NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Турецька футбольна федерація

Турецька футбольна федерація або Турецька футбольна асоціація (тур. Türkiye Futbol Federasyonu, чи TFF) — організація, що здійснює контроль та управління футболом у Туреччині. Заснована 23 квітня 1923 року і організовує національну збірну Туреччини та чемпіонат Туреччини з футболу. Федерація вступила до ФІФА у 1923 та до УЄФА у 1962 році. Кубок Туреччини У сезоні 1980–1981 років Кубок Туреччини змінив ім'я на Кубок Федерації (тур. Federasyon Kupasi). Зараз відомий як Зіраат Банк кубок Туреччини. Нагороди ТФФ щорічно нагороджує відповідними трофеями переможців Кубку Туреччини, чемпіонів Суперліги, професійних ліг 1, 2, 3, Регіональної Аматорської ліги та провінційних аматорських ліг. Заявки Туреччина декілька раз подавала заявки на проведення чемпіонату Європи з футболу, але невдало: у 2004 році Туреччина разом з Грецією подавали заявку на проведення Євро 2008 та пізніше вже сама на проведення Євро 2012. Але обидва рази невдало. Також Туреччина не отримала можливість проводити Євро 2016. Туреччина проводила в себе фінали Ліги Чемпіонів УЄФА у 2005 році та Фінал Кубка УЄФА 2009 у Стамбулі. Туреччина та Італія окремо подавали заявки на проведення у своїх країнах Євро-2032, але 28 липня 2023 УЄФА офіційно оголосила про те, що футбольні асоціації обох країн подали запит на об'єднання їхніх заявок в одну. Спонсори Деякі спонсори Турецької федерації футболу: Примітки Посилання Офіційний сайт
Queli

Q'ueli (Georgian: ყუელი) or Q'uelis-tsikhe (ყუელისციხე, "fortress of Q'ueli") was a medieval Georgian fortress atop the homonymous mountain of the Arsiani Range (Yalnızçam Dağları), now within the boundaries of Turkey, where it is known as Kol Kalesi or Kuvel Kalesi. Its Georgian name is alternatively transliterated as Qveli, Kveli, K'veli, Qvelis-ts'ikhe or Qvelis-c'ixe. First appearing in the early 10th-century Georgian sources, Q'ueli was one of the principal fortifications of the province of Samtskhe until being conquered by the Ottoman Empire in the 16th century. The name Q'ueli/Q'uelis-tsikhe literally translates from Georgian as "a cheese fortress", which was a source of the Greek equivalent Tyrokastron (Τυρόχαστρον)—the name by which the fortress is mentioned in Constantine VII Porphyrogennetos's De Administrando Imperio. History The fortress of Q'ueli, now largely in ruins, lies at the village of Kolköy in the present-day district of Posof, northeastern Turkey, close to the border with Georgia. It is first mentioned in the early 10th-century Georgian hagiographic text Passion of Gobron by Stepane Mtbevari as the site of resistance to the invading army of the Azerbaijani emir Yusuf Ibn Abi'l-Saj—Abu l'K'asim of the Georgian accounts—in 914. According to this source, Q'ueli fell after a 28-day siege and the Georgian commanding officer Gobron, a devoted Christian, was put to death for having refused to convert to Islam. By the 920s, Q'ueli had emerged as a chief fortress of Javakheti, a Georgian duchy which is mentioned in Constantine Porphyrogennetos's De Ceremoniis as Kouel (Κουελ), so named after the fortress itself. In this passage, Constantine refers to the "archon of Kouel", which, according to Professor Cyril Toumanoff, might have been the Georgian Bagratid prince David. Q'ueli is elsewhere referred to by Constantine by its Greek equivalent of Tyrokastron and later appears in possession of David's expansionist cousin, Gurgen II of Tao. Gurgen then gave Q'ueli and Adjara to his father-in-law Ashot Kiskasi in exchange of Klarjeti and, subsequently, deprived him even of these. After Gurgen's death in 941, Q'ueli passed to his cousins and, eventually, was inherited, along with other Bagratid holdings, by Bagrat III, who went on to become the first king of a unified Georgia in 1008. Due to its strategic location, Q'ueli was a scene of several military conflicts throughout its history. In the 1040s, Q'ueli fell under control of the rebellious Georgian warlord Liparit, who was eventually dispossessed of it by King Bagrat IV of Georgia in 1059. The fortress was then apparently given in possession to Murvan Jaq'eli, who appears as the eristavi (duke) of Q'ueli in the 1060s. In 1065 it was passed by the Seljuqid sultan Alp-Arslan during his Georgian campaigns. In 1080, the Turks led by amir Ahmad, probably of the Mamlān dynasty, surprised and defeated King George II of Georgia at Q'ueli. In the 16th century, Q'ueli, along with much of southwest Georgia, fell under the Ottoman sway and lost its past importance. References
Квели (крепость)

