NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Quiosco de los Azulejos

El Quiosco de Azulejos es un pabellón situado dentro de los muros exteriores del palacio de Topkapi y data de 1472, como se muestra en la inscripción de azulejos sobre la entrada principal.​ ​ Fue construido por el sultán otomano Mehmed II como palacio de recreo o quiosco. Está situado en la parte más exterior del palacio, junto al parque Gülhane. También se le llamó Kiosco Glaseado (Sırça Köşk). Fue utilizado como Museo Imperial entre 1875 y 1891. En 1953, se abrió al público como Museo de Arte Turco e Islámico, y posteriormente se incorporó al Museo Arqueológico de Estambul, albergando el Museo de Arte Islámico. El pabellón contiene numerosos ejemplos de azulejos de İznik y cerámica selyúcida. Arquitectura El edificio tiene planta de cruz griega y dos plantas, aunque al estar situado sobre una rampa, desde la entrada principal solo es visible una de las plantas. Los ladrillos vidriados del exterior muestran una influencia de Asia Central, especialmente de la mezquita Bibi-Khanym en Samarcanda. La planta cuadrada y axial representa los cuatro ángulos del mundo y simboliza, en términos arquitectónicos, la autoridad universal y la soberanía del sultán. Como no hay influencia bizantina, el edificio se atribuye a un arquitecto persa desconocido. El ladrillo con marco de piedra y los pilares poligonales de la fachada son típicos de Persia. Una puerta enrejada conduce al sótano. Dos tramos de escaleras por encima de esta puerta conducen a una terraza cubierta con columnas. Este pórtico fue reconstruido en el siglo XVIII. La gran puerta del medio, rodeada por un arco de azulejos verdes, conduce al vestíbulo y luego a un patio con una elevada cúpula. Los tres aposentos reales están situados detrás, siendo el aposento central de forma absidal. Estos apartamentos tienen vistas al parque y al Bósforo. La red de bóvedas de crucería sugiere una arquitectura neogótica, pero en realidad añade peso a la estructura en lugar de sostenerla. Los azulejos azules y blancos de la pared están dispuestos en hexágonos y triángulos al estilo de Bursa. Algunas muestran patrones delicados de flores, hojas, nubes u otras formas abstractas. El yeso blanco es de estilo persa. En ambas alas del patio abovedado hay eyvans, huecos abovedados abiertos en un lado. Galería Horario El museo está cerrado los lunes. El horario de apertura es de 9:00 a 17:00 horas. Referencias Literatura Señor Banister Fletcher. Una historia de la arquitectura. Boston: Butterworths, 1987. ISBN 0-408-01587-X. NA200. F63 1987. discusión p611 Juan Julio Norwich, ed. Gran Arquitectura del Mundo. Nueva York: Random House, 1975. ISBN 0-394-49887-9. NA200. G76. discusión, foto de fachada, p140. Juan D. Hoag. Arquitectura islámica. Nueva York: Harry N. Abrams, 1977. ISBN 0-8109-1010-1. LC 76-41805. NA380. H58. dibujo del plano, fig427, p324. Goodwin, 1971.
Kiosque carrelé

Le Kiosque carrelé ou Pavillon émaillé (en turc : Çinili Köşk) est un manoir datant de 1472, situé dans l'enceinte extérieure du palais de Topkapi. C'est l'un des plus anciens édifices d'architecture civile ottomane d'Istanbul. Il a été construit par le sultan ottoman Mehmed II comme palais d'été ou manoir. Il tire son nom des carreaux de céramique qui ornent sa façade. Bien que l'architecte exact ne soit pas connu, certaines sources affirment qu'il a été construit par l'architecte Atik Sinan. On l'appelle également Pavillon de Verre ou Palais de Verre. En 2025, après plus de trois ans de fermeture, il n'est plus accessible au public, pour restauration, jusqu'à une date indéterminée. Musée Il servit de Museum-i Hümayun (Musée Impérial) entre 1875 et 1891. Il a été ouvert au public en 1953 sous le nom de Musée des Arts turcs et islamiques. Plus tard, il fut intégré au musée archéologique d'Istanbul dont il est l'une des composantes (Musée du Pavillon émaillé). Des carreaux de faience d'Iznik et des échantillons de céramique des périodes seldjoukide et ottomane sont exposés dans le musée. Notes et références Gülru Necipoglu. Le palais de Topkapi aux 15e et 16e siècles – Architecture, cérémonie et pouvoir. 2007. (ISBN 975-08-1155-0) Fanny Davis. Palais de Topkapi à Istanbul. 1970. pG. 266-267. ASIN B000NP64Z2 Liens externes TR Gouvernorat d'Istanbul (Grand Istanbul) / Page promotionnelle du Pavillon carrelé Seyriistanbul.com - Musée du pavillon carrelé MUSÉE DU PAVILLON CARRELÉ 14 mars 2013, Musées archéologiques d'Istanbul, consulté le 3 mars 2013 Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Empire ottoman Portail d'Istanbul
Chiosco piastrellato

