NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Toky Castle

The Toky Castle (Ukrainian: Токівський замок, romanized: Tokivs'jyi zamok) is located in Toky, Ternopil Oblast, Ukraine. The castle is located on a stone hill of the peninsula, which is surrounded by a pond on the old channel of the Zbruch River, and an architectural monument of local importance. History The castle was built in the late 16th century by Bratslav voivode Janusz Zbaraski. After the Zbaraski family, in 1631, the fortress in Toky was passed to the Wiśniowiecki family. In 1648, during Bohdan Khmelnytskyi's uprising, the castle was captured by the Cossacks. In 1675, during the invasion, it was destroyed by the Turks. It was rebuilt by the end of the 18th century and kept in good condition. Today, the ruins of the pentagonal tower and part of the fortress wall remain. References External links "Toki". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 12. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1892. p. 361. Archival views of the castle in Polona library
Château de Toky

Le château de Toky (ukrainien : Токівський замок, Polonais : Zamek w Tokach) est une imposante ruine d'une forteresse construite sur la Zbroutch dans l'oblast de Ternopil, en Ukraine. Le château est perché sur une colline qui surplombe le méandre de la Zbroutch. Sur ce lieu stratégique été construit, à la fin du XVIe siècle par le voïvode de Braclaw Janusz Zbarazky. De 1631 à 1744, il appartenait à la famille Wiśniowiecki avant de passer aux Charnetskyi puis aux Matkovskyi. En 1648, le château de Toky fut capturé par l'armée des cosaques et en 1675, il fut détruit par l'armée turque. En images Notes et références Voir aussi Liste de châteaux ukrainiens. Portail des châteaux Portail de l’Ukraine
Zamek w Tokach

Zamek w Tokach – dawna kresowa warownia I Rzeczypospolitej, obecnie położona na terytorium Ukrainy. Położenie Ruiny zamku znajdują się w miejscowości Toki w rejonie podwołoczyskim obwodu tarnopolskiego, ok. 35 km na wschód od Zbaraża. Zamek zlokalizowany był na pagórku, zajmującym cypel wydłużonej wysepki otoczonej starorzeczami i rozlewiskami Zbrucza. Zbudowano go z kamiennych (głównie piaskowcowych) bloków na planie trójkąta. Posiadał dwie wieloboczne baszty z częścią mieszkalną i umocnioną basteję z dwiema liniami stanowisk ogniowych. Położenie na wysepce zabezpieczało zamek przed atakiem. Dojście możliwe było wyłącznie po usypanej grobli strzeżonej przez górującą nad nią wieżę bramną. Do wnętrza warowni prowadził most zwodzony. Historia Zamek został zbudowany pod koniec XVI wieku przez wojewodę bracławskiego Janusza Zbaraskiego. W tym czasie na wschodnim brzegu Zbrucza rozwijało się miasteczko Ożohowce (ukr. Ожигівці), a Toki i zamek Zbaraskich stanowiły jego zachodnią część. Miejsce to znajdowało się na rozdrożu ważnych szlaków: czarnego i kuczmańskiego. Po Zbaraskich, w 1631 warownię w Tokach przejęli we władanie Wiśniowieccy. W 1648 podczas powstania Chmielnickiego zamek został zdobyty, splądrowany i zniszczony przez Kozaków. To samo spotkało Toki w 1675 podczas najazdu armii tureckiej pod wodzą Ibrahima Szyszmana. Po wojnach XVII wieku zamek nie został już w całości odbudowany. Po Wiśniowieckich, od 1744 jego właścicielami byli Wielhorscy, Czarneccy, Matkowscy, Małyńscy i Dzieduszyccy. Od pierwszego rozbioru Polski w 1772 do odzyskania przez Polskę niepodległości (z wyłączeniem lat 1809-1815) Zbrucz stanowił granicę austriacko-rosyjską. Zamek w Tokach znalazł się w Galicji, natomiast część dawnych Ożohowców po stronie rosyjskiej. Od podpisania traktatu ryskiego w 1921 do agresji sowieckiej na Polskę 17 września 1939 była to granica polsko-sowiecka. Zamek i wioska Toki pozostawały po stronie polskiej, zaś pola uprawne i Ożohowce po sowieckiej. Granica była zamknięta i miejscowa ludność nie miała prawa przekraczać rzeki. Linki zewnętrzne Mikołaj Falkowski "Podolska szachownica" w serwisie historia.polskieradio.pl (dostęp 30 września 2009) Токи (dostęp 30 września 2009) Мандрівка Україною (dostęp 2012-05-24) Токи-Ожигівці (dostęp 1 października 2009) Toki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 361 . Archiwalne widoki zamku w bibliotece Polona
Токівський замок