Квели (груз. ყუელი) или Квелис-Цихе (груз. ყუელისციხე) — средневековая грузинская крепость, расположенная на вершине одноимённой горы Арсианского хребта (тур. Yalnızçam Dağları) и ныне относящаяся к территории Турции, где она известна как Кол-Калеси или Кувель-Калеси. Впервые упомянутая в грузинских источниках начала X века, крепость Квели служила одним из главных укреплений в области Самцхе, пока не была завоёвана Османской империей в XVI веке. Название Квелис-Цихе буквально переводится с грузинского языка как «сырная крепость», будучи производным от среднегреческого слова Тирокастрон (ср.-греч. Τυρόκαστρον), имеющего то же определение и упомянутого в качестве обозначения этой крепости в книге Константина VII Багрянородного «Об управлении империей». История Крепость Квели, ныне почти полностью разрушенная, располагается в деревне Колкёй, в нынешнем Пософском районе, на северо-востоке Турции, недалеко от границы с Грузией. Впервые она упоминается в грузинском агиографическом тексте начала X века «Мученичество св. Гоброна, которого казнили в крепости Квели» Стефана Мтбевари как центр сопротивления вторгшейся армии азербайджанского эмира Юсуфа ибн Абу-с-Саджа (Абу-ль-Касима в грузинских хрониках) в 914 году. Согласно этому источнику, Квели пал после 28-дневной осады, а лидер оборонявшихся грузин Гоброн, будучи верным христианином, был казнён за отказ принять ислам. К 920-м годам Квели превратилась в главную крепость Джавахетии, грузинского княжества, упоминаемого в труде «О церемониях» Константина VII Багрянородного как Квел (ср.-греч. Κουελ), то есть называвшегося так по одноимённой крепости. В этом отрывке автор ссылается на «архонта Квела», который, по мнению историка Кирилла Туманова, мог быть царём Картвелов Давидом II. В другом месте Квели упоминается Константином VII Багрянородным под её греческим названием Тирокастрон, а ещё в качестве владения родственника Давида II, Гургена II Великого. Потом Гурген II отдал Квели и Аджарию своему тестю Ашоту Кискаси в обмен на Кларджети, но впоследствии вернул их себе. После смерти Гургена II в 941 году крепость Квели перешла во владение к его двоюродным братьям и, в конечном итоге, был унаследована вместе с другими владениями Багратионов Багратом III, который стал первым царём объединённой Грузии в 1008 году. Из-за своего стратегического расположения крепость Квели служила эпицентром ряда военных конфликтов на протяжении всей своей истории. В 1040-х годах Квели перешла под контроль мятежного грузинского военачальника Липарита IV, который в итоге был побеждён грузинским царём Багратом IV в 1059 году. Затем крепость, по-видимому, была передана во владение Мурвану Джакели, который упоминается как эристави Квели в 1060-х годах. В 1065 году она оказалась на пути сельджукского султана Алп-Арслана во время его грузинского похода. В 1080 году турки во главе с эмиром Ахмадом, вероятно, из династии Мамланов, застали врасплох и разгромили силы грузинского царя Георгия II при Квели. В XVI веке крепость, как и большая часть юго-западной Грузии, попала под власть османов и потеряла своё былое значение. Примечания
Redoubt Commonwealth War Graves Commission Cemetery

Redoubt Cemetery is a Commonwealth War Graves Commission (CWGC) cemetery containing the remains of allied troops who died during the Battle of Gallipoli in Turkey. It is located near Krithia on the Gallipoli Peninsula. The cemetery is named after the Redoubt Line, a chain of strongpoints built by the Ottoman forces across the southern end of the peninsula during the battles for Krithia. The cemetery was started by the 2nd Australian Infantry Brigade in May 1915 and continued to be used throughout the campaign until the evacuation in January 1916. After the war many graves were moved into it from the surrounding area and it was consequently enlarged to its current 2,037 graves. The cemetery also contains an oak tree planted by the parents of Second Lieutenant Eric Duckworth in 1922; he had been killed on 7 August 1915 but his body was never found. This memorial is unique in the peninsula as the only private memorial located within a CWGC cemetery. References Digger History External links Redoubt Commonwealth War Graves Commission Cemetery at Find a Grave
Redoubt katonai temető