Il Chiosco piastrellato (in turco Çinili köşk) è un padiglione situato all'interno delle mura esterne del palazzo di Topkapı e risale al 1472 come indicato sull'iscrizione delle piastrelle sopra l'ingresso principale. Fu costruito dal sultano ottomano Mehmed II come palazzo di piacere o chiosco. Si trova nelle parti più esterne del palazzo, accanto al parco di Gülhane. Era anche chiamato chiosco smaltato (Sırça Köşk). Fu utilizzato come Museo Imperiale (in turco ottomano: Müze-i Hümayun, in turco: İmparatorluk Müzesi) tra il 1875 e il 1891. Nel 1953, fu aperto al pubblico come museo di arte turca e islamica, e fu poi incorporato nei Musei Archeologici di Istanbul, ospitando il Museo di Arte Islamica. Il padiglione contiene molti esempi di ceramica di İznik e selgiuchide. Descrizione L'edificio ha una pianta a croce greca e due piani di altezza, anche se, poiché l'edificio si trova a cavallo di un declivio, solo un piano è visibile dall'ingresso principale. I mattoni smaltati esterni mostrano un'influenza centroasiatica, in particolare dalla moschea di Bibi-Khanym di Samarcanda. La pianta quadrata e assiale rappresenta i quattro angoli del mondo e simboleggia, in termini architettonici, l'autorità universale e la sovranità del sultano. Non essendoci alcuna influenza bizantina, l'edificio è attribuito ad un architetto persiano sconosciuto. Il mattone con cornice in pietra e i pilastri poligonali della facciata sono tipici della Persia. Un cancello di griglia conduce al seminterrato. Due rampe di scale sopra questo cancello portano ad una terrazza colonnata coperta. Questo portico è stato ricostruito nel XVIII secolo. La grande porta al centro, circondata da un arco verde piastrellato, conduce al vestibolo e poi ad una corte a cupola. I tre appartamenti reali sono situati dietro, con l'appartamento di mezzo in forma absidale. Questi appartamenti si affacciano sul parco fino al Bosforo. Le piastrelle bianche e blu sul muro sono disposte in esagoni e triangoli alla maniera di Bursa. Alcune mostrano delicati motivi di fiori, foglie, nuvole o altre forme astratte. L'intonaco bianco è alla maniera persiana. Su entrambe le ali della corte a cupola ci sono gli eyvan, nicchie a volta aperte su un lato. Note Bibliografia (EN) Banister Fletcher e John Musgrove, Sir Banister Fletcher's A history of architecture, Butterworths, 1987, p. 611, ISBN 0-408-01587-X, OCLC 15018940. (EN) John Julius Norwich, Great architecture of the world, I ed., Random House, 1975, p. 140, ISBN 0-394-49887-9, OCLC 8139409. (EN) John D. Hoag, Islamic architecture, H.N. Abrams, 1977, p. 324, ISBN 0-8109-1010-1, OCLC 2439447. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Chiosco Piastrellato Collegamenti esterni Istanbul Çinili köşk, su pbase.com. Chinli Kiosk, su greatbuildings.com.
Pavilhão Azulejado

