стосуватися «російської імперської чи колоніальної політики». Громаді рекомендовано обґрунтувати доцільність збереження поточної назви або запропонувати нову назву в установленому законодавством порядку. Примітки Джерела Тавричанська ОТГ [Архівовано 9 вересня 2021 у Wayback Machine.] Посилання Прогноз погоди в селі Солідарне [Архівовано 12 серпня 2020 у Wayback Machine.]
Soniachne, Ternopil Oblast

Soniachne (Ukrainian: Сонячне; until 1977, Skinderivka) is a village in Pidhaitsi urban hromada, Ternopil Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention of the village was in 16th century. After the liquidation of the Pidhaitsi Raion on 19 July 2020, the village became part of the Ternopil Raion. References Sources (in Ukrainian) Ханас Вас., Сонячне // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 313. — ISBN 978-966-528-279-2.
Солнечное (Тернопольская область)

Солнечное (укр. Сонячне) — село в Подгаецкой городской общине Тернопольского района Тернопольской области Украины. До 2020 года входило в Подгаецкий район. Население по переписи 2001 года составляло 56 человек. Почтовый индекс — 48013. Телефонный код — 3542. Ссылки Солнечное на сайте Верховной рады Украины Примечания
Сонячне (Тернопільський район)

Со́нячне — село в Україні, у Підгаєцькій міській громаді, Тернопільського району Тернопільської області. Розташоване на сході району. До 2020 підпорядковувалось Поплавській сільраді. До 1977 називалося Шкіндерівка. До 1990 року належало до Бережанського району. Населення — 45 осіб (2007). Історія Перша письмова згадка – 16 ст. Давня назва села походить від прізвища Шкіндер, який був його орендатором. Сучасна характеризує місце розташування поселення – “в горах, під сонцем”. За Австро-Угорщини і Польщі функціонувала школа з українською і польською мовами навчання. Діяли філії “Просвіти”, “Сільського господаря” та інших українських товариств, а також кооператива. 1915 р. в селі перебував відомий усусівець, герой фольклорних оповідок Цяпка-Скоропад. У 1930-ті діяли осередок товариства «Просвіта», драматичний і самоосвітній гуртки. 1935 р. в селі був 81 двір, 270 жителів. Від вересня 1939 р. село – під радянською окупацією. Від 5 липня 1941 р. до 21 липня 1944 р. – під нацистською окупацією. На роботи до Німеччини вивезено 150 місцевих жителів. Під час німецько-радянської війни сільські чоловіки були мобілізовані в Червону армію. Місцеві жителі брали участь у національно-визвольній боротьбі ОУН та УПА. Серед таких борців: Микола Вовк (1920 р. н.), Петро Мандзин (1921 р. н.), Михайло Сулятицький (р. н. невід.), Михайло Хиль (1924 р. н.), Павло Чорній (1921 р. н.). 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» увійшло до складу Підгаєцької міської громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Підгаєцького району, село увійшло до складу Тернопільського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 97 осіб, з яких 43 чоловіки та 54 жінки. Відомі люди Народилися громадська діячка О. Кульчицька-Папіж, Працювали громадський діяч В. Папіж. Галерея Примітки Література Ханас Вас. Сонячне // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 313. — ISBN 978-966-528-279-2. ́Коропецька У. Сонячне // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 3 : М — Ш. — С. 198—199. — ISBN 978-966-457-246-7.
Solone, Ternopil Oblast

Solone (Ukrainian: Солоне) is a village in Tovste settlement hromada, Chortkiv Raion, Ternopil Oblast, Ukraine. History The first written mention is from 1724. After the liquidation of the Zalishchyky Raion on 19 July 2020, the village became part of the Chortkiv Raion. Religion Church of the Holy Trinity (1860, wooden, UGCC), Church of the Holy Spirit (1909, converted from a church, OCU). References Sources (in Ukrainian) Павлик Я., Солоне // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 310–311. — ISBN 978-966-528-279-2. "Słone (3)". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 10. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1889. p. 821.
Słone (obwód tarnopolski)

Słone – wieś na Ukrainie w rejonie czortkowskim należącym do obwodu tarnopolskiego. W II Rzeczypospolitej wieś w powiecie zaleszczyckim województwa tarnopolskiego. W lutym 1944 nacjonaliści ukraińscy zamordowali tutaj 8 Polaków. Przypisy Linki zewnętrzne Słone(3), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 821 . Słone na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Solone, Zalișciîkî

Solone (în ucraineană Солоне) este localitatea de reședință a comunei Solone din raionul Zalișciîkî, regiunea Ternopil, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Solone era vorbitoare de ucraineană (99,7%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi. Note