NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Synagoga w Szarogrodzie

Synagoga w Szarogrodzie – murowana bożnica w Szarogrodzie, którą wzniesiono, w zależności od źródeł, w 1589 roku lub później. Przetrwała II wojnę światową, po czym została przystosowana do komercyjnych potrzeb. Historia Historia Żydów w Szarogrodzie sięga końca XVI wieku, gdy niedługo po założeniu miasta fundator Jan Zamoyski zezwolił na wybudowanie synagogi o cechach obronnych. Według części ukraińskich naukowców, bożnicę wybudowano w 1589 roku, co czyniłoby ją jedną z najstarszych synagog regionu. Według innych budynek powstał później, do czego przychylają się Maria i Kazimierz Piechotkowie, którzy podają początek XVII wieku jako prawdopodobny czas powstania sali głównej. Podczas tureckiej okupacji Szarogrodu synagogę zamieniono na meczet. Możliwe, że bożnica zawdzięcza przetrwanie II wojny światowej temu, iż Szarogród leżał na terenie Transnistrii, którą zarządzała Rumunia, a nie bezpośrednio Niemcy. Po wojnie, w pewnym momencie budynek wykorzystano dla potrzeb wytwórni win owocowych, przebudowując babińce, ingerując nieco w attykę i likwidując wystrój wnętrza. Budynek został wpisany do rejestru zabytków Ukrainy. Architektura Manierystyczna synagoga jest murowanym budynkiem o grubych murach zwieńczonych attyką, z salą główną na planie kwadratu. Wnętrze sali głównej oświetlają wysoko umieszczone, półkoliście przesklepione okna, umieszczone po trzy w ścianach bocznych i dwa – z oculusem pomiędzy nimi – w ścianie zachodniej. Przed XX-wieczną przebudową do sali przylegało od zachodu dwukondygnacyjne przęsło, które mieściło sień i kilka pomieszczeń, zaś od południa i północy babińce. Sala główna o układzie dziewięciopolowym, tj. rozdzielona czterem filarami na dziewięć pól. Słupy o pseudotoskańskich kapitelach otaczają środkowe pole, które zwieńczone było małą kopułą wbudowaną w więźbę dachu, zaś pozostałe pola przekryto sklepieniami kolebkowymi. Aron ha-kodesz składał się przed wojną z czterech kondygnacji; jego nadstawa sięgała oculusa. Wolnostojąca, kamienna bima, którą usunięto w XX w., posiadała podium o barokowym obrysie i drewnianą balustradę. Kamienne schody prowadzące przed wojną na dach, które znajdują się w północnej części murów sali głównej, zostały zamurowane. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Widok bimy synagogi w Szarogrodzie, fot. Szymon Rakowski, 1917, Instytut Sztuki Polskiej Akademii Nauk
Синагога (Шаргород)

Синагога в Шаргороде — историческая синагога, расположенная в городе Шаргород Винницкой области, Украины. Построенная в XVI веке, она является одной из старейших и наиболее значимых оборонных синагог на территории Восточной Европы. Здание признано памятником архитектуры национального значения. История Синагога была построена в 1589 году, вскоре после того, как Шаргород получил статус местечка. Её возвели как часть системы городских укреплений, что было характерно для еврейских общин того времени, которые часто принимали на себя часть оборонных обязанностей города. Каменные стены синагоги имели толщину до 2 метров, а на крыше был оборудован патрульный обход и бойницы, что позволяло использовать её в качестве крепости во время нападений. В 1595 году синагога выдержала осаду и нападение казаков под предводительством Северина Наливайко. В 1672–1699 годах во время турецкого владычества на Подолье здание было превращено в мечеть. После возвращения территории под контроль Речи Посполитой и затем Российской империи синагога вновь стала центром еврейской общины. В 1930-х годах синагога была закрыта советской властью, а её здание передали под цех сокоморсового завода. Заводское оборудование оставалось внутри в течение многих десятилетий, что нанесло зданию значительный ущерб. Архитектура Шаргородская синагога является выдающимся примером оборонной архитектуры. Её внешний вид напоминает крепость или замок. Здание имеет толстые стены и массивный вид, характерный для фортификационных сооружений. Архитектурный стиль сочетает в себе элементы готики и ренессанса. Внутреннее пространство было разделено на главный зал и пристройки, а над главным входом располагалась женская галерея. Современное состояние и реставрация В конце XX века здание синагоги было возвращено еврейской общине. Долгое время оно находилось в аварийном состоянии из-за разрушительного воздействия времени и использования в качестве завода. Начиная с 2017-2018 годов, потомки шаргородских евреев и международные еврейские организации начали масштабную кампанию по сбору средств и реставрации синагоги. Были проведены работы по вывозу заводского оборудования, укреплению стен и ремонту крыши. См. также Шаргород История евреев на Украине Ссылки Электронная еврейская энциклопедия. Статья "Шаргород" Синагога в Шаргороде — статья на сайте "Замки и Крепости Украины" Статья о реставрации на сайте "STMEGI" История синагоги в Шаргороде
Blauer See (Kiew)