A Redoubt katonai temető (Redoubt Cemetery) első világháborús nemzetközösségi sírkert a Gallipoli-félszigeten. Története A szövetséges csapatok 1915. április 25-26-án szálltak partra a Gallipoli-félszigeten azzal a céllal, hogy kikényszerítsék Törökország kilépését a háborúból, az új front megnyitásával pedig tehermentesítsék a nyugati frontot és utánpótlási utat nyissanak Oroszország felé. A temető erődök (redoubt) láncról kapta a nevét, amelyet a törökök építettek a félsziget déli végén. A sírkertet a 2. Ausztrál Gyalogdandár kezdte használni 1915 májusában. A fegyvernyugvás után a temetőt kibővítették, és számos halott földi maradványait szállították át oda kisebb harctéri sírkertekből. A temetőben nyugvók közül 1393-at nem sikerült azonosítani. Az ismertek közül 614 brit, 15 ausztrál, hét új-zélandi, egy pedig indiai volt. Jegyzetek Források ↑ WW1 Cemeteries: Walker’s Ridge Cemetery. WW1 Cemeteries.com. Hozzáférés: 2022. szeptember 25.. ↑ WW1 Cemeteries 1: Redoubt Cemetery. WW1 Cemeteries.com. Hozzáférés: 2022. október 20..
Retio

Retio o Reteo (en griego; Ῥοίτειον) era una antigua ciudad de la Tróade. Fue habitada por colonos de Astipalea, que desde allí colonizaron un lugar junto al río Simois al que llamaron Polio y que posteriormente se llamó Polisma, que fue pronto destruida por no estar fortificada.​ Es citada por Heródoto, al relatar que el ejército persa bajo el mando de Jerjes, en su marcha a la expedición contra Grecia del año 480 a. C., dejó a la izquierda el territorio de Reteo, Ofrineo y Dárdano, antes de llegar a Abidos.​ Reteo fue tomada el año 424 a. C. por exiliados de Lesbos y mercenarios del Peloponeso. Posteriormente la devolvieron a cambio de un pago de 2000 estateros focenses.​ Según Tito Livio, durante la guerra entre los romanos y Antíoco III, Reteo, al igual que las ciudades de Eleunte y Dárdano, enviaron embajadores para poner sus ciudades bajo la protección de Roma.​ Las ciudades de Retio y Gergita se unieron en sinecismo con Ilión a consecuencia de la paz de Apamea del año 188 a. C.​ Sin embargo la ciudad siguió existiendo puesto que es mencionada por Plinio el Viejo que la ubica en un lugar llamado costas Reteas junto a Dárdano y Arisbe, a una distancia de setenta estadios de Dárdano.​ Estrabón, por su parte, sitúa la ciudad en una colina cerca de la costa donde se encontraban, según la tradición, la tumba y el santuario de Áyax, así como una estatua. Ubica Retio a sesenta estadios de Sigeo, cerca del río Simois.​ Se conservan monedas de plata acuñadas por Retio que se han fechado hacia 350-300 a. C. donde figura la inscripción «ΡΟΙΤΕΙ».​ Referencias
Baños romanos (Ankara)

