NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre di Leandro

La torre di Leandro (in turco Kız Kulesi, sign. "Torre della ragazza") si trova su un isolotto all'ingresso sud del Bosforo, 200 m al largo della costa asiatica presso Scutari, ad Istanbul, in Turchia. Storia Fu costruita in legno dall'imperatore Bizantino Alessio I nel 1110 per sbarrare l'ingresso del Bosforo con una catena di ferro tesa fra la torre stessa ed un'altra torre posta sulla spiaggia del quartiere di Manganae, a Costantinopoli. Durante l'assedio di Costantinopoli del 1453, che portò alla conquista della città, la torre era presidiata da una guarnigione bizantina al comando del veneziano Gabriele Trevisano. Il fortilizio resistette ad alcuni assalti ottomani, ai quali fu consegnato dopo la presa della città. Fu poi oggetto di numerosi restauri da parte degli ottomani, finché nel 1763 fu eretta in pietra. È chiamata Torre di Leandro perché associata erroneamente al mito di Ero e Leandro, che invece ebbe come teatro i vicini Dardanelli. Note Bibliografia (DE) Wolfgang Müller-Wiener, Bildlexikon zur Topographie Istanbuls: Byzantion, Konstantinupolis, Istanbul bis zum Beginn d. 17 Jh, Tübingen, Wasmuth, 1977, ISBN 978-3-8030-1022-3. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre di Leandro Collegamenti esterni Sito ufficiale, su kizkulesi.gov.tr. (EN) Torre di Leandro, su Structurae.
Kız Kulesi

Kız Kulesi, Leandertoren of de Meisjestoren is een toren op een klein eiland in de Bosporus, duidelijk zichtbaar vanuit verschillende wijken in de Turkse stad Istanboel. Volgens de legende zou de toren gebouwd zijn door een Osmaanse sultan, die zijn dochter erin liet opsluiten. Er was namelijk voorspeld dat de dochter zou sterven op haar 18e verjaardag, en de sultan dacht dat ze in de toren veilig zou zijn. Toch overleed de prinses zoals voorspeld op haar 18e verjaardag, door toedoen van een slangenbeet. De slang had zich verstopt in een mand fruit die de sultan zijn dochter liet brengen op haar verjaardag. In de toren is een restaurant. De toren komt voor in de James Bondfilm "The world is not enough", waarin James Bond (Pierce Brosnan) door zijn tegenstandster Elektra King (Sophie Marceau) in de toren wordt gevangen gehouden.
Wieża Leandra

Wieża Leandra (tur. Kız Kulesi – dosł. Wieża Panny/Dziewicy) – historyczna budowla na wysepce w cieśninie Bosfor. Wzniesiona na skalnej wysepce o powierzchni 1250 m² i odległa około 200 m od azjatyckiego wybrzeża, przynależna administracyjnie do rejonu Üsküdar (dzielnicy Salacak), stanowi charakterystyczny punkt Bosforu. Historia Budowla powstała pod koniec V wieku p.n.e., pełniła początkowo rolę strażnicy, w której pobierano cła i inne opłaty od statków przybywających z Morza Czarnego. W XII stuleciu, za panowania Manuela Komnena na wysepce zbudowano bizantyjską fortyfikację, skąd na drugi brzeg przeciągnięto łańcuch zagradzający szlak wodny przez cieśninę. Po zdobyciu Konstantynopola (1453) Turcy przebudowali ten obiekt na swoją strażnicę. W ciągu następnych stuleci przekształcana wieża spełniała rozmaite funkcje: latarni morskiej (od XVII w.), miejsca kwarantanny podczas XIX-wiecznej epidemii cholery, a w XX w. przejściowo nawet stacji radarowej w systemie obrony wybrzeża. W czasach najnowszych okresowo znajdowała się w gestii ministerstwa obrony, ministerstwa transportu, a od 1994 – dowództwa marynarki wojennej, które wykorzystywało ją jako punkt kontrolny dla nadzoru jednostek przepływających przez cieśniny. Poddana gruntownej odnowie i pracom restauratorskim, a następnie wynajęta prywatnemu przedsiębiorstwu na cele turystyczne, jako punkt widokowy obecnie mieści drogą restaurację z kawiarnią. Pochodzenie nazw Przyjęta powszechnie nazwa budowli nawiązuje do mitu o Leandrze, który co noc przepływał cieśninę do swojej ukochanej Hero, w istocie jednak podanie to odnosi się do zdarzeń mających miejsce w odległej o ponad 300 km cieśninie Hellespont (Dardanele). Natomiast późniejsza nazwa turecka związana jest z podaniem o księżniczce, której wyrocznia przepowiedziała śmierć od ukąszenia węża. Jej ojciec dla uniknięcia nieszczęścia postanowił zamknąć córkę w miejscu tak niedostępnym jak wieża na wodach Bosforu. Gad przedostał się tam jednak w dostarczonym koszu z figami i proroctwo się spełniło, gdy śmiertelnie ukąsił dziewczynę. Podobny legendarny przekaz łączony jest z twierdzą Kızkalesi (tur. Zamek Panny/Dziewicy), zbudowaną na przybrzeżnej wyspie położonej na południowo-wschodnim śródziemnomorskim wybrzeżu Turcji. I w tamtej budowli ojciec miał przetrzymywać swą córkę, chroniąc ją przed spełnieniem złowieszczej przepowiedni. Faktycznie jednak ta pochodząca z XI