Токі́вський за́мок (Ожиговецький замок) — пам'ятка архітектури місцевого значення, оборонна споруда в селі Токи, Підволочиський район, Тернопільська область. Розташований на вершині кам'яного пагорба, на острові (нині півострів), з усіх боків оточений широким ставом, утвореним на старому руслі річки Збруч. Планується відновлення вежі замку, де буде розташовано церкву ПЦУ. Мури замку — неправильний трикутник із трьома вежами на кутах; одна — п'ятикутна, дві — півкруглі. Кожна вежа мала в нижній частині два ряди стрільниць, верхні частини займали каземати. Доступ до фортеці здійснювався через підйомний міст, який охороняла ще одна — надворітна вежа. Збудований наприкінці XVI століття брацлавським воєводою Янушем Збаразьким. Спорудження замку, який мав стратегічне значення, згадується в історичних джерелах кінця XVI — початку XVII століття. Сама місцевість наче запрошувала побудувати над Збручем укріплення, яке б служило надійним захистом від ворогів. Щоб надати споруді могутності і неприступності, перед замком вибрали стільки землі і каменю, що води ставу підступили до самих кам'яних скель, використаних як фундамент. Башти замку з'єднувалися між собою оборонними мурами. 1631—1744 належав Вишневецьким, після смерті останнього представника роду — Чарнецьким і Матковським. Фортеца виконала своє призначення. Вона витримала кілька масивних нападів татар, захистила населення міста, і лише війська Богдана Хмельницького здобули її у 1648 році. 1648 Токівський замок захопило козацьке військо, 1675 — зруйнували турки. У 1772 році за першого поділу Польщі фортеця разом із передмістям Токів відійшла до Австрії. Відбудовувався і утримувався в належному стані до кінця XVIII століття. Із втратою оборонного значення 2 вежі й значну частину мурів поступово розібрали на господарські потреби. Східну башту до основи розібрали під час Першої світової війни (під час перебування російської армії проклали дорогу між Волочиськом і Підволочиськом), а західну вже в 1950-х роках. У ХІХ столітті замок зовсім занепав. Нині збереглися руїни п'ятикутної вежі й частина фортечного муру. Збереглися перекази про підземний перехід до замку від Яхновецького лісу. Він був у висоту майже на повний зріст людини і на його стінах на певній відстані одна від одної розміщувались чаші, у які вставляли смолоскипи у вигляді теперішніх свічок для освітлення. Ще й досі у різних місцях Ожиговець дають про себе знати ями, льохи, підземні ходи. Світлини Примітки Джерела Бойко В. Токівський замок // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 458. — ISBN 978-966-528-279-2. Рутинський М. Й. Замковий туризм в Україні. Географія пам'яток фортифікаційного зодчества та перспективи їх туристичного відродження. 126—128 с. Ягодинська М. Замки Тернопільщини.- Харків: Фоліо, 2018.- 91 с.:іл. ISBN 978-966-03-7864-3 Посилання Замки України. Токівський замок. 2022 Замок в селе Токи // Замки, Крепости и Оборонные Храмы Украины.(рос.) Токи // Мандрівка Україною. Відеоекскурсія по замку
Apoštolská nunciatura na Ukrajině

Apoštolská nunciatura na Ukrajině je oficiálním zastoupením Svatého stolce na Ukrajině se sídlem v Kyjevě. Nunciatura byla zřízena v roce 1919 papežem Benediktem XV., ale po bolševické anexi roku 1921 se nuncius Giovanni Genocchi vrátil do Vatikánu. Vztahy s nezávislou Ukrajinou byly obnoveny v roce 1992, kdy papež Jan Pavel II. obnovil brevem "Ucrainam Nationem" nunciaturu v této zemi. Seznam apoštolských nunciů na Ukrajině Giovanni Genocchi (1920) Antonio Franco (1992–1999) Nikola Eterović (1999–2004) Ivan Jurkovič (2004–2011) Thomas Gullickson (2011–2015) Claudio Gugerotti (2015–2020) Visvaldas Kulbokas od 2021 Externí odkazy Webové stránky nunciatury
Apostolische Nuntiatur in der Ukraine