Der Blaue See (ukrainisch Синє озеро Synje Osero, russisch Синее озеро Sineie Osero) ist ein See in der ukrainischen Hauptstadt Kiew. Geographie Der See mit einer Oberfläche von etwa 15 Hektar (1982) liegt im Nordwesten der Stadt im Stadtrajon Podil auf der Wasserscheide von Dnepr und Irpin. Er speist sich aus Grund- und Oberflächenwasser und hat eine Länge von 700 m sowie eine Breite von 200 m. Fauna Im See kommen folgende 12 Fischarten vor: Hecht, Rotauge, Rotfeder, Moderlieschen, Bitterling, Karausche, Giebel, Karpfen, Bachschmerle, Flussbarsch, Steinbeißer und Flussgrundel. Einzelnachweise
Синее (озеро, Киев)

Синее (укр. Синє) — бессточное озеро на северо-западной окраине Киева, западнее массива Виноградарь. С севера к озеру примыкает Пуща-Водицкий лес. Озеро расположено на водоразделе рек Днепр и Ирпень. Питается грунтовыми водами и атмосферными осадками. Площадь озера в настоящее время составляет 2,8 га, в прошлом была значительно больше (так, в справочнике «Киев» 1982 года издания указано 15 га). По данным 2001—2002 гг., в озере водится 12 видов рыб (щука, окунь, карась, плотва, краснопёрка, верховка, щиповка и др.). В 1980-х годах возле озера построен Синеозёрный массив. Примечания Литература Синее // Киев : энциклопедический справочник / под ред. А. В. Кудрицкого. — Киев : Главная редакция Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — С. 504.
Синє озеро (Виноградар)

Синє озеро — безстічне озеро на південній околиці Пуща-Водицького лісу, на західній околиці житлового масиву Виноградар. Найбільше з вододільних озер Києва. Станом на 2001-2002 роки в озері мешкало 12 видів риб серед яких були плітка, карась звичайний та сріблястий, короп, окунь, щука Висихання та відновлення озера Останні 40 років поступово рівень води в озері падав і вже станом на осінь 2023 року Синє озеро остаточно висохло. У 2023 році озеро отримало фінансування з Київського міського фонду охорони навколишнього середовища для проведення ряду заходів, розчищення та благоустрій водойми. З березня 2024 проведено заповнення технічною водою за сприянням "КиївВодоканал". За проєктом буде розчищено дно водойми задля відкриття природних джерел для поповнення водного ресурсу. В результаті вжитих заходів буде відновлено оригінальну площу озера та покращено його стан, забезпечуючи стале наповнення водойми. У вересні 2024 року почалися роботи з відновлення озера. Під час першого етапу відновлення розчистили обидві частини озера та дві з'єднувальні протоки, укріпили одну з них. Розташування Озеро розташоване на плоскій рівнині між долинами річок Дніпро та Ірпінь. Основні параметри До висихання озеро мало такі параметри:довжина — 700 м, ширина — до 200 м, площа — близько 15 га. Станом на початок 2025 року точні параметри озера невідомі, бо озеро поступово наповнюється. Очікуваний час наповнення становить не менше 2 років. Примітки Література Київ. Енциклопедичний довідник.
Ситове

