NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Будівля Харківського Земельного банку

Будівля Харківського Земельного банку — двоповерхова історична будівля, збудована у XIX столітті, розташована на майдані Конституції в центрі Харкова. Історія Двоповерхова будівля, рясно прикрашена деталями, збудована для Харківського Земельного банку у 1896—1898 роках. Архітектором будівлі був академік архітектури Олексій Миколайович Бекетов, тесть Олексія Алчевського — засновника банку. Будівля мала парове опалення, встановлене фірмою «Брати Кертінг», а також водяну систему. Неоренесансний фасад прикрашено пілястрами композитного, доричного та іонічного ордера, скульптурами, французьким рустом, медальйонами, великою кількістю барельєфів, карнизами, щитами з гербом міста, головами левів і людей, великими вікнами, вітражами з гербом міста та України, фронтоном, балюстрадою і балконами. У будинку збереглися бекетівскі інтер'єри: великий зал, прихожа та кабінети. Вони прикрашені атлантами, великою кількістю пілястр і барельєфів, балюстрадами, вітражами, медальйонами. Харківський Земельний банк було засновано 2 вересня 1871 року Олексієм Алчевським. Банк діяв на території Харківської, Катеринославської, Полтавської, Курської, Воронезької, Орловської, Ставропольської, Чорноморської та в частині Тобольської і Єнісейської губерній. Мав відділення в багатьох українських містах: Харків, Чугуїв, Полтава, Ялта, Суми, Сімферополь, Слов'янськ, Бахмут, Старобільськ, Маріуполь тощо. Банк займався видачею позик під залоги майна та землі на 60 % від вартості цього майна й не більше ніж на 66 років і 2 місяці. Ціна акцій банку в 1914 році становила 200 рублів. У 1920 році банк закрито через прихід у місто більшовицької влади. З 1928 року і по сьогоднішній день в будинку розташований Харківський автотранспортний фаховий коледж. Великий зал банку перетворено на зал для свят, інший — на спортзал, у колишніх приміщеннях банку знаходяться кабінети навчального закладу. Під час Другої світової війни будівля сильно постраждала. У 1948—1953 роках будівля була відновлена за проєктом архітекторів Г. В. Сіхарулідзе та О. Ю. Лейбфрейда. У 2003 році, перед парадним входом у будівлю, було встановлено дві скульптури левів. У березні 2022 року будівля постраждала від російських ракетних обстрілів. У будівлі було вибито вікна. Галерея Див. також Алчевський Олексій Кирилович Бекетов Олексій Миколайович Харківський автотранспортний фаховий коледж Примітки Посилання
Nadsłuczański Park Krajobrazowy

Nadsłuczański Park Krajobrazowy, nazywany też Szwajcarią Nadsłuczańską, obejmuje przełom rzeki Słucz, na zachodniej Ukrainie. Przełom ten znajdujący się na pograniczu Wyżyny Wołyńskiej i Polesia Wołyńskiego należy do nielicznych miejsc na Wołyniu, gdzie w naturalny sposób odsłaniają się skały tworzące wąwóz o stromych zboczach.
Ohuz