O Pavilhão Azulejado (em turco: Çinili Köşk, "pavilhão dos mosaicos") é um pavilhão otomano situado na área limítrofe do Palácio de Topkapı, no bairro de Eminönü, distrito de Fatih, Istambul, Turquia. Foi construído em 1473 pelo sultão Maomé II, o Conquistador como espaço de lazer nos jardins do palácio imperial, que em grande parte correspondem atualmente ao Parque Gülhane. No passado foi também conhecido como Quiosque de Vidro (em turco: Sırça Köşk). Atualmente aloja um museu de arte islâmica e turca que integra o complexo dos Museus Arqueológicos de Istambul. O edifício tem uma planta em forma de cruz grega e dois pisos, embora devido ao declive do terreno apenas um dos pisos é visível na fachada principal. O exterior está coberto de azulejos vidrados que lhe dão o nome e que denotam influências da Ásia Central, nomeadamente da Mesquita de Bibi Hanim em Samarcanda, no Uzbequistão. O planta em quadrado representa os quatro cantos do mundo e simboliza a autoridade e soberania universal do sultão. Como não apresenta influências bizantinas, pensa-se que o arquiteto terá sido persa. Os tijolos emoldurados por pedra e os pilares poligonais da fachada são típicos da Pérsia. Um portão em grade de ferro dá acesso à cave. Por cima deste portão, dois lanços de escada conduzem ao um terraço com colunatas. Este pórtico foi resconstruído no século XVIII. A grande porta do meio, rodeada de um arco com azulejos, conduz ao vestíbulo que por sua vez dá acesso para uma sala com uma cúpula muito alta. Por detrás desta sala encontram-se três apartamentos reais, sendo o do meio em forma abside. Os apartamentos têm vista para o Bósforo. As nervuras das abóbadas ogivais fazem lembrar o estilo neogótico, mas em vez de ajudarem a suportar o teto aumentam o seu peso. Os mosaicos azuis e brancos das paredes estão dispostos em hexágonos e triângulos, ao estilo de Bursa. Alguns apresentam motivos delicados de flores, folhas, nuvens e outras formas abstratas. O reboco branco é de estilo persa. Em ambos os lados do salão central há eyvans, reentrâncias em arco abertas de um dos lados. O pavilhão alojou o Museu Imperial (İmparatorluk Müzesi) entre 1875 e 1891. Foi reaberto ao público como um museu de arte islâmica e turca, o qual foi posteriormente incorporado nos Museus Arqueológicos de Istambul (İstanbul Arkeoloji Müzeleri). O pavilhão tem em exposição muitos exemplos de azulejos de İznik e cerâmica seljúcida. Referências Fontes e bibliografia Não usadas diretamente, mas referidas no artigo onde o texto foi inicialmente baseado: Ligações externas
Çinili Köşk

Çinili Köşk (izg. činili köšk, slovensko Poploščeni paviljon) je s keramičnimi ploščicami obložen paviljon v carigrajski cesarski palači Topkapi Saraj. Napis nad glavnim vhodnimi vrati kaže, da je bil zgrajen leta 1472. Zgradil ga je sultan Mehmed II. Osvajalec kot palačo oziroma paviljon užitka. Paviljon stoji na najbolj oddaljenem delu palače ob parku Gülhane. Imenoval se je tudi Glazirani paviljon (Sırça Köşk). Paviljon je od leta 1875 do 1891 služil kot Cesarski muzej (osmansko Müze-i Hümayun, turško İmparatorluk Müzesi). Leta 1953 je bil odprt za javnost in kasneje vključen v carigrajske arheološke muzeje kot Muzej islamske umetnosti. V muzeju je veliko primerov izniških ploščic in seldžuške lončenine. Arhitektura Paviljon ima obliko grškega križa in dve nadstropji. Zaradi strmega pobočja je s prednje stani vidno samo gornje nadstropje. Zunanjost iz glazirane opeke kaže ja srednjeazijski vpliv, predvsem na mošejo Bibi Kanum v Samarkandu. Kvadratna oblika paviljona predstavlja štiri strani neba in hkrati simbolizira univerzalno avtoriteto in suverenost osmanskega sultana. Ker ni na paviljonu nobenega bizantinskega vpliva, se stavba pripisuje neznanemu perzijskemu arhitektu. S kamnom uokvirjena opeka in poligonalni stebri na pročelju paviljona so tipično perzijski. Vhod v spodnje nadstropje zapirajo rešetkasta vrata, na gornjo pokrito teraso s kolonado pa vodi zavito stopnišče. Portik je bil obnovljen v 18. stoletju. Na sredi so velika vrata z obokom, obloženim s zelenimi ploščicami, ki vodijo v preddverje in od tam na obsežno dvorišče. V ozadju so trije cesarski apartmaji. Iz apartmajev je razgled na park nad Bosporjem. Mreža rebrastih obokov namiguje na gotsko arhitekturo, čeprav oboki niso nosilni ampak okrasni. Modro-bele ploščice na steni so razporejene v obliki šesterokotnikov in trikotnikov, značilnih za Burso. Na nekaterih ploščicah so bili zapleteni vzorci cvetic, listov, oblakov in drugih abstraktnih oblik. Bele štukature in ivana so značilno perzijski. Sklici Viri Sir Banister Fletcher. A History of Architecture. Boston: Butterworths, 1987. ISBN 0-408-01587-X. NA200.F63 1987. discussion p611 John Julius Norwich, ed. Great Architecture of the World. New York: Random House, 1975. ISBN 0-394-49887-9. NA200.G76. discussion, facade photo, p140. John D. Hoag. Islamic Architecture. New York: Harry N. Abrams, 1977. ISBN 0-8109-1010-1. LC 76-41805. NA380.H58. plan drawing, fig427, p324. Goodwin, 1971. Zunanje povezave Over 150 pictures GreatBuildings.com | Tiled Kiosk
Кахельний павільйон