Си́тове — заплавне озеро в лівій заплаві річки Дніпро в межах Черкаського району Черкаської області України. Озеро розташоване на західній околиці села Келеберда, між селом та озером Криве. Має стік до Дніпра через звивисту протоку завдовжки 3 км. Водойма має овальну форму, простягаючись з північного заходу на південний схід. Довжина становить 720 м, а ширина коливається від 150 до 200 м. На озері знаходяться багато мілин, які в період паводків на Дніпрі затоплюються. Влітку озеро часто заростає очеретом. Глибина коливається від 0,5 до 1,0 м. Озеро використовується для риболовлі.
Ситівка

Ситівка — колишнє село в Україні, в Овруцькому районі Житомирської області. Підпорядковувалося Переїздівській сільській раді. Географія Через колишнє село протікає річка Ситівка. Історія У 1906 році в селі мешкало 111 осіб, налічувалось 16 дворових господарств. У 1923—54 роках — адміністративний центр колишньої Ситівської сільської ради Овруцького району. Також до села було приєднано хутір Язвино, як віддалену частину села. Населення у 1981 році — 70 осіб (у 1989 році — 25 осіб). 23 липня 1991 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР…», село віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третя зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Після аварії на Чорнобильській АЕС село не було повністю відселено, однак воно зазнало радіаційного забруднення та було віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (третьої зони). Після аварії населення почало скорочуватися. Мешканці села переселилися в межах Житомирської області (Попільнянський, Андрушівський, Баранівський райони) Зняте з обліку 15 квітня 1995 року через відсутність постійного населення. Примітки Посилання Постанова Житомирської обласної ради про зняття села з обліку[недоступне посилання з травня 2019]
Skala-Podilska Castle

The Skala-Podilska Castle (Ukrainian: Скала-Подільський замок, romanized: Skala-Podil'skyi zamok) it is located Skala-Podilska of the Ternopil Oblast, above a ravine of the Zbruch River, on a rocky promontory accessible only from the south. An architectural monument of national importance. History The castle was erected in the 14th century by the family of the Prince Koriatowiczów. Then, after 1515, it was significantly expanded by Stanislaw Lanckoroński of Brzezie (1465–1535) of Zadora coat of arms, starosta of Kamieniec, later Sandomierz voivode at the behest of King Sigismund I the Old. The Lanckoronski family owned the castle until 1706. Then the owners were the Tarłows. All that remains of the castle, which occupied the entire promontory, is a massive 16th-century tower, standing at the base of the promontory. Palace The ruins of the two-story Tarłow palace, which divided the castle courtyard into two parts: the larger southern part and the smaller northern part, where the remains of the oldest part of the castle are located. In 1914. The Gołuchowskis built a new one-story palace on a different site. References Bibliography (in Ukrainian) Бойко В., Парацій В., Скала-Подільський замок // Ternopil Encyclopedic Dictionary: in 4 v. / editorial board: H. Yavorskyi and other, Ternopil: "Zbruch", 2008, V. 3: П—Я, S. 271. — ISBN 978-966-528-279-2. Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., zespół red. A. Strojny, K. Bzowski, A. Grossman. Kraków: Wyd. Bezdroża, 2005, s. 283. ISBN 83-921981-6-6. External links "Skała". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 10. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1889. p. 642—643.
Zamek w Skale Podolskiej

Zamek w Skale Podolskiej – znajduje się ponad jarem Zbrucza, na skalnym cyplu dostępnym tylko od strony południowej. Historia Zamek został wzniesiony w XIV w. przez ród książąt Koriatowiczów. Następnie po 1515 r. został znacznie rozbudowany przez Stanisława z Brzezia Lanckorońskiego (1465–1535) herbu Zadora, starostę kamienieckiego, później wojewodę sandomierskiego na polecenie króla Zygmunta Starego. W rodzie Lanckorońskich zamek znajdował się do 1706 roku. Potem właścicielami byli Tarłowie. Z zamku, który zajmował cały cypel pozostała tylko potężna baszta z XVI w., stojąca u nasady cypla. Pałac Ruiny dwukondygnacyjnego pałacu Tarłów, które przedzieliły dziedziniec zamkowy na dwie części: większą południową i mniejszą północną, gdzie znajdują się pozostałości najstarszej części zamku. W 1914 r. Gołuchowscy wybudowali nowy parterowy pałac w innym miejscu. Przypisy Bibliografia Ukraina zachodnia: tam szum Prutu, Czeremoszu..., zespół red. A. Strojny, K. Bzowski, A. Grossman. Kraków: Wyd. Bezdroża, 2005, s. 283. ISBN 83-921981-6-6. Archiwalne widoki zamku w bibliotece Polona
Сквер по вулиці В. Чорновола

