NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lac Tuz

Le lac Tuz (en turc : Tuz Gölü, « lac de sel ») est le second plus grand lac de Turquie, situé en Anatolie centrale, à 105 km au nord-est de Konya et à 150 km au sud-est d'Ankara. Ce lac, très peu profond (1 à 2 mètres seulement), a une superficie de 1 600 km2 la majeure partie de l'année. Il mesure normalement 80 km de long et 50 km de large et se trouve à 905 m au-dessus du niveau de la mer. Le lac occupe une aire que se partagent les provinces d'Ankara, d'Aksaray et de Konya. Le lac occupe une dépression d'origine tectonique au centre du plateau anatolien. Il est alimenté par des eaux provenant à la fois de la surface et du sous-sol mais il n'a aucun émissaire. Les eaux du lac ont une salinité extrêmement élevée et en été l'eau s'évapore presque complètement mettant ainsi à découvert un dépôt de sel d'une épaisseur moyenne de 30 cm. En hiver, une partie du sel se dissout à nouveau dans l'eau douce introduite dans le lac à la suite des abondantes précipitations hivernales. Ce mécanisme est à la base du procédé utilisé par l'industrie extractive pour extraire le sel du lac, qui représente 70 % du sel consommé en Turquie. Le lac est entouré de terres arables excepté les terrains inondables situés au sud et au sud-ouest qui sont occupés par la steppe en raison de la salinité de leur sol. Protection environnementale En 2001, le lac Tuz ainsi que la zone de steppe qui l'environne ont été déclarés zone protégée. La plus importante colonie nidificatrice de flamants roses de Turquie réside sur un groupe d'îles occupant la partie méridionale du lac. En 2013, cette aire de protection environnementale spéciale a été proposée pour une inscription au patrimoine mondial et figure sur la « liste indicative » de l’UNESCO dans la catégorie patrimoine naturel. Lors de la première moitié du mois de juillet 2021, des milliers de bébés flamants roses sont retrouvés morts dans un lac Tuz asséché. Les activistes écologistes mettent cette sécheresse et ses conséquences sur le compte du dérèglement climatique et des techniques d'irrigation locales (notamment le détournement de l'approvisionnement d'un cours d'eau qui alimente le lac Tuz au profit de l'agriculture), ce qui est contesté par le ministre turc de l'Agriculture et des Forêts, Bekir Pakdemirli. Voir aussi Liens externes (en) H. Nagehan Ucan et Sukru Dursun, « Environmental Problems of Tuz Lake (Konya-Turkey) », in J. Int. Environmental Application & Science, 2009, vol. 4 (2), p. 231-233 Notes et références Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Turquie
Tuz-tó

A Tuz-tó (törökül: Tuz Gölü) 1500 km² területével Törökország második legnagyobb tava a Van-tó után, bár mélysége alig éri el a 2 métert, és nyaranta általában teljesen kiszárad. A 33% sótatalmú szikes tó kiszáradt medréből évente háromszázezer tonna sót termelnek ki. A tó Ankarától 129 kilométerre, a Közép-anatóliai régióban található. Jegyzetek Külső hivatkozások Fényképek
Lago Salato (Turchia)

Il Lago Salato (in turco Tuz Gölü) era il secondo lago per ampiezza in Turchia, situato nell'Anatolia centrale, 105 km a nord-est da Iconio e 150 km Sud-Est da Ankara. Conformazione e storia Per gran parte dell'anno questo lago basso (1-2 metri) e salato aveva un'area di 1500 km². Normalmente era lungo 80 km e largo 50 ad un'altezza di 905 m s.l.m. La sua area era divisa fra le province di Ankara, Konya e Aksaray. Presso il lago vivono oltre 3 milioni di persone. Il lago, occupando una depressione tettonica nell'altopiano centrale della Turchia, era alimentato da due maggiori immissari, dal corso anche sotterraneo, ma non aveva emissario. Si sono formate paludi salate dove canali e corsi d'acqua entrano nel lago. Sparizione Alla data del 2025, il lago si è quasi completamente prosciugato a causa dell'aumento globale delle temperature, siccità e uso massiccio per irrigazione delle coltivazioni. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul lago Salato Collegamenti esterni (EN) Lake Tuz, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Tuz Gölü