Ohuz (ukr. Огуз) – kurhan scytyjski z IV wieku p.n.e., położony koło miejscowości Niżni Sigorozi, w chersońskim obwodzie Ukrainy. Zaliczany jest do tzw. królewskich kurhanów scytyjskich, zawierających pochówki władców i członków ich rodzin. Wymiary Pod względem objętości kurhan ten jest największym kurhanem Europy Wschodniej. Jego pierwotna wysokość wynosiła 20 m, średnica – 130 m, a objętość całkowita – 117 000 m3. Dromos prowadzący do komory grobowej ma długość 36 m. Objętość podziemnych pomieszczeń grobowych wynosi 1750 m³. Konstrukcja Do jego budowy użyto materiałów miejscowych, jak i przywiezionych z dalszych okolic, w tym znad brzegu Dniepru (3000 m³ bloków wapiennych) i wybrzeża Morza Azowskiego (250 m³ trawy morskiej). Jego konstrukcja łączy w sobie cechy scytyjskie (rozbudowane podziemne pomieszczenia grobowe, pochówki koni, rów okrążający nasyp) i greckie (kamienna komora grobowa, długi dromos, drewniane sarkofagi). Centralną część kurhanu zajmuje kamienna komora grobowa będąca dziełem mistrzów greckich (bosporańskich). W swoich założeniach podobna jest do komór kurhanów bosporańskich, m.in. kurhanu Królewskiego, gdyż wyłożona wzajemnie na siebie zachodzącymi blokami kamiennymi, tworzącymi sklepienie pozorne. Znaleziska W grobowcu odnaleziono liczne egzemplarze złotej uprzęży i siodła z ozdobami całkowicie ze złota, bez dodatku innych metali, używanymi wyłącznie przez władców scytyjskich. Przypuszcza się, że kurhan mógł być miejscem pochówku jednego z synów scytyjskiego władcy Ateasa. Wykopaliska Wykopaliska w kurhanie były prowadzone na przełomie XIX i XX wieku oraz w latach osiemdziesiątych XX wieku. Bibliografia publikacje: Bołtrik J.W., Społeczna struktura Scytii IV wieku p.n.e. ... w: Chochorowski J. (red.), Kimmerowie, Scytowie, Sarmaci, Księgarnia Akademicka, Kraków 2004, s. 86-89, ISBN 83-7184-796-5. (ros.) strony WWW: Bołtrik J.W., Fialko J.J. – „Kurhan Ohuz i grobowce kurhanów bosporańskich IV wieku p.n.e.”. annals.xlegio.ru. [zarchiwizowane z tego adresu (2008-03-17)]. (ros.). Kurhan Ohuz na stronie władz rejonu niżnosirozoskiego (ros.) Kurhan Ohuz na stronie oddziału kultury i turystyki chersońskich władz obwodowych. uct.artkavun.kherson.ua. [zarchiwizowane z tego adresu (2015-01-21)]. (ukr.).
Огуз (курган)

Огу́з — скифский курган IV века до н. э. у посёлка Нижние Серогозы Херсонской области Украины. Общие сведения Самый крупный курган причерноморской степи. Создан в 330—310 годы до нашей эры. В разное время исследовался археологами Николаем Веселовским (1891-94 г.г.), Вадимом Ротом (1902 г.), Александром Лесковым (1972 г.) и Юрием Болтриком (1979-81 г.г.). По мнению некоторых исследователей, курган с большой вероятностью является местом захоронения потомка скифского царя Атея. Найденные в ходе исследований артефакты хранятся в скифских коллекциях Эрмитажа (Россия) и Национального музея драгоценностей Украины. Результаты раскопок В результате изучения кургана Огуз было установлено, что он содержал три могилы, ограбленные ещё в древности. Центральная из них представляла сложное сооружение — в большой яме был возведён каменный склеп боспорского типа, к которому вёл длинный (35 м) дромос, выдолбленный в материковой породе. Среди вещей, которые уцелели, найдены золотые скифские и серебряные фракийские украшения — уздечки, принадлежащие более чем 24 лошадям. Сохранились также детали катафалка, костяные аппликации саркофага, посуда, около шести тысяч золотых украшений. В том числе, серьга в виде сфинкса с негроидным лицом, пластинки с изображением персонажей античной мифологии — Афины, Аполлона, Геракла, Горгоны. Особенности захоронения Огуз по своему расположению и устройству занимает промежуточное положение между скифскими и боспорскими курганами. Это обосновывается, во-первых тем, что географически он из ряда скифских курганов-гигантов ближайший к Боспорскому царству, во-вторых, тем, что в нём присутствуют как элементы скифского погребального обряда (сложные подземелья, лошадиные могилы, кольцевой ров и т. п.), так и элементы боспорской погребальной традиции (каменный склеп, деревянные саркофаги). Примечания При написании этой статьи использовался материал статьи «Огуз» (автор Ю. В. Болтрик) из издания «Энциклопедия истории Украины», доступного по лицензии Creative Commons Attribution-Share Alike 3.0.
Parafia św. Anny w Barze