Las termas de Caracalla fueron unas antiguas termas romanas situadas en la ciudad de Ankyra, Galacia, Asia Menor, actualmente Ankara, capital de Turquía.​ Historia Conocidas como las termas de Caracalla, las termas fueron construidas durante el reinado del emperador Caracalla en los años 211-217. El responsable de la construcción fue Tiberio Julio Justo Juniano. El edificio del balneario parece haber permanecido en uso durante unos quinientos años hasta principios del período bizantino.​​ Edificio El balneario fue construido sobre una colina baja al noroeste del Templo de Augusto y Roma. Más tarde, cerca de ella había una antigua puerta de la ciudad turca que conducía a Çankir, pero ya no existe. El balneario era grande y constaba de dos partes, la palestra en la parte este y el edificio del balneario en la parte occidental.​ El tamaño de la palaestra era de unos 80 × 80 metros y estaba rodeado en los cuatro lados por columnatas de 32 columnas. Sus columnas representaban el estilo corintio y tenían seis metros de altura. Había dibujos en el arquitrabe de las columnas. La entrada al edificio del balneario se hacía a través de la columnata del lado este, y se cree que allí había estatuas. Detrás de las columnatas en los lados norte y sur había dos habitaciones en cada uno, que podrían haber sido salas de estudio o salas de biblioteca. Hoy en día, la zona de los palaistros funciona como un museo al aire libre, que exhibe partes decorativas de edificios de las épocas romana y bizantina y dibujos encontrados en la ciudad.​ El tamaño del edificio del balneario real era de aproximadamente 80 × 130 metros. Tenía una sala de entrenamiento y un apodyterium en su frente, y un frigidarium con piscina. Tenían un tepidarium con una piscina de agua caliente, además de un caldarium y varias habitaciones más. Del edificio se conservan principalmente los cimientos y los restos de las columnas de ladrillo redondo de los hipocaustos. Las ruinas han sido restauradas.​ Referencias Galería de imágenes
Rimske terme, Ankara

Rimske terme v Ankari so ruševine starodavnega rimskega kopališkega kompleksa v Ankari v Turčiji, ki so jih odkrili med izkopavanji, izvedenimi v letih 1937–1944, in so bile nato odprte za javnost kot muzej na prostem. Zgodovina Terme so nahajajo na planoti, tradicionalno znani kot Çankırı Kapı, ki se dviga 2,5 metra nad zahodno stranjo Çankırı Caddesi, približno 400 metrov od središča starega okrožja Ulus v Ankari in je bila identificirana kot höyük (gomila) z rimskim, pomešanim z bizantinskim in seldžuškim materialom na vrhu in frigijskim naselbinskim materialom ob vznožju. Starodavno mesto Ancyra (sodobna Ankara) je stalo na križišču med Vzhodom in Zahodom, v rimskem obdobju pa je strateška lega mesta privedla do njegovega vzpona kot glavnega mesta province Galatija. Vzhodno od te planote je tekla cesta iz mestnega svetega območja, območja Avgustovega in Rimskega templja, katere del, obdan s stebri iz sivožilnega marmorja s korintskimi kapiteli iz drugega ali tretjega stoletja, je bil odkrit med gradnjo Çankırı Caddesi, med razvojem Ankare v novo turško prestolnico v 1930-ih. Terme je v 3. stoletju zgradil rimski cesar Karakala (vladal 198–217), ki je v Rimu zgradil tudi Karakalove terme v čast Asklepiju, bogu medicine. Terme so bile v uporabi do 8. stoletja, ko jih je uničil požar, tako da so ostale le ruševine kleti in prvega nadstropja. Sosednji höyük (gomila) je leta 1937 izkopal prof. dr. Remzi Oğuz Arık in razkril frigijske in rimske ostanke. Generalni direktor muzejev Hamit Z. Koşay in terenski direktor Necati Dolunay sta vodila nadaljnja izkopavanja, ki jih je financiralo Türk Tarih Kurumu (Turško zgodovinsko društvo), pri katerih so terme razkrili v letih 1938–1939 in jih v celoti razkrili v letih 1940–1943. Arhitekt izkopavanj Mahmut Akok je pred začetkom obnove kopališč raziskal in narisal rekonstruiran načrt. Prof. dr. Arık je lahko gradnjo kopališč datiral v obdobje vladavine Karakale na podlagi kovancev, najdenih med izkopavanji, kar podpirajo sodobni napisi, medtem ko nadaljnji kovanci kažejo, da so bila kopališča neprekinjeno v uporabi približno 500 let in so bila občasno popravljena. Razporeditev Vstop na lokacijo je mogoč skozi blagajno na ulici Çankırı Caddesi, ki se odpira na staro palestro (igrišče za rokoborbo), ki jo je obdajal portik s 128 marmornimi stebri (32 na vsaki strani), ki so danes porušeni in so dom razstave nagrobnikov, oltarjev in drugih napisov iz rimskega, bizantinskega in poznega helenističnega obdobja. Za palestro so apoditerij (garderoba) in trije deli term: kaldarij (vroča kopel), tepidarij (topla kopel) in frigidarij (hladna kopel), razporejene v tipični zasnovi. Nenavadno velike dimenzije tepidarija in kaldarija so posledica priljubljenosti teh toplejših območij med mrzlimi zimami v mestu. Najbolj izstopajoča ohranjena značilnost so opečni stebri, ki so podpirali tla in okoli katerih je krožil zrak, segret v podzemnih pečeh, za ogrevanje prostorov zgoraj. Ostanki stebričaste ceste so vidni severno od palestre. Galerija Sklici Zunanje povezave The Remnants of Roman Ancyra, Bilkent University Department of Archaeology Ankara Römisches Bad
Afşar-Talsperre