Het Tuz Gölü (Turks voor "zoutmeer") is een zoutmeer en het op een na grootste meer van Turkije. De aangrenzende provincies zijn Ankara, Konya en Aksaray. Het meer is de grootste tijd van het jaar niet dieper dan een tot twee meter. Het Tuz Gölü heeft een lengte van 80 km en een breedte van 50 km en bevindt zich 905 meter boven de zeespiegel. De totale oppervlakte bedraagt 1.500 km². Het meer, gelegen in een tektonische depressie van de Anatolische hoogvlakte, wordt voornamelijk gevoed door twee belangrijke rivieren en grondwater. Het water is extreem zout. De saliniteit (het zoutgehalte) is maximaal 32,9%. Op plaatsen waar het water gedurende de zomer is verdampt, blijft een zoutlaag van 30 cm achter. Zoutwinning is een belangrijke industriële activiteit in de regio. De Turkse binnenlandse vraag naar zout wordt voor 70% gedekt door winning aan het meer. Hoewel het oppervlak van het Tuz Gölu zich op een hoogte van meer dan 900 meter bevindt en koude winters heeft, bevriest het meer niet als gevolg van het zeer hoge zoutgehalte. In 2001 werd het Tuz Gölü inclusief enkele belangrijke steppelandschappen rond het meer uitgeroepen tot beschermde bijzondere regio.
Tuz

Tuz (tur. Tuz Gölü, czyli jezioro solne) – słone jezioro w środkowej Turcji; wydobycie soli kamiennej. Położone w Anatolii jest drugim pod względem wielkości jeziorem Turcji. Dane: Powierzchnia: 1600-2500 km² (zmienna) Głębokość maksymalna: 5 m Wysokość: 925 m n.p.m. Zasolenie: o 33% zasoleniu. Morze Martwe ma średnio 28%.
Lago Tuz

O lago Tuz (em turco: Tuz Gölü; lit. "Lago Salgado") é o segundo maior lago da Turquia com sua área de superfície de 1 665 quilômetros quadrados (643 milhas quadradas) e um dos maiores lagos hipersalinos do mundo. Está localizado na região da Anatólia Central, nas províncias de Cônia, Ancara e Acsarai. Nos últimos anos, se tornou um ponto turístico. Em outubro de 2021, secou temporariamente por completo devido à má gestão da água e às mudanças climáticas. Geologia Formação A subsidência na bacia inferior do Tuz ocorreu durante o Cretáceo Superior-Eoceno Médio Inferior e foi seguida por uma regressão que começou no Eoceno Superior e continuou até o final do Oligoceno. Durante o Cretáceo Superior-Eoceno Médio Inferior, a bacia formou uma depressão única e contínua em direção ao norte com a região de Caimana. A Bacia de Caimana, que se elevou após a deposição dos calcários numulíticos do Eoceno Médio, separou a bacia do Tuz com uma zona de falha ao longo da borda leste do soerguimento do monte Caraja. A conexão de Tuz com a bacia de Chanquere norte-nordeste ocorreu durante o período Plioceno e continuou durante todo o Eoceno Médio-Oligoceno, quando a bacia do lago se tornou um graben delimitado pelas zonas de falha noroeste e nordeste. Após a principal deformação no final do período Oligoceno ou Mioceno, bacias deposicionais locais foram formadas durante o período Neogeno, e vulcões de espessura variável e sedimentos terrestres, incluindo calcários lacustres, foram depositados nessas bacias. A Bacia de Tuz foi pouco afetada pelos recentes movimentos compressivos alpinos no Plioceno. Os movimentos de tensão que ocorreram no Neogeno e continuaram até o Plioceno causaram atividades vulcânicas que remontam aos tempos históricos. Referências Bibliografia
Туз (озеро)