Сквер по вулиці Чорновола — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Тернополі. Історія Закладений у місті Тернополі 1967 року на місці розвалених будинків, у тому числі на місці колишньої міської ратуші на розі нинішніх бульвару Тараса Шевченка і вулиці В'ячеслава Чорновола. Рішенням виконкому Тернопільської обласної ради № 131 від 14 березня 1977 скверу надано статус об'єкта природно-заповідного фонду із назвою «Червоноармійський сквер». Перейменований на «Сквер по вулиці В. Чорновола» рішенням № 2009 п'ятого скликання 52 сесії Тернопільської обласної ради від 15 жовтня 2015 року. Перебуває у віданні Тернопільської міської ради. Площа — 0,50 га. Флора У сквері зростають дерева-екзоти — багрянець японський, горіх маньчжурський, тюльпанове дерево, яблуня Нєдзвецького, клен кулястий, береза повисла (звичайна) плакучої форми, гіркокаштан кінський (звичайний), клен сріблястий; із чагарників — глід колючий рожевої форми, барбарис звичайний темно-пурпурової форми, бирючина, жасмин звичайний і широколистий, бузок звичайний і угорський, спірея Бумольда і Вангутта, верба розмаринолиста. Водограй У північно-східній частині скверу від вул. Миколая Коперника діє фонтан «Кульбаба», споруджений на початку 1980-х років, реконструйований у 2008 — додано 4 гейзери (інша назва «Інь та Янь»). Пам'ятник О. Пушкіну Пам'ятники О. Пушкіну встановлений у 1959 році. Виготовлений з оргскла скульпторами М. Вронським, О. Олійником, О. Скобликовим. Був демонтований 9 квітня 2022 року. Пам'ятний знак 15 червня 2016 року біля пам'ятника Олександрові Пушкіну висадили дерево на честь Віктора Стефановича і встановили пам'ятний знак. Світлини Примітки Джерела П'ятківський І. Сквер на вулиці В'ячеслава Чорновола // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 276. — ISBN 978-966-528-279-2. Посилання Реєстр природно-заповідного фонду Тернопільської міської ради[недоступне посилання з травня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Сквер імені Тараса Шевченка (Хмельницький)