Die Apostolische Nuntiatur in der Ukraine ist die offizielle diplomatische Vertretung des Heiligen Stuhls in der Ukraine mit Sitz in Kiew. Apostolischer Nuntius und damit offizieller Vertreter des Heiligen Stuhls in der Ukraine ist seit Juni 2021 Erzbischof Visvaldas Kulbokas. Lage Die 1992 eingerichtete Apostolische Nuntiatur befindet sich in der Turhenjewska-Straße (вул. Тургенєвська) Nummer 40 im Kiewer Stadtrajon Schewtschenko. Liste der Apostolischen Nuntien in der Ukraine Antonio Franco (1992–1999) Nikola Eterović (1999–2004) Ivan Jurkovič (2004–2011) Thomas Gullickson (2011–2015) Claudio Gugerotti (2015–2020) Visvaldas Kulbokas (seit 2021) Weblinks Eintrag zu Apostolische Nuntiatur in der Ukraine auf catholic-hierarchy.org (englisch) Einzelnachweise
Apostolic Nunciature to Ukraine

The Apostolic Nunciature to Ukraine is the diplomatic mission of the Holy See to Ukraine. It is located in Kyiv. Visvaldas Kulbokas, an archbishop, was named Apostolic Nuncio by Pope Francis on 15 June 2021. It is an ecclesiastical office of the Catholic Church in Ukraine, with the rank of an embassy. The nuncio serves both as the ambassador of the Holy See to the President of Ukraine, and as delegate and point-of-contact between the Catholic hierarchy in Ukraine and the Pope. History Contacts between the Holy See and the rulers of Ukraine were intermittent and of little consequence before the modern era. The Western Ukrainian People's Republic, created in November 1918, had diplomatic relations with the Holy See before it was annexed to Poland after eight months. Pope Benedict XV received its ambassador, Count Mykhailo Tyshkevych, in May 1919 and the pope in turn named Fr. Giovanni Genocchi his apostolic visitator in Ukraine on 23 February 1920. Genocci returned to Rome in December 1921 once the Bolshevik offensive made his continued presence in Ukraine untenable. The Holy See and Ukraine established diplomatic relations on 8 February 1992, and Pope John Paul II issued the brief «Ucrainam Nationem» that founded the Apostolic Nunciature to Ukraine that same day. During the Russian invasion of Ukraine, the nunciature was damaged following a Russian air attack on 10 July 2025. Apostolic Nuncios Antonio Franco (28 March 1992 – 6 April 1999) Nikola Eterović (22 May 1999 – 11 February 2004) Ivan Jurkovič (22 April 2004 – 19 February 2011) Thomas Gullickson (21 May 2011 – 5 September 2015) Claudio Gugerotti (13 November 2015 – 4 July 2020) Visvaldas Kulbokas (15 June 2021 – present) See also Roman Catholic Archdiocese of Lviv Holy See–Ukraine relations List of diplomatic missions of the Holy See Foreign relations of Ukraine Diplomatic missions in Ukraine Diplomatic missions of the Holy See References External links Official website Catholic Hierarchy: Nunciature to Ukraine [self-published]
Nuncjatura Apostolska na Ukrainie

Nuncjatura Apostolska na Ukrainie – misja dyplomatyczna Stolicy Apostolskiej na Ukrainie. Siedziba nuncjusza apostolskiego mieści się w Kijowie. Historia 8 lutego 1992 papież św. Jan Paweł II utworzył Nuncjaturę Apostolską na Ukrainie. Nuncjusze apostolscy na Ukrainie Bibliografia Giga-Catholic Information Catholic-hierarchy
Апостольская нунциатура на Украине