Parafia św. Anny w Barze – rzymskokatolicka parafia znajdująca się w diecezji kamienieckiej w dekanacie barskim. Liczy 3120 wiernych. Patronem parafii jest również św. Mikołaj. W kościele barskim stale odprawiane są msze w jęz. polskim. Historia Parafia utworzona w połowie XVI w. z fundacji królowej Bony Sforzy. W latach 1550–1557 zbudowano drewniany kościół pw. św. Mikołaja. Uległ on pożarowi w 1648. W 1721 powstał nowy, również drewniany kościół, który spłonął w 1806. W 1811 rozpoczęto budowę murowanej świątyni, którą konsekrował w 1826 biskup kamieniecki Franciszek Mackiewicz. W 1860 świątynię wyposażył książę Lubomirski. Na początku XX w. kościół został powiększony i otrzymał drugi tytuł - św. Anny. W latach 1933–1942 kościół był zamknięty przez komunistów. Jednak w latach późniejszych pozostawał jednym z nielicznych katolickich kościołów czynnych na Podolu. Po upadku ZSRR kościół został odremontowany. W ołtarzu głównym znajduje się łaskami słynący obraz Matki Bożej Barskiej. W Barze służą Benedyktynki Misjonarki. Zajmują one dawny klasztor karmelitów trzewiczkowych, w kościele którego została zainicjowana konfederacja barska. Bibliografia Niedziela: Święty Mikołaj w Barze na Ukrainie Kresy.pl: Czy Bar wróci do korzeni?
Pałac Beliny-Brzozowskiego w Odessie

Pałac Beliny-Brzozowskiego – neogotycki pałac w Odessie, znajduje się w pobliżu Bulwaru Nadmorskiego. Został wybudowany w XIX wieku przez Zenona Belinę-Brzozowskiego i miał mu służyć za siedzibę w mieście, przez które eksportował zboże ze swoich majątków w Sokołówce na terenie dawnego województwa bracławskiego. Pałac ma dwa piętra i był wzorowany na angielskich zamkach, a zaprojektował go Feliks Gąsiorowski. Na elewacji zbudowano wieloboczne baszty i smukłe wieżyczki z krenelażem. W pałacu tym właściciel gościł zaprzyjaźnionego z nim Juliusza Słowackiego. Budynek był też miejscem spotkań licznych miejscowych Polaków. Po Zenonie Izydorze pałac odziedziczył Jan Belina-Brzozowski. Do 1919 roku konsulem RP w Odessie był Zenon Karol Belina-Brzozowski. Przypisy Bibliografia Roman Aftanazy, Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej, woj. kijowskie, Tom 11, s. 394
Шахский дворец

Шахский дворец — здание в Одессе (Украина), на улице Гоголя, дом 2. Построенное в XIX веке в неоготическом стиле, является яркой достопримечательностью портового города. История Дворец построен в 1851—1852 годах для шляхтича Зенона Бржозовского. Как отмечали ещё современники, он словно служил неким противовесом Воронцовскому дворцу, лежавшему на противоположной стороне Военной балки (ныне Военный спуск). Бржозовские владели этим комплексом до 1910 года, а затем его владельцем стал граф Иосиф (Юзеф) Шенбек. В начале 70-х годов XIX века во дворце проживал Федор Алексеевич (Абрамович) Рафалович, глава знаменитого торгового дома «Федор Рафалович и К». С 1910 по 1920 год дворец арендовал шах Мухаммед Али, шахиншах Персии, благодаря которому дворец получил своё неофициальное название. В советское время дворец, служебные постройки и дворовые сооружения использовались различными государственными учреждениями. К концу XX века дворец пришёл в ветхое состояние. В 2000 году архитектурно-реставрационным бюро Архпроект-МДМ был разработан проект реставрации дворца. Реставрация продолжалась с 2000 по 2004 год. В начале XXI века в здании «Шахского дворца» расположился головной офис ОАО «Морской транспортный банк». Ссылки Шахский дворец, история Архивная копия от 21 октября 2011 на Wayback Machine Реставрация Шахского дворца (фото) (недоступная ссылка)
Палац Бжозовського

Палац Бжозовського (Шахський палац) — пам'ятка архітектури в Одесі. Палац розташований по вулиці Гоголя, 2. Споруджувався з 1851 по 1852 рік за проєктом польського архітектора Фелікса Ґонсьоровського. Історія Першим власником палацу був земляк архітектора — польський шляхтич Зенон Бжозовський. У 1880-ті комплекс будівель будинку Бжозовського був проданий новому власнику — Йосипу Шенбеку, а з 1909 по 1917 він належав перському шаху — Мохаммеду Алі, який утік в Одесу від революції в Ірані. Звідси й місцева назва — «Шахський палац». Зведений з каменю-черепашника і фанерований інкерманським каменем. Його стилістика — поєднання ранньої англійської готики і середньовічного французького зодчества. У плані будівля має форму літери «Г» і складається з двох корпусів: східного і північного, орієнтованого на захід. Східний корпус огороджений від вулиці металевою решіткою. Глуха брандмауерна стіна сусіднього будинку та корпусу самого палацу утворюють «Г»-подібний напівзамкнений двір. За час існування архітектурний вигляд будівлі не зазнав істотних змін, але в результаті ремонтів і внутрішніх перепланувань весь інтер'єр, окрім вестибюля та парадних сходів, було втрачено практично повністю: це мармурові каміни, паркетні підлоги і кахельні печі, столярні вироби ручної роботи. Через неправильний відвід було втрачено і зовнішній декор. Цьому сприяло те, що кам'яне облицювання стін тинькували цементним розчином. До числа втрат можна віднести і початкове мощення, і малі архітектурні форми. Головна будівля створена в стилі пізнього класицизму. Почесний двір (курдонер) облямований заокруглими галереями та металевим парканом. За палацом — невеликий пейзажний парк. До збережених паркових споруд належить Грот. У 2000 архітектурно-реставраційним бюро Архпроект-МДМ був розроблений проєкт реставрації палацу. Реставрація тривала з 2000 по 2004. Світлини Примітки Посилання Шахський палац або будинок Бржозовського Архпроект — МДМ[недоступне посилання з листопадаа 2019]
Palacio de Potocki (Sheptitski)