Die Afşar-Talsperre (türkisch Afşar Barajı) liegt am Alaşehir Çayı, einem linken Nebenfluss des Gediz, 13 km südöstlich der Stadt Alaşehir in der westtürkischen Provinz Manisa. Die Talsperre wurde in den Jahren 1973–1977 zur Bewässerung und zum Hochwasserschutz errichtet. Der Erdschüttdamm hat eine Höhe von 43,5 m über Talsohle und besitzt ein Volumen von 3,5 Mio. m³. Der zugehörige Stausee bedeckt bei Normalstau eine Fläche von 5,7 km² und verfügt über einen Speicherraum von 72 Mio. m³. Die Talsperre dient der Bewässerung einer Fläche von 13.500 ha. Einzelnachweise
Barrage d'Afşar

Le barrage d'Afşar (en turc Afşar barajı) est un barrage en Turquie. Sources (en) www.dsi.gov.tr/tricold/afsar.htm Site de l'agence gouvernementale turque des travaux hydrauliques Notes et références Portail de la Turquie Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
Diga di Afşar

La diga d'Afşar è una diga della Turchia. È una diga di terra, costruita per l'irrigazione. Si trova nella provincia di Manisa. Fonti (EN) Sito dell'agenzia turca delle opere idrauliche, su www2.dsi.gov.tr. URL consultato l'8 agosto 2011 (archiviato dall'url originale il 20 agosto 2008).
Derbent-Talsperre

Die Derbent-Talsperre (türkisch Derbent Barajı) befindet sich 15 km südlich von Bafra in der nordtürkischen Provinz Samsun am Unterlauf des Kızılırmak. Die Derbent-Talsperre wurde in den Jahren 1984–1990 von der staatlichen Wasserbehörde DSİ erbaut. Sie dient der Energieerzeugung und der Bewässerung. Sie ist die unterste einer Reihe von Talsperren am Kızılırmak und liegt etwa 35 km von dessen Mündung ins Schwarze Meer entfernt. Flussaufwärts befindet sich die Altınkaya-Talsperre. Das Absperrbauwerk der Talsperre ist ein Steinschüttdamm mit einem Lehmkern. Der Staudamm hat eine Höhe von 29 m und besitzt ein Volumen von 2,5 Mio. m³. Die Kronenlänge beträgt 517 m. Der 16 km lange Stausee bedeckt eine Fläche von 16,5 km² und besitzt ein Speichervolumen von 213 Mio. m³. Die Talsperre ist für die Bewässerung einer Fläche von 47.750 ha ausgelegt. Das Wasserkraftwerk der Derbent-Talsperre verfügt über eine installierte Leistung von 58 Megawatt (2 × 26 MW und 1 × 6,3 MW). Die durchschnittliche Jahresenergieerzeugung liegt bei 257 GWh. Das Kraftwerk wird heute vom staatlichen Energiekonzern Elektrik Üretim A.Ş. (EÜAŞ) betrieben. Der Stausee wird auch zur Fischzucht benutzt. Siehe auch Liste von Wasserkraftwerken in der Türkei Liste von Talsperren der Welt (Türkei) Einzelnachweise
Barrage de Derbent

Le barrage de Derbent est un barrage en Turquie. Sources (en) www.dsi.gov.tr/tricold/derbent.htm Site de l'agence gouvernementale turque des travaux hydrauliques Portail des énergies renouvelables Portail de la Turquie Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
Diga di Derbent

La diga di Derbent è una diga della Turchia. Si trova nella provincia di Samsun. Fonti (EN) Sito dell'agenzia turca delle opere idrauliche, su www2.dsi.gov.tr. URL consultato l'8 agosto 2011 (archiviato dall'url originale il 20 agosto 2008). Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su diga di Derbent
Гребля Дербент