Туз (тур. Tuz Gölü, букв. Солёное озеро; в древности — др.-греч. Τάττα; Λιμνοθάλασσα εν Φρυγίη — «Фригийское солёное озеро») — второе по величине озеро в Турции. Солёность озера составляет 340 ‰. Расположено в центре полуострова Анатолия, в 105 км к северо-востоку от Коньи и в 150 км к юго-востоку от Анкары. О солёном озере Татта на границе Галатии и Каппадокии упоминает Страбон. Бо́льшую часть года это мелкое (1—2 м) и солёное озеро имеет площадь 1500 км². Оно обычно имеет длину 80 км и ширину 50 км, уровень уреза воды — 905 м над уровнем моря. Озеро наполняет тектоническую впадину на центральном плато Турции. В Туз впадают два крупных ручья, также озеро питается от подземных источников и осадков, вытекающих рек не имеется. Там, где в Туз впадают каналы и ручьи, образовались солоноватые болота. Летом из-за испарения Туз теряет бо́льшую часть своей воды, на пересохшем дне образуется слой соли средней толщиной 30 см. Зимой соль вновь растворяется в пресной воде, которую озеро получает в виде осадков и стока с окрестных земель. Три соляные шахты на озере добывают порядка 70 % от всей соли, потребляемой Турцией. Добыча соли определяет направление промышленной деятельности в регионе, которая в основном связана с очисткой и переработкой соли. Озеро окружают обрабатываемые земли, лишь на юге и юго-западе обработка земли невозможна вследствие затопления засоленных почв. В 2001 озеро Туз вместе с прилегающими степями было объявлено особо охраняемой территорией. На группе островов в южной части озера гнездится большая популяция фламинго. Кроме того, здесь гнездится белолобый гусь, а в окрестных деревнях — степная пустельга. См. также Чылдыр Примечания
Туз

Језеро Туз (тур. Tuz Gölü, што значи „слано језеро”) је друго највеће језеро Турске са 1.665 km². Налази се у Централној Анадолији. Налази се 105 км североисточно од Коније, 150 км јужно од Анкаре и 57 км северозападно од Аксараја. Галерија слика Види још Конија Спољашње везе
Tuz Gölü

Tuz Gölü är en stor saltsjö i centrala Turkiet, cirka 100 km nordöst om Konya. Tuz Gölü är den näst största sjön i Turkiet och täcker en yta på ungefär 1500 kvadratkilometer, men är under större delen av året mycket grund, endast ½-1 meter. Namnet, som betyder saltsjö på turkiska, används även för andra mindre saltsjöar. Under 2020-talet utvinns ungefär 30 procent av landets saltbehov från sjön. På grund av vattenföroreningar minskar saltets kvalitet. Under historien besöktes sjön av tusentals flamingor. Sjön håller på att torka ut när grundvatten utvinns illegalt. Källor Wikimedia Commons har media som rör Tuz Gölü.
Туз (озеро)

Туз (тур. Tuz Gölü означає 'солоне озеро'; в давні часи Татта - (дав.-гр. ἡ Τάττα, лат. Tatta Lacus)) — солоне озеро в Центральній Туреччині; змінна поверхня 1600–2500 км²; влітку пересихає. Більшу частину року це мілке (1–2 м) та солоне озеро має площу 1500 км². Воно зазвичай має довжину 80 км та ширину 50 км, Висота над рівнем моря — 905 м. Озеро наповнює тектонічну впадину на центральному плато Туреччини. В Туз впадають два чималих струмка, а також озеро живиться від підземних джерел та опадів. Річок що витікають немає. Там де в Туз впадають канали та струмки, утворились солонуваті болота. Влітку через випаровування Туз втрачає більшу частину своєї води, а на висохлому дні утворюється шар солі середньої товщини 30 см. Взимку сіль знову розчиняється в прісній воді, яку озеро отримує у вигляді опадів та стоку з навколишніх земель. Три соляні шахти на озері добувають близько 70 % від усієї солі, що споживає Туреччина. Добування солі визначає напрямок промислової діяльності в регіоні, яка в основному пов'язана з очисткою та переробкою солі. Озеро оточують оброблювані землі, лише на півдні та південному заході обробка землі неможлива, через затоплення засолених ґрунтів. У 2001 році озеро Туз разом з прилеглими степами було оголошено територією, що охороняється. На групі островів в південній частині озера проводить шлюбний період велика популяція фламінго, також білолобий гусак, а в навколишніх поселеннях — степова пустельга. Див. також Список озер Примітки Література Smith, William, ed. (1854–1857). "Tatta Lacus". Dictionary of Greek and Roman Geography. London: John Murray. Посилання Туз // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006.
Mehmet Çakır Cultural and Sports Center