El palacio de Potocki (en ucraniano: Палац Потоцьких), también conocido como el palacio de Krystynopol (en ucraniano: Кристинопольський замок), es un edificio residencial construido en la primera parte del siglo XVIII en la ciudad de Sheptitski en el óblast de Leópolis, Ucrania.​ Historia La residencia barroca en la primera mitad del siglo XVIII para el voivoda Franciszek Salezy Potocki, diseñado por Pierre Ricaud de Tirregaille. Después de la primera partición de Polonia (1772), el palacio pasó a manos del Imperio Habsburgo y perdió su importancia y grandeza. El palacio pasó a ser propiedad de Katarzyna Kossakowska a finales de siglo. En 1856, después de un incendio, el palacio fue parcialmente reconstruido y luego se cambió la fachada, pero el palacio conservó sus características generales. El edificio fue devastado por las tropas rusas durante la Primera Guerra Mundial, quedó deshabitado y su renovación no se completó antes del estallido de la Segunda Guerra Mundial. El palacio sirvió como museo del ateísmo durante el período soviético. Tras la caída de la Unión Soviética, el palacio ha sido parcialmente renovado y se ha instalado allí un pequeño museo regional.​ Arquitectura El palacio se construyó en estilo barroco y se caracterizó por sus interiores excepcionalmente ricos. En el siglo XVIII se construyó alrededor del palacio un maravilloso jardín de estilo francés con numerosos canales, estanques y fuentes. Actualmente no queda rastro del parque; allí se han construido un estadio de fútbol, una escuela y otras instalaciones.​ Galería Referencias Enlaces externos
Pałac Potockich w Szeptyckim

Pałac Potockich w Szeptyckim – pałac w Szeptyckim powstał jako wspaniała barokowa rezydencja w pierwszej połowie XVIII wieku, według projektu Pierre’a Ricauda de Tirregaille'a i odznaczał się wyjątkowo bogatymi wnętrzami. Obiekt zdewastowany podczas I wojny światowej był niezamieszkany, a jego remont nie został ukończony przed wybuchem II wojny światowej. Pałac w Szeptyckim w okresie ZSRR pełnił funkcję muzeum ateizmu. W ostatnim czasie pałac częściowo odnowiono i umieszczono w nim małe muzeum regionalne. Wokół pałacu w XVIII w. założono wspaniały park w stylu włosko-francuskim z licznymi kanałami, stawami i fontannami. Obecnie po parku nie ma już śladu, na jego terenie zbudowano stadion piłkarski, szkołę i inne obiekty. Przypisy Bibliografia Krzysztof Bzowski, Artur Grossman, Aleksander Strojny, Ukraina zachodnia. Tam szum Prutu, Czeremoszu..., wyd. II, Wydawnictwo Bezdroża, Kraków, 2005, s. 147, ISBN 83-921981-6-6 Linki zewnętrzne Archiwalne widoki pałacu w bibliotece Polona
Piaseczno (jezioro na Ukrainie)

Jezioro Piaseczno (ukr. Пісочне озеро) – jezioro krasowe położone na Polesiu Wołyńskim, w grupie Jezior Szackich w obwodzie wołyńskim na Ukrainie. W dwudziestoleciu międzywojennym teren, na którym położone jest jezioro, wchodził w skład Polski i znajdował się w powiecie lubomelskim należącym do województwa wołyńskiego. Obecnie jezioro Piaseczno wchodzi w skład Szackiego Parku Narodowego. Na brzegach jeziora porasta m.in. rdestnica, strzałka wodna oraz trzcina pospolita. Najpowszechniejsze ryby to: karaś, leszcz, lin, okoń, szczupak i węgorz oraz wprowadzony sztucznie amur biały. Zobacz też Jeziora Szackie
Пісочне озеро (Шацька селищна громада)