Апостольская нунциатура на Украине — дипломатическое представительство (посольство) Святого Престола на Украине. Образовано в 1992 году, когда Украина установила дипломатические отношения со Святым Престолом. История О первых отношения Святого Престола с государственными образованиями, которые существовали на территории современной Украины, известно ещё с конца X века. Активизировались отношения между Римским престолом и Украиной от XIII в.; Папа Иннокентий IV в 1253 г. подарил князю Даниилу Романовичу королевскую корону. Дипломатические отношения со Святым Престолом поддерживала Западно-Украинская народная республика; в мае 1919 года её посла графа Михаила Тышкевича принял папа Бенедикт XV, 23 февраля 1920 года Джованни Дженокки был назначен Апостольским визитатором на Украине. После наступления большевиков в 1921 году он вернулся в Рим. Дипломатические отношения между независимой Украиной и Святым Престолом были установлены 8 февраля 1992 года. В этот день папа Иоанн Павел II издал бреве «Ucrainam Nationem», в котором он основал Апостольскую нунциатуру на Украине. Первым нунцием на Украине стал Антонио Франко. С 15 июня 2021 года обязанности посла Святого Престола исполняет Висвалдас Кулбокас. Нунции Антонио Франко (28 марта 1992 — 6 апреля 1999 — назначен апостольским нунцием на Филиппинах); Никола Этерович (22 мая 1999 — 11 февраля 2004 — назначен генеральным секретарём Всемирного Синода епископов Римско-католической церкви); Иван Юркович (22 апреля 2004 — 19 февраля 2011 — назначен апостольским нунцием в России); Томас Галликсон (21 мая 2011 — 5 сентября 2015 — назначен апостольским нунцием в Швейцарии); Клаудио Гуджеротти (13 ноября 2015 — 4 июля 2020 — назначен апостольским нунцием в Великобритании); Висвалдас Кулбокас (15 июня 2021 — по настоящее время). Примечания Ссылки Официальный сайт нунциатуры Nunciature to Ukraine (англ.) Apostolic Nunciature. Ukraine
Apostolska nunciatura v Ukrajini

Apostolska nunciatura v Ukrajini je diplomatsko prestavništvo (veleposlaništvo) Svetega sedeža v Ukrajini, ki ima sedež v Kijevu. Trenutni apostolski nuncij je Thomas Edward Gullickson. Seznam apostolskih nuncijev Antonio Franco (28. marec 1992–6. april 1999) Nikola Eterović (22. maj 1999–11. februar 2004) Ivan Jurkovič (22. april 2004–19. februar 2011) Thomas Edward Gullickson (21. maj 2011–danes) Glej tudi seznam apostolskih nunciatur seznam diplomatsko-konzularnih predstavništev v Ukrajini Zunanje povezave Catholic-hierarchy.org
Апостольська нунціатура в Україні

Апо́стольська нунціату́ра в Украї́ні — повноважне дипломатичне представництво Святого Престолу в Україні. Історія Про перші відносини Святого Престолу з державними утвореннями, які існували на території сучасної України, відомо ще з кінця X ст. Активізувалися відносини між Римським престолом і Україною від XIII століття. Папа Інокентій IV 1253 році коронував князя Данила Галицького. Дипломатичні відносини з Ватиканом підтримувала Західноукраїнська Народна Республіка. У травні 1919 році її посла графа Михайла Тишкевича прийняв Папа Бенедикт XV, а 23 лютого 1920 року о. Джованні Дженоккі був призначений Апостольським візитатором в Україну. Через наступ більшовиків у грудні 1921 року він повернувся до Рима. Дипломатичні стосунки між Святим Престолом та незалежною Україною були встановлені 8 лютого 1992 року. Цим днем датоване бреве папи Івана Павла II «Ucrainam Nationem», яким він канонічно заснував Апостольську нунціатуру в Україні. Список Апостольських нунціїв в Україні Контактна інформація Адреса Апостольської нунціатури: м. Київ, 01901, вул. Олександра Кониського, 40 Див. також Посольство України при Святому Престолі Список дипломатичних місій в Україні Дипломатичні відносини Нунцій Папа Римський Святий Престол Ватикан Примітки Посилання Офіційний вебсайт Апостольської нунціатури в Україні [Архівовано 19 червня 2021 у Wayback Machine.] Інформація на сайті РІСУ Catholic-hierarchy.org [Архівовано 3 березня 2011 у Wayback Machine.]
Església dels Delmes