The Mehmet Çakır Cultural and Sports Center (Turkish: Mehmet Çakır Kültür ve Spor Merkezi) is a cultural and sports complex located in Çengelköy neighborhood of Üsküdar district in Istanbul, Turkey. It is named after Mehmet Çakır, the former mayor of Üsküdar district. The center was built by the Municipality of Üsküdar as a water sports complex on an area of 22,500 m2 (5.6 acres) in Çengelköy near Bosphorus. Inaugurated officially on May 26, 2015, the center has three indoor swimming pool halls for males and three for females, including two semi-olympic swimming pools of size 15 m × 25 m (49 ft × 82 ft) with 200-spectator capacity each. It has further a multi-purpose hall and fitness center of 1,000 m2 (11,000 sq ft), two watsu pools for aquatic therapy, two shallow pools, gender-separated mini spa pools and a multi-purpose foyer of 250 m2 (2,700 sq ft) in addition to administrative offices, a meeting hall and changing rooms. The complex has a parking lot capable of 400 vehicles in total, including a covered obe for 300 vehicles. It is the biggest sports venue on the Anatolian part of Istanbul. The complex was closed for use due to leaking water from the pool beds down to the basement as reported in October 2015. References
Rhodiapolis

Rhodiapolis war eine antike Stadt in Lykien (heute Türkei), die nachweislich vom vierten vorchristlichen bis ins siebte Jahrhundert n. Chr. existierte. Rhodiapolis liegt auf einem kleinen Hügel 3 km nordwestlich vom Stadtzentrum von Kumluca (Provinz Antalya), der eine schöne Aussicht auf die Bucht von Kumluca und Finike bietet. Geschichte Mit Ausnahme eines Steingrabes mit lykischer Inschrift weist die Stadt wenig Siedlungsspuren vor dem vierten Jahrhundert v. Chr. auf. Vermutlich wurde sie wie die Städte Gagai, Olympos, Phaselis und Korydalla von Siedlern aus Rhodos gegründet. Aus dem 4. Jahrhundert stammen zwei Felsgräber mit lykischen Inschriften. Die Armee Alexanders des Großen machte hier einen Zwischenstopp, bevor sie das Winterlager in Phaselis 333 v. Chr. erreichte. In hellenistischer Zeit gehörte Rhodiapolis zum Lykischen Bund und prägte eigene Münzen, wie noch einmal während der römischen Kaiserzeit unter Gordian III. In der Spätantike war die Stadt Sitz eines Bischofs, der dem Metropoliten von Myra unterstand. Anlage Die Ausgrabungen im Gebiet der Stadt dauern bis heute an. Auf der Spitze des Hügels befinden sich die Überreste eines Aussichtsturms, der vermutlich in ptolemäischer Zeit errichtet wurde. Unmittelbar unterhalb befindet sich das gut erhaltene Theater, das zwischen dem ersten Jahrhundert v. Chr. und dem Beginn des ersten Jahrhunderts n. Chr. errichtet wurde. Es wurde beim schweren Erdbeben 141 n. Chr. beschädigt und repariert. Das Grabmonument des Opramoas von Rhodiapolis vor dem Theater gibt in einer langen Inschrift ein Dossier aus diversen Dekreten und Briefen wieder, die sich auf euergetische Wohltaten des Opramoas in zahlreichen Städten Lykiens beziehen. Beispielsweise ließ er mit hohen Geldsummen die Schäden des Erdbebens von 141 reparieren. Unterhalb des Theaters befindet sich eine Prachtstraße, daneben ein römisches Bad. Die Stadt wurde durch einen Aquädukt vom Nordwesten her mit Wasser versorgt. Die Nekropole mit vielen römischen Gräbern befindet sich nördlich, nordöstlich und östlich der Stadt. In frühbyzantinischer Zeit wurden einige Gebäude und unterirdische Zisternen gebaut. Ab dem siebten Jahrhundert fehlen jegliche Siedlungsspuren, warum die Stadt aufgegeben wurde, ist nicht bekannt. Literatur George Ewart Bean: Rhodiapolis, Lycia, Turkey. In: Richard Stillwell u. a. (Hrsg.): The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press, Princeton NJ 1976, ISBN 0-691-03542-3 (englisch, perseus.tufts.edu). Cevdet Bayburtluoğlu: Lycia. Istanbul 2004, ISBN 975-7078-20-4, S. 105–110. Weblinks Münzen von Rhodiapolis (englisch) Anmerkungen
Rodiápolis