Пісочне озеро — озеро карстового походження, розташоване на північний схід від села Мельники Ковельського району Волинської області. Належить до групи Шацьких озер, що у межиріччі річок Прип'ять й Західного Бугу на території Шацького національного природного парку Волинського Полісся. Загальний опис Береги озера піщані, низькі. Улоговина округлої форми. Дно піщане. Довжина озера — 2 км, ширина — 1,9 км, площа 1,38 км², пересічна глибина — близько 7 м, максимальна — понад 16 м. Живиться поверхневими та підземними водами. Взимку вода замерзає. Прозорість води у Пісочному озері найбільша серед групи Шацьких озер. В озері водяться лящ, карась, щука, короп тощо; акліматизують окремі види риб, зокрема, фореле-окуня. Гідрохімія Хімічний склад води Пісочного озера: мінералізація води не висока — близько 130 мг/дм³ (менша ніж у озера Світязь) (тип води — гідрокарбонатно-кальцієва); рН води — 7,7 (слабколужна); вода добре насичена киснем — 10,9 мг/дм³, незначний вміст сполук азоту (зокрема, нітратів), заліза. Хімічний склад води: середня концентрація основних іонів та мінералізація, мг/дм³ Хімічний склад води: середнє значення рН, концентрація кисню, мінеральних сполук азоту та заліза, мг/дм³: У Пісочному озері відзначається досить висока якість води, оскільки поряд немає значних джерел забруднення, а статус Національного природного парку сприяє охороні вод. Біологічно-географічний стаціонар На березі озера розташована біостанція, відома як біологічно-географічний стаціонар Львівського національного університету імені Івана Франка. 2010 року на цій біостанції проходила XVII Теріологічна школа-семінар (20-25 вересня 2010 року). Відпочинок й туризм Пісочне озеро — місце лікування, відпочинку й туризму. На березі озера розташовано санаторій «Лісова пісня» — на 400 місць (в першу чергу — кардіологічний профіль). Відпочивальників приймають також у приватному секторі біля санаторію та у селі Мельники. Галерея Примітки Посилання Пісочне озеро на сайті poezdnik.kiev.ua
Palast Ukrajina

Der Palast Ukrajina (Offiziell: Nationaler Palast der Künste Ukrajina, ukrainisch Національний палац мистецтв «Україна»/Nazionalnyj palaz mysteztw Ukrajina) in Kiew ist eine der größten Konzerthallen der Ukraine und einer der wichtigsten Veranstaltungsorte für Ereignisse von nationaler Ebene sowie für politische, kulturelle und internationale Veranstaltungen. Lage Der Palast Ukrajina liegt südlich des Kiewer Zentrums im Rajon Petschersk in der Tscherwonoarmijska-Straße (Червоноармійська вулиця) Nr. 103 nahe dem U-Bahnhof Palast Ukrajina der Kiewer Metro. Geschichte Das 1970 erbaute und am 17. April 1970 zu Ehren des 100. Geburtstages von Wladimir Lenin eröffnete Gebäude sollte in erster Linie Parteitagen und Veranstaltungen der Kommunistischen Partei der Ukraine und in zweiter Linie als Konzertsaal dienen. Am 22. April 1998 erhielt der Palast Ukrajina den Status National Palast. Gebäude Das trapezförmige Monumentalgebäude enthält mehr als 300 Räume unterschiedlicher Größe und Funktionalität. Seine Maße betragen 50 m × 80 m × 90 m sowie eine Höhe von 28 m bei einem Volumen von 152.000 m³. Der Hauptkonzertsaal mit 3714 Sitzplätzen ist 54 m lang und 48 m breit. Das äußere Erscheinungsbild des 1996 umgebauten Gebäudes ist charakteristisch für die schlichte und zweckmäßige sowjetische Architektur seiner Zeit, wogegen an der Innenausstattung nicht gespart wurde. Das Interieur und die Ausstattung der Lobby und der künstlerischen Räume stammen von der Architektin Irma Karakis. Verwendung Wichtige Großveranstaltungen im Palast Ukrajina waren beispielsweise am 2. Dezember 2011 die Endrundenauslosung für die Fußball-Europameisterschaft im Jahr 2012 und der Junior Eurovision Song Contest 2013, der hier am 30. November 2013 stattfand. Siehe auch Liste beschädigter und zerstörter Kulturstätten in der Ukraine infolge des russischen Angriffskrieges seit 2022 Weblinks Offizielle Webseite des Palast Ukrajina (englisch) Einzelnachweise
Palace "Ukraine"