Кахельний павільйон (тур. Çinili Köşk) — павільйон у Стамбулі, встановлений у зовнішніх стінах палацу Топкапи, поруч із парком Гюльхане. Був побудований османським султаном Мехмедом II у 1472 році (відповідно до напису на плитці над головним входом). Його також називали Глазурований павільйон (Sırça Köşk). Використовувався як імператорський музей (осман. Müze-i Hümayun, тур. İmparatorluk Müzesi) між 1875 і 1891 роками. У 1953 році відкритий для туристів як музей турецького та ісламського мистецтва, а згодом був включений до Археологічного музею Стамбула. Павільйон містить безліч прикладів плитки з Ізніка та кераміки сельджуків. Архітектура Будівля має план у формі грецького хреста, заввишки двох поверхів, хоча оскільки будівля побудована на схилі, від головного входу видно лише один поверх. Зовнішня глазурована цегла має центральноазіатський вплив, особливо з мечеті Бібі-Ханім у Самарканді. Квадратний, осьовий план символізує чотири сторони світу і означає універсальний авторитет і суверенітет султана. Оскільки візантійського впливу немає, будівля приписується невідомому перському архітектору. Цегла, обрамлена каменем, та багатокутні стовпи фасаду характерні для Персії. До підвалу ведуть решітчасті ворота. Сходи над цими воротами ведуть на покриту терасу з колонами. Цей портик був перебудований у 18 столітті. Великі двері посередині, оточені аркою з зеленою плиткою, ведуть до тамбура, а потім до купола. Три королівські опочивальні розташовані позаду. Ці опочивальні виходять на парк до Босфору. Мережа ребристих склепінь нагадують архітектуру відродження готики, але вона фактично додає ваги структурі, а не підтримує її. Синьо-білі плитки на стіні розташовані шестикутниками та трикутниками у бурському стилі. Деякі з них мають ніжні візерунки квітів, листя, хмари чи інших абстрактних форм. Біла штукатурка виконана по-перськи. На обох крилах куполоподібного двору є айвани, склепінчасті виїмки, відкриті з одного боку. Галерея Вхід до музею Музей закритий по понеділках. Години роботи — з 9:00 до 17:00. Див. також Багдадський павільйон Єреванський павільйон Примітки Література Сер Баністер Флетчер. Історія архітектури. Бостон: Баттервортс, 1987 рік. ISBN 0-408-01587-X. NA200. F63 1987. обговорення p611 Джон Джуліус Норвіч, ред. Велика архітектура світу. Нью-Йорк: Random House, 1975. ISBN 0-394-49887-9. NA200. G76. обговорення, фото на фасаді, стор. 140. Джон Д. Хоаг. Ісламська архітектура. Нью-Йорк: Гаррі Н. Абрамс, 1977. ISBN 0-8109-1010-1. LC 76-41805. NA380. H58. план креслення, мал. 427, с324. Goodwin, 1971 рік.
Museo Sadberk Hanım