L'Església dels Delmes (en ucraïnès: Десятинна церква, Десятинна церква (Desyatinna tserkva), rus: Десятинная церковь rus,), destruïda per complet al segle xiii, és considerada com el més antic temple cristià de pedra construït a Kíev, al territori de Rus de Kíev i al món eslau orital (Belarús, Ucraïna i Rússia), fet que li fa ser considerada com un símbol en la història d'Ucraïna. Va ser construïda per ordre del Gran Príncep Vladímir el Gran en el mateix lloc on es va produir la mort del protomártir Teodor el Varego i el seu fill Joan entre 989 i 996 en commemoració del baptisme de la Rus de Kíev. El primer nom que va tenir va ser Església de La nostra Senyora per la Dormició de la Theotokos. El nom d'Església dels Delmes es deu al fet que el príncep Vladímir va destinar una desena part dels ingressos estatals per la construcció i manteniment. Referències Enllaços externs Internet Encyclopedia of Ukraine (anglès) Lloc web del monestir dels Delmes (anglès) Dades sobre l'església al portal educatiu rus Arxivat 2013-08-01 a Wayback Machine. artclassic.edu.ru Arxivat 2013-08-01 a Wayback Machine. (en rus)
Zehntkirche

Die Zehntkirche (ukrainisch Десятинна церква/Desjatynna zerkwa; russisch Десятинная церковь/Desjatinnaja zerkow) war die erste steinerne orthodoxe Kirche der Kiewer Rus. Sie wurde von Großfürst Wladimir I. im Detinez von Kiew in den Jahren 989 bis 996 erbaut, nach der von ihm 988 initiierten Christianisierung der Rus. Ihr eigentlicher Name war Mariä-Entschlafens-Kirche, doch im Volksmund hat sich der Name Zehntkirche durchgesetzt, weil Wladimir ein Zehnt seiner Einkünfte zum Bau und Unterhalt bereitstellte. Die Zehntkirche wurde im byzantinischen Stil mit Einbeziehung griechischer Baumeister gebaut. Die Kirche war reich mit Marmor und zahlreichen Fresken, Ikonen, Kreuzen und Amphoren verziert. Sie beherbergte als Reliquie die sterblichen Überreste von Clemens von Rom, der in Chersones auf der Krim getötet wurde. Außerdem wurden dort die Fürstin Olga, die Gemahlin Wladimirs Anna Porphyrogenneta sowie 1015 Wladimir selbst bestattet. In den Jahren 1169 und 1203 wurde die Zehntkirche von den Heeren der Fürsten Andrei Bogoljubski und Rurik Rostislawitsch geplündert, die Kiew in den Feudalkriegen jeweils eingenommen haben. 1230 wurde die Kirche durch ein Erdbeben ernsthaft beschädigt. Bei der Belagerung von Kiew durch die Mongolen im Jahr 1240 brach sie der Überlieferung nach unter dem Gewicht der vielen Menschen zusammen, die sie als letzte Zufluchtsstätte erklommen hatten. Möglich ist auch der Einsatz mauerbrechender Geräte durch die Mongolen. In den Jahren 1630 bis 1828 stand auf den Fundamenten der Zehntkirche eine kleinere hölzerne Kirche, die der Metropolit Petro Mohyla erbauen ließ. Zur Zeit der Russischen Kaiserreichs wurde an ihrer Stelle eine gleichnamige Kathedrale von Wassili Stassow im russisch-byzantinischen Stil erbaut. Sie stand von 1848 bis 1928, als sie von den Bolschewiki zerstört wurde. In der späteren Sowjetzeit wurden die ursprünglichen Fundamente der Zehntkirche erforscht und konserviert. Literatur Андрощук Ф. Десятинна церква: відома і невідома (укр.). — Київ: Laurus, 2021. Асеев Ю. С. Архитектура древнего Киева. — К.: Будівельник, 1982. — 160 с. — 50 000 экз. Каргер М. К. Древний Киев. Очерки по истории материальной культуры древнерусского города. — М.—Л.: Изд-во АН СССР, 1961. — Т. II. — 662 с. — 30 000 экз. Козюба В. К. Церква Богородиці Десятинна в Києві (короткий історичний нарис) (укр.) // Український історичний журнал. — 2014. — № 3. — С. 116—127. Козюба В. Десятинна церква — перший кам’яний храм Русі (укр.) // Археологія України за роки Незалежності. — Київ: Інститут археології НАН України, 2022. — С. 355—360. Михайлов К. А. Киевский языческий некрополь и церковь Богородицы Десятинная // Российская археология. — 2004. — № 1. — С. 35—45. Церква Богородицi Десятинна в Києвi. / Ред. П. Толочко. — К., 1996. (укр.) Weblinks
Église de la Dîme