Гребля Дербент (тур. Derbent Barajı) - кам'яно-накидна гребля з глиняним ядром та ГЕС на річці Кизил-Ірмак на південь від Бафри, провінція Самсун, Туреччина. Побудована у 1984-1990 роках. Провідною метою будівництва цієї греблі було виробництво електроенергії, іригація (зрошення площі 47.750 га) та промислове рибальство. Є найнижчою сходинкою каскаду ГЕС на річці Кизил-Ірмак і знаходиться приблизно в 35 км від впадіння Кизил-Ірмак в Чорне море. Гребля має заввишки 29 м, завдовжки 517 м та об'єм 2,5 млн м³. Водосховище має 16 км завдовжки, площу - 16,5 км², об'єм - 213 млн м³. ГЕС має встановлену потужність 58 МВт (2 × 26 МВт та 1 × 6,3 МВт). Середнє річне вироблення енергії становить 257 млн кВт·год Примітки Ресурси Інтернету Devlet Su İşleri Genel Müdürlüğü Derbent Barajı Sayfası
Sabancı Performing Arts Center

Sabancı Performing Arts Center (Turkish: Sabancı Üniversitesi Gösteri Merkezi) is the performing arts center and conference hall of Sabancı University in Tuzla district of Istanbul, Turkey. The late Sakıp Sabancı, Honorary Chairman of the Trustees of Sabancı University, had announced the opening of the Sabancı University Performing Arts Center, of which the official inauguration took place on Sunday, 6 June 2005, with a personally written letter of invitation, three days before he died. The center began offering its performance series in April 2005. Sabancı University Performing Arts Center aims to contribute to the rich cultural life of Istanbul, particularly to the city's Anatolian coast, and provide cultural and artistic services to the university's students and staff, as well as to all art appreciators in the region. The center's goal is to organize activities through which art appreciators of all ages and walks of life can interact with the arts, as well as to become a prestigious performing arts center renowned for the quality of its performing national and international artists and groups. The auditorium has a seating capacity of 912. References Sabancı Performing Arts Center website
Sabancı-Universität

Die Sabancı-Universität (türkisch Sabancı Üniversitesi, englisch Sabancı University) ist eine private Universität mit mehr als 4000 Studenten und 388 Fakultätsangehörigen (2015), die 1996 von der türkischen Industriellenfamilie Sabancı in Istanbul gegründet wurde. Den Studienbetrieb nahm sie allerdings erst 1999 auf. Damit ist die Universität eine der 193 Universitäten in der Türkei (Stand: 2015), von denen etwa die Hälfte privat finanziert wird. Die Gründung privater Universitäten ist in der Türkei seit 1984 erlaubt. Lehrsprache ist Englisch. 2015 nahm sie laut Times Higher Education World University Rankings den 182. Platz ein, 2023 landete sie in der Gruppe mit den Plätzen 401–500. 2015 nahm die britische Hochschul-Wochenzeitschrift drei Universitäten aus der Türkei, deren Gründung nicht mehr als 50 Jahre zurückliegt, in die Liste der besten 100 Universitäten auf. Aus der Türkei kam die Sabancı-Universität auf Platz 13, die Bilkent-Universität auf Platz 28 und die Koç-Universität auf Platz 51. Direktor ist der Physiker und Chemiker Nihat Berker. Es bestehen die beiden Fakultäten für Ingenieurwesen und Naturwissenschaften (Engineering and Natural Sciences, FENS) und Künste und Sozialwissenschaften (Arts and Social Sciences, FASS), dazu die Sabancı School of Management. Zudem besteht seit 2011 das Sabancı University Nanotechnology Research and Application Center (SUNUM). Das Information Center, eine Art erweiterter Universitätsbibliothek, wurde durch osmanische Architektur inspiriert und birgt mehr als 300.000 Druckwerke. Weblinks Website der Universität (türk., engl.) Research Data Base, seit September 2007 Anmerkungen
Саладжак

Саладжак (на турски: Salacak) е квартал в район Юскюдар на Истанбул, Турция. Намира се на азиатския бряг на Босфора, на юг от историческия център на „Юскюдар“. Думата salacak означава „пейка за измиване на труп“, но се съобщава, че името идва от sala, което означава „село“ (език не е уточнен) с турската наставка -cık, „малък“. Най-известната забележителност в квартала е Моминската кула (Kız Kulesi), разположена точно на брега на Саладжак в Босфора. Източници