The National Palace of Arts Ukraina (Ukrainian: Національний палац мистецтв «Україна», romanized: Natsionalnyi palats mystetstv «Ukraina») or Palace Ukraina (Палац «Україна») is one of the main theatre venues for official events along with Palace of Sports in Kyiv, Ukraine. The venue is a state company administered by the State Directory of Affairs. The main concert hall has a capacity of 3,714 people. History It was opened in April 1970 as the biggest center of culture and arts. The building was primarily intended to serve as a venue for party congresses and events of the Communist Party of Ukraine, and secondarily as a concert hall. To construct it, Shelest the then party secretary of the Communist Party of Ukraine desguised the construction, in documents sent to Moscow, as only a concert hall. Reason for this was that the Palace had similar dimensions in scale as the Kremlin Palace of Congresses and would most likely not be approved. The building was designed by a group of architects P. Zhylytskyi, I. Vayner, under the directorship of the project's author the distinguished architect of Ukrainian SSR Yevheniya Marynchenko. All of the architects were awarded Shevchenko National Prize (1971) for its design and construction. The building is trapezoidal, twenty-eight meters tall and consists of over 300 rooms. The exterior of the building, which was remodeled in 1996, is characteristic of the sober and functional Soviet architecture of its time. The interiors and equipment of the lobby as well as artistic rooms of the palace "Ukraine" are designed by the architect I. Karakis. Although it was finally built on a former market square on Krasnoarmeyskaya street (present vul. Velyka Vasylkivska), it was originally suggested to be built in the place of St. Michael's Golden-Domed Monastery. On 22 April 1998, the Palace Ukraina received the status of National Palace. Director of the building until 2010 was Mykola Mozhovyy. On 31 December 2022, during the Russian invasion of Ukraine, the palace was damaged after a Russian rocket fell nearby. Major events The first major event was the 42nd Miss Europe 1997 pageant, held on 6 September 1997. Usually taking place in the Verkhovna Rada building, on 30 November 1999 the venue hosted the presidential inauguration of the newly elected president of Ukraine Leonid Kuchma. Lana Del Rey, Christina Aguilera, Enrique Iglesias, Luciano Pavarotti and Sofia Rotaru are some of the artists that have performed there. The arena hosted the 11th Junior Eurovision Song Contest 2013, and also hosted the Kiev Major Dota 2 eSports tournament in April 2017. References Bibliography Yunakov, Oleg (2016). Architect Joseph Karakis (in Russian). Almaz. ISBN 978-1-68082-000-3. External links Official website (in Ukrainian) History of the building at official website (in Ukrainian) Information about the palace at the State Management of Affairs website
Palacio Nacional de las Artes de Ucrania

El Palacio Nacional de las Artes "Ukraina" (en ucraniano: Національний палац мистецтв "Україна") o Palacio "Ukraina" (Palacio de Ucrania) es uno de los recintos principales para los actos oficiales junto con el Palacio de los deportes de Kiev, Ucrania. Tiene capacidad para 3.702 personas.​ El 30 de noviembre de 2013 albergó la XI edición del Festival de la Canción de Eurovisión Junior​ y albergará el Dota Major de Kiev en abril de 2017.​[actualizar] Enlaces externos Sitio oficial (en ucraniano) Referencias
Palais « Ukraine »

Palais « Ukraine » (en ukrainien : Палац «Україна») est une des salles principale de concerts (avec le Palais des Sports) à Kiev (la capitale de l'Ukraine). Elle est aussi utilisée pour des congrès. Histoire Bien qu'elle a été construite finalement sur une ancienne place du marché dans la rue Krasnoarmeyskaya, il était prévu quelle soit construite sur la place du Monastère Saint-Michel-au-Dôme-d'Or. Christina Aguilera, Sofia Rotaru, Luciano Pavarotti et Enrique Iglesias sont quelques-uns des artistes qui ont joué dans la salle. Notes et références Liens externes Site officiel (uk) Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la musique Portail des arts du spectacle Portail de l’Ukraine