Rodiápolis o Rodiópolis es una antigua ciudad licia en la provincia de Antalya en Turquía. Sus restos se encuentran cerca de Kumluca. Historia El nombre de la ciudad probablemente se debe a que fue establecida por los rodios. Plinio el Viejo la cita entre las ciudades licias, y le da el epíteto de montañosa, junto a Gagas y Coridala.​ Al igual que otras ciudades de la zona, formó parte de la Liga Licia, como también atestiguan las monedas de la antigua ciudad.​ Uno de sus habitantes más ilustres fue Opramoas, que vivió en el siglo II y fue enterrado en una tumba monumental.​ Arqueología Sus ruinas fueron afectadas a causa de un incendio forestal y las excavaciones empezaron en 2006.​ Sus restos más antiguos son de la época clásica griega, pero los más importantes pertenecen a las épocas romana y bizantina. Entre ellos se conservan restos del mausoleo de Opramoas —con múltiples inscripciones—, iglesias, templos, un teatro —con capacidad para aproximadamente 1500 personas—, un baño romano, el ágora —que forma una unidad con una estoa—, el sebasteion, cisternas, necrópolis —donde es destacable una inscripción en lengua licia— y casas.​ Referencias
Rhodiapolis

Rhodiapolis (grec ancien : Ῥοδιάπολις), également connu sous les noms de Rhodia (Ῥοδία) et Rhodiopolis (Ῥοδιπολις), est une ville de l'ancienne Lycie. Aujourd'hui, elle est située sur une colline au nord-ouest de la ville moderne de Kumluca, dans la province d'Antalya, en Turquie. Histoire des fouilles La ville a été découverte en 1842 par T.A.B. Spratt. Les premiers documents visuels et enquêtes détaillées sur les inscriptions à Opramoas ont été complétés par une équipe dirigée par E. Krickl en 1894. Le site a été endommagé par un important incendie de forêt en 2005. La première campagne de fouilles à Rhodiapolis a été menée en 2006 pour le compte du ministère de la Culture et du Tourisme et de l’université d'Akdeniz, sous la direction de Nevzat Çevik. Le site aujourd'hui Les vestiges d'un aqueduc, d'un petit théâtre, d'un temple d'Asclepius, de sarcophages et d'églises sont toujours visibles sur le site. En 2011, le complexe d'un cimetière lycien a été découvert. Il date d'environ 300 ans ANE Galerie Géographie Histoire Bibliographie (en + tr) Akyürek et Tiryaki, « Remarks on Three Pieces of Architectural Sculpture from the Excavations at the Rhodiapolis Episcopal Church », Adalya, vol. 13,‎ 2010, p. 389–404 (lire en ligne) Çevik, Kızgut et Süleyman, « Rhodiapolis, as a Unique Example of Lycian Urbanism », Adalya, vol. 13,‎ 2010, p. 29–64 (lire en ligne) Çevik, Kızgut et Süleyman, « Rhodiapolis Baths: The First Evaluation Following the Excavations and its Contribution to the Knowledge on Lycian Baths Architecture and Technique », Adalya, vol. 12,‎ 2009, p. 231–260 (lire en ligne) Duggan, « The summer excavations at the ancient Lycian city of Rhodiapolis », Turkish Daily News,‎ 4 octobre 2008 (lire en ligne, consulté le 18 mai 2013) Notes et références Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Rhodiapolis - Archéologie actuelle en Turquie Plus de 150 images de la ville classique Portail de l’archéologie Portail de la Grèce antique Portail de la Turquie
Гобекли Тепе