L'église de la Dormition de la Vierge de Kiev, appelée communément église de la Dîme, est un ancien édifice religieux orthodoxe situé à Kiev en Ukraine. Première église en pierre dans le monde slave oriental (Russie, Ukraine et Biélorussie), elle avait pour cette raison une forte charge symbolique dans l'histoire de l'Ukraine. Histoire Peu après son baptême en 988, Vladimir Ier ordonne la construction d'une église en bois Saint-Basile (première église enregistrée de la Rus') et d'une cathédrale en bois Sainte-Sophie, qui est détruite par incendie en 1017. Des architectes grecs sont ensuite convoqués pour bâtir une église en pierre, et c'est en 996 qu'est achevée l'église de la Dormition de la Vierge. Les reliques - notamment celles de saint Clément de Rome et les objets liturgiques rapportés de Chersonèse par Vladimir y sont apportés, et le clergé grec y officie ; elle est appelée église de la Dîme (Dessiatinnaïa) à cause de l'impôt que lui octroyait Vladimir. Elle n'est consacrée qu'en 1039 par le métropolite de Kiev Theopemptus ; sans doute, entre 996 et 1039, plusieurs années ont-elles été nécessaires pour faire sécher les fresques et ajouter des galeries, puisque les recherches entreprises sur les fondations tendent à montrer que la construction se serait déroulée en 2 étapes. L'église servait de chapelle palatine ou de cathédrale. Elle servit aussi de sépulture royale : ainsi, par ordonnance de Vladimir, les restes de sa grand-mère Olga, première souveraine chrétienne de la Russie kiévienne, y sont inhumés. Vladimir et sa femme Anna Porphyrogénète, sœur de l'empereur byzantin Basile III, y sont également enterrés. En 1240, pendant le siège de Kiev, l'église est utilisée par les Kiévains comme dernier refuge alors que la ville était ravagée par les troupes mongoles de Batu Khan, mais elle finit par s'écrouler après avoir été incendiée. La cathédrale de la Transfiguration du Sauveur de Tchernigov (1036) aurait imité, dans son architecture, les dimensions originelles et l'aspect extérieur de l'église de la Dîme. Dans les années 1630, une église en bois Saint-Nicolas est érigée sur le site à l'initiative de Pierre Movilă. Entre 1828 et 1842, par ordre des autorités impériales russes, une nouvelle église de la Dîme est construite en pierre d'après les plans de Vassili Stassov, complètement différents du style original byzantin. En 1935, l'église est détruite par les autorités soviétiques ukrainiennes. Il n'en subsiste plus aujourd'hui que les fondations. Reconstruction Un plan controversé de reconstruction de l'église est actuellement en cours d'examen à Kiev. Notes et références Voir aussi Bibliographie Jannic Durand, « Les premiers édifices chrétiens de Kiev », Histoire de l'art, no 91 : Ukraine, 2023. (ISBN 9782909196374) Article connexe Pilier Sainte-Irène, vestige d'un autre monastère voisin disparu. Liens externes modèle en 3D de l'église de la dîme (1.33MB) Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe Portail de l’Ukraine
Омит (озеро)

Омит (або Омитське, Омито) — заплавне озеро в Вараському районі Рівненської області України. Належить до басейну річки Стохід. Опис Розташоване біля села Омит, на території Омитської сільської ради. Площа водного дзеркала становить 32 га (за іншими даними — 25 або 49,2 га), прибережна смуга 10,4 га. Взимку замерзає. Західний берез болотистий. В озеро впадає і витікає рукав річки Прип'ять. Популярне місце риболовлі. Флора В озері місцями утворює зарості вид комахоїдних рослин альдрованда пухирчаста (Aldrovanda vesiculosa). Фауна В озері трапляються одомашнена форма коропа, карась звичайний, щука звичайна. Галерея Примітки Література Омит або Омито // Цинкаловський О. Стара Волинь і Волинське Полісся. Краєзнавчий словник — від найдавніших часів до 1914 року. — Вінніпег : Накладом Товариства «Волинь», 1986. — Т. 2 : Л — Я. — С. 180. Посилання Зарічненське управління водного господарства. Архів оригіналу за 28 серпня 2018. Процитовано 3 березня 2019.