El Museo Sadberk Hanım (en turco Sadberk Hanım Müzesi) es uno de los museos de Turquía. Está ubicado en la ciudad de Estambul. Colecciones Este museo fue creado por la Fundación Vehbi Koç para albergar la colección personal de artesanía tradicional de Sadberk, la esposa de Vehbi Koç. Se inauguró en 1980 en un edificio residencial de madera pero en 1983 se amplió con la compra de la colección de objetos arqueológicos y monedas de Hüseyin Kocabaş. Por ello, se tuvo que restaurar otro edificio contiguo para albergar las obras de dicha colección.​ Así pues, este museo se distribuye en dos edificios: en el edificio Sevgi Gönül se encuentran objetos de diferentes civilizaciones de Anatolia que abarcan una cronología comprendida entre el 6000 a. C. y el imperio bizantino. Entre ellos se encuentran figurillas, recipientes de cerámica y de metal, objetos de vidrio, estelas funerarias, tablillas, adornos, objetos votivos, esculturas y monedas.​ Por otra parte, en la mansión Azaryan se hallan los objetos pertenecientes a los periodos turco-islámicos. Destaca la importante colección de cerámica de Iznik. Del periodo otomano sobresalen los objetos de plata con monogramas y los tombak, así como algunas obras de porcelana china de esta época. También hay vestidos, bordados y otros tejidos tradicionales del periodo otomano.​ Referencias
Caferağa Medrese

The Caferağa Medrese or Cafer Ağa Madrasa (Turkish: Caferağa Medresesi) is a former medrese, located in Istanbul, Turkey, next to the Hagia Sophia. It was built in 1559 by Mimar Sinan on the orders of Cafer Agha, during the reign of Sultan Suleiman the Magnificent (1520–1566). The medrese was transformed by the Turkish Cultural Service Foundation in 1989 into a tourist centre with 15 classrooms/exhibition rooms, a big salon and a garden where traditional Turkish handicrafts such as calligraphy, ceramics, jewelry and so forth are taught, made and sold. It is now recognised as an important centre of Turkish classical arts, run by the Foundation for the Service of Turkish Culture. There is an annual exhibition at the end of each year where students of various classes (ceramics, mosaics, etc.) are given a chance to show case their works which are preselected by their teachers for this particular exhibition. The medrese is located close to the Hagia Sophia—stairs lead down to it from the small street—and to Topkapi Palace. The structure is entered through the main gate which leads into the inner courtyard, around which the former learning rooms are located. There is a restaurant inside that offers a variety of Turkish dishes. The medrese is located within the historical centre of Istanbul's Sultanhamet district, and as such comes within the UNESCO World Heritage Site conservation area which covers the entire district. References External links Governorship of Istanbul. "General information on Caferağa Medresseh" (in Turkish). Archived from the original on 2009-07-04. Retrieved 2009-03-06. Media related to Caferağa Medresseh at Wikimedia Commons
Caferağa Madrassa

De Caferağa Madrassa is een voormalige Madrassa in het district Eminonu in Istanboel, Turkije, naast de Hagia Sophia. Het werd in 1559 gebouwd door de Ottomaanse hofarchitect Mimar Sinan, in opdracht van de Cafer Agha, eunuch tijdens de heerschappij van sultan Süleyman I. In 1989 liet de Turkse Culturele Diensten Organisatie het gebouw verbouwen tot een cultureel-toeristische locatie waar in 15 lokalen verscheidene Turkse handnijverheden worden onderwezen en tentoongesteld, waaronder het maken van kalligrafie, keramiek en sieraden. Ook heeft het complex een restaurant met een salon en een binnenplaats.
Медресе Джаферага