Гобекли Тепе (тур. ɡøbe̞kli te̞pɛ) је археолошки локалитет неолитског светилишта на брду у југоисточној Анадолији, Турска, 95 км од реке Еуфрат. Познат је као најстарији пример монументалне архитектуре, настао око 9600. п. н. е – 8200. п. н. е. (Седам миленијума пре Кеопсове пирамиде у Гизи), која је уједно и најстарија верска грађевина на свету. Највероватније су га подигли ловци-сакупљачи као једно од првих трајних светилишта на свету, а заједно са оближњим, нешто млађим, светиштем Невали Чори, трајно је променио разумевање евроазијског неолита. Наиме, од 1994. године га систематски истражују турски и немачки археолози који су утврдили да је религија, а не искључиво пољопривреда и сточарство како се до тада мислило, била предуслов прелаза из мезолита у неолит. Археолози са Универзитета Чикаго су 1960-их открили ово подручје, али су га држали за војну предстражу из византијског доба. 1994. године истраживач Немачког археолошког института (ДАИ), Клаус Шмит, је открио велики број комадића кварца и закључио како је на овом месту у прошлим вековима радиле стотине људи, а да велелепне плоче нису византијски гробови него много старије творевине. Следеће године је са својим тимом системским истраживањем открио неколико прстенова камења, а геомагнетским снимањем утврђено је како их има најмање 20, нагомиланих без реда. Сви кругови су истог облика и начињени од кречњачких стубова у облику џиновских клинова или великих слова Т. Монолити од којих се састоје су изразито велики, а највиши је био висок 5,4 метра и тежио је 16 тона. Њихова површина је украшена разноврсним рељефима животиња (шкорпије, вепрови, лавови, лисице, змије и стилизовани делови људи тако да цео стуб изгледа попут човека с појасом), неки грубо уклесани, а други симболични и прецизно изведени. Монолити су били повезани ниским каменим зидовима, а у средини сваког прстена налазе се два виша ступа чији су тањи крајеви постављени у жлебове усечене у тлу. Прстенови су сваких неколико деценија били закопавани и на њима су подизани други, мањи и мање софистицирани. Тако је локалитет вековима грађен, затрпаван и поново грађен, да би га на око 8200. п. н. е. становништво потпуно напустило. Око локалитета нису пронађене насеобине и све упућује да је овај комплекс дело радника које су с дивљачи (чије су бројне кости пронађене) хранили ловци-сакупљачи из удаљених колиба. Према Шмиту, доказ да је група сакупљача хране изградила велики храм је да је организована религија могла настати пре пољопривреде и других видова цивилизације.. Налазиште је УНЕСКО прогласио за део светске културне баштине. Референце Спољашње везе Deutsches Archäologisches Institut Which came first, monumental building projects or farming? Archaeo News 14. prosinca 2008. video
Çandarlı Castle

Çandarlı Castle (Turkish: Çandarlı Kalesi) is a fortification in the coastal Çandarlı neighborhood of Dikili district in İzmir Province. History The castle was built in the 6th century BC to protect the ancient settlement Pitane. The city was the leading port during the Kingdom of Pergamon (282–129 BC). Later, it became an important port city during the Roman, Byzantine, Seljuk and Ottoman ages It gained its current appearance in the 14th century when the Republic of Genoa (c. 1100–1805) captured Phocaea (today Foça). The ruined castle was rebuilt in the 15th century by order of Grand Vizier Çandarlı Halil Pasha after the region was conquered during the reign of Ottoman sultan Murad II (r. 1421–1444, 1446–1451). The last restoration work started in 2009, and completed in 2014. It is registered as immovable cultural property that needs to be protected within the protected historical area. In 2013, it was included in the UNESCO World Heritage Tentative List under the name "Castles and Walled Settlements on the Genoese Trade Route from the Mediterranean Sea to the Black Sea". Overview Overlooking the nearby peninsula, the castle is situated on rock ground, which is sloping in the east-west direction, close to the peninsula's land connection. Stretching over 2,230 m2 (24,000 sq ft) area, it features five towers, walls with battlements and a gate with inscription over it featuring a faint text of Qur'an verses from the Al-Fath Surah (Conquest chapter). Excavations inside the courtyard revealed wall remains, floors at different levels and a cistern from the Byzantium (667 BC–330 AD) era. After long-lasting restorations, the castle was opened to the public in March 2016. References