Сквер імені Тараса Шевченка — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення в Україні. Сквер, розташований у центрі міста Хмельницького між вулицями Проскурівською, Володимирською, Героїв Майдану та Грушевського. У парку розташований пам'ятник Тарасові Шевченку, фонтани, дитячий майданчик, туалет. Історія місця, де розташований сквер Протягом XV—XVIII століть місцевість, де нині розкинувся сквер, була околицею Плоскирова. Тут височів невеликий дубовий гай, а навколо простягався луг, який місцеве населення використовувало як місце випасу домашньої худоби. За генеральним планом забудови Проскурова 1824 року, на місці, де розташовувався гай, мала розташуватися «велика торгова площа». Частину дубів для цього спиляли, по периметру площі побудували крамниці та склади, а в центрі залишили місце для торгівлі з возів. Площа отримала назву «Хлібна» і стала основним місцем проведення торгів і ярмарків у Проскурові. Торги проходили щотижня по п'ятницях і неділях, одноденні ярмарки — 14 разів на рік, так званий «річний ярмарок» проводився з 5 по 12 червня. У ці дні Хлібна площа та прилеглі вулиці були напрочуд жвавими: до міста для торгівлі приїжджали поміщики, купці, ремісники, селяни. Також працювали численні атракціони, виступали бродячі актори, іноді приїжджав цирк або зоопарк. Приймали відвідувачів і численні харчевні. З часом Проскурів розростався, і Хлібна площа стала занадто малою для проведення ярмарків. У 1888 році міська влада ухвалила рішення перенести головну торгову площу ближче до вокзалу — на пустир, де нині розташована міська лікарня. Хлібну площу віддали для розквартирування підрозділів 46-го Дніпровського піхотного полку. Торгові крамниці і склади було переобладнано під казарми, а ярмаркову площу пристосували під плац. Саме на цьому плацу під час служби у Проскурові марширував майбутній російський письменник Олександр Купрін. Видова та вікова структура насаджень скверу Станом на 2008 рік у сквері було обліковано 506 дерев 24 видів та 620 чагарників 20 видів. Основу насадження становлять листяні рослини (хвойних лише 20 %). Найбільше поширені: гіркокаштан звичайний, ясен звичайний, липа дрібнолиста, береза бородавчата, клен гостролистий та явір. Найбільш поширені дерева у віці 61-89 років, але є і рослини, яким по 100—120 років. У травні 2013 року навколо пам'ятника Шевченку за кошти благодійників було висаджено алею із 26 сакур, кожна з яких отримала власне ім'я. Галерея Примітки Джерела Дудин Р. Видова та вікова структура насаджень скверу імені Т. Г. Шевченка у Хмельницькому / Р. Б. Дудин // Науковий вісник НЛТУ України. — 2008. — вип. 18.6. — С. 35-38. Єсюнін С. Прогулянка Проскуровом: історичні нариси / Сергій Єсюнін. — Хмельницький: Мельник А. А., 2008. — 168 с. Холод В. «Якщо не вкрадуть, то зацвітуть». У сквері імені Тараса Шевченка висадили алею сакур // Є-Поділля. — 2013. — № 21. — С.8.
Сквер имени Шевченко (Тернополь)

Сквер имени Тараса Шевченко (до 2015 года — сквер имени Карла Маркса) — парк в Тернополе, Украина. Памятник садово-паркового искусства. Расположение Расположен на бульваре Тараса Шевченко. Соединяет Театральную площадь с улицей Русской. История Сквер заложен 1957 год в регулярном стиле на месте разрушенных домов. Решением исполкома Тернопольского областного совета № 131 от 14 марта 1977 года скверу был предоставлен статус объекта природно-заповедного фонда с названием «Сквер Карла Маркса». Переименован в «Сквер имени Шевченко» решением № 2009 года пятого созыва 52 сессии Тернопольского областного совета от 15 октября 2015 года. Находится в ведении Тернопольского городского совета. В октябре 2016 года в сквере высадили новые экзотические деревья — краснолистный клён и катальпу. Описание Занимает территорию 1 га. Размещение на газонах декоративной группы придают скверу ландшафтный стиль. Здесь посажены 15 видов деревьев, среди которых 2 дерева тиса ягодного возрастом более 50 лет, также каштан конский, липа обыкновенная, ель обыкновенная;высажены ясень плакучий, бундук канадский, туя западная, яблоня-райка, бархат амурский, форзиция, снежноягодник и другие; на газонах растут сирень венгерская, жасмин обыкновенный, спирея Вангутта. Памятники На территории сквера находятся: Монумент Независимости. Памятник Соломии Крушельницкой. скульптурная композиция «Случайная встреча». Тернопольские часы. бронзовый макет бывшего приходского костёла Матери Божьей Неустанной Помощи. Галерея Примечания Источники Пятковский И. Сквер им. Шевченко // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я.— С. 275. — ISBN 978-966-528-279-2. Ссылки Парк имени Шевченко в Тернополе (укр.).
Сквер імені Шевченка (Тернопіль)