Медресе Джаферага (тур. Caferağa Medresesi) или медресе Джафер-аги — бывшее медресе, расположенное в Стамбуле (Турция), рядом с собором Святой Софии. Оно было построено в 1559 году по проекту главного османского архитектора Мимара Синана и по заказу Джафер-аги, во время правления султана Сулеймана Великолепного. В 1989 году медресе Джаферага было преобразовано Фондом турецкой культурной службы в туристический центр с 15 комнатами для занятий или выставок, большим салоном и садом. Там обучают делать, изготавливают и продают изделия традиционных турецких ремёсел, таких как каллиграфия, керамика, ювелирное дело и других. В конце каждого года проводится выставка, на которой учащиеся различных классов (керамика, мозаика и т. д.) имеют возможность представить свои работы, предварительно отобранные их наставниками именно для этой выставки. Медресе Джаферага расположено недалеко от собора Святой Софии, к которому ведёт лестница со стороны небольшой улочки, а также от дворца Топкапы. В здание медресе можно попасть через главные ворота, ведущие во внутренний двор, окружённый бывшими учебными комнатами. Внутри также работает ресторан турецкой кухни. Медресе расположено в историческом центре стамбульского района Султанхамет и, таким образом, входит в охраняемую зону Всемирного наследия ЮНЕСКО, охватывает весь район. Примечания Ссылки Governorship of Istanbul. General information on Caferağa Medresseh (тур.). Дата обращения: 11 июля 2022. Архивировано 4 июля 2009 года.
Tapikka

Tapikka era una ciutat hitita situada a la moderna Maşat Hüyük (Turquia), a uns 60 kilòmetres al nord-est de la capital hitita Hattusa. Es creu que els kashka la van destruir poc abans del 1350 aC. A la ciutat es va trobar una important col·lecció de cartes del regnat de Tudhalias III, que permeten fer-se una idea de la situació de l'Imperi Hitita al segle xiv aC. Trevor Bryce diu que les excavacions en aquesta ciutat van començar l'any 1973, i demostren que era un centre administratiu i lloc de concentració militar de la regió de les fronteres del nord del país. Entre les restes de l'edifici que sembla el més important de la ciutat, anomenat "palau", es van trobar 116 tauletes d'argila que corresponen a la primera meitat del segle xiv aC, entre elles 96 cartes.Moltes van ser escrites pel "Gran Rei" en persona i anaven dirigides a oficials principals destacats a Tapikka. Una part d'aquestes cartes són comunicacions que mostren la preocupació del rei pel que estava passant en aquell moment a la frontera, demanava informació sobre els atacs i els moviments dels kashka i del saqueig que feien del gra, cosa que posava en perill al regne, ja que el territori en produïa en gran quantitat. Els oficials responien les peticions del rei i demanaven més homes i més armes per defensar el territori. En resum, expliquen la gravetat de la situació del regne en temps de Tudhalias. Muwatallis II cap a l'any 1300 aC la va reconstruir i fortificar, i la va entregar a son germà Hattusilis com a part del regne d'Hakpis que havia creat per a fer front als freqüents atacs dels kashka. Referències
Tapikka

Tapikka (hethitisch: URUta-pí-ik-ka) war eine hethitische Stadt im nördlichen Zentralanatolien, 20 km südlich von Zile. Sie ist nicht ganz sicher mit der archäologischen Stätte Maşat Höyük zu identifizieren. Tapikka lag in der Grenzprovinz gegen die Kaškäer und litt wiederholt unter deren Angriffen. Schließlich konnten die Kaškäer sie erobern, wie auch Takašta und Taptiga, nach Özgüç zwischen 1410 und 1380 v. Chr. Unter Šuppiluliuma I. wurde die Stadt zurückerobert und wieder aufgebaut, wie ein Siegel des Königs belegt. Zusammen mit Šanaḫuitta, Taptiga, Takašta, Katapa, Karaḫna sowie der Hauptstadt Ḫattuša war sie für die Versorgung des Berggottes Taḫa in Zippalanda zuständig. In Tapikka wurden der Wettergott und die lokale Gottheit Tamiššiya verehrt. 1943 wurde auf der Oberfläche des Maşat Höyük eine Tafel mit hethitischer Keilschrift entdeckt. Seit 1973 finden Grabungen statt. Bei den Grabungen wurden zwei Stempelsiegel des Tudḫaliya II. und zahlreiche Tontafeln entdeckt. Einzelnachweise Literatur Maciej Popko: Zippalanda and Ankuwa once more. Journal American Oriental Society 120/3, 2000, 445–448. Sedat Alp: Hethitische Briefe aus Maşat Höyük, Türk Tarih Kurumu Yayınları (Ankara 1991). ISBN 975-16-0338-2 Tahsin Özgüç: Excavations at the Hittite site Maşat Höyük: Palace, Archives, Mycenaean Pottery. American Journal of Archaeology 84, 1980, 305–309. Weblinks