Сквер імені Шевченка — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення у місті Тернополі. Розташування Розташований на бульварі Тараса Шевченка. З'єднує Театральний майдан із вулицею Руською. Історія Сквер закладений 1957 в регулярному стилі на місці зруйнованих будинків. Рішенням виконкому Тернопільської обласної ради № 131 від 14 березня 1977 надано статус об'єкта природно-заповідного фонду з назвою «Сквер К. Маркса». Перейменований на «Сквер ім. Шевченка» рішенням № 2009 п'ятого скликання 52 сесії Тернопільської обласної ради від 15 жовтня 2015 року. Перебуває у віданні Тернопільської міської ради. У жовтні 2016 року у сквері висадили нові екзотичні дерева — червонолистий клен та катальпу. Характеристика Площа — 1 га. Розміщення на газонах декоративної групи надають скверові ландшафтного стилю. Зростає 15 видів дерев, серед яких 2 екзотичні дерева тису ягідного віком понад 50 років, також гіркокаштан кінський, липа звичайна, ялина звичайна та срібляста колючої форми; висаджені екзоти — ясен плакучий, бундук канадський, туя західна, яблуня-райка, бархат амурський, форзиція, сніжноягідник та інші; на газонах зростають бузок угорський, жасмин звичайний, спірея Вангутта. Пам'ятники Монумент Незалежності Пам'ятник Соломії Крушельницькій скульптурна композиція Випадкова зустріч Тернопільський годинник бронзовий макет зруйнованого парафіяльного костелу Матері Божої Неустанної Помочі Світлини Примітки Джерела П'ятківський І. Сквер ім. Т. Г. Шевченка // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 275. — ISBN 978-966-528-279-2. Реєстр природно-заповідного фонду Тернопільської міської ради[недоступне посилання з травня 2019] // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.
Склади Браницьких

Склади Браницьких — пам'ятка виробничої архітектури кінця XVIII століття в місті Біла Церква. Сучасна адреса — Олександрійський бульвар, 48 (також відома під номером 62, який належить і іншій будівлі). Історія Склади були збудовані на замовлення Францішека Браницького в 1788 році. У той час вони називались «Владельческим экономическим магазином» чи «хлібним складом», у якому зберігався резервний запас зерна на випадок неврожаю. У магазин засипалось селянське і поміщицьке збіжжя. Після скасування кріпацтва син Францішека Браницького Владислав вирішив продати магазин під казарми VI саперного батальйону, який прославився в ході оборони Севастополя під час Кримської війни і був розквартирований у Білій Церкві. Військові інженери склали проєкт під назвою «Приспособление магазина под помещение двух сапёрных рот с прикомандированием к ним учеников батальона школы 60 человек от двух других рот, — всего 300 человек». Проєкт пройшов усі інстанції і 16 квітня 1869 року був затверджений російським військовим інженером генералом Тотлебеном. Згідно з проєктом склади повністю перебудовувались, не враховуючи архітектурних цінностей. З невідомих причин проєкт не був реалізований, завдяки чому будівля збереглась до наших днів майже в незмінному вигляді. Лише в 1927 році з метою пристосування її під елеваторне господарство дослідно-селекційної станції вона була дещо реконструйована. Нині пам'ятка закрита з боку магістралі житловими будинками, що ускладнює її огляд. Опис Прямокутна в плані споруда, понад 100 м у довжину, заввишки в два поверхи, покрита вальмовим дахом. Внутрішній простір розділений у подовжньому напрямі спареними опорами на три відсіки. На торцях влаштовано входи в будівлю, відмічені двоколонним портиком тосканського ордера. Посередині подовжньої сторони — в'їзд, підкреслений чотирьохколонним портиком того ж ордера. Рідко розставлені вікна прорізають гладкі стіни. По поздовжній осі будівлі в інтер'єрі розміщувались два ряди дерев'яних колон із консолями, що тримали плоскі перекриття. Строгість і стриманість архітектурного стилю відповідають цільовому призначенню — створенню виробничої, утилітарної будівлі. Поруч із будівлею складів розташована будівля-заїзд, зведена на початку XIX століття (ймовірно, для тимчасового поселення робітників). Вона побудована з саману, має один поверх та підвал і прямокутна в плані. Є пам'яткою архітектури місцевого значення. Суттєво спотворена власниками (обкладена білою цеглою, перероблено дах). Галерея Примітки Джерела Срібняк М. Л., Федотов В. М. Біла Церква. Історико-архітектурний нарис. — К.: Будівельник, 1966 — С. 22 Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. — Т. 1. — К.: Будівельник, 1983 — С. 128 Памятники истории и культуры Украинской ССР. Каталог-справочник. — К.: Наукова думка, 1987 — С. 234 Біла Церква. Шлях крізь віки. — Біла Церква: Буква, 1994 — С. 313—314 Федотов В. М. Біла Церква: нотатки архітектора міста. — Біла Церква, 1998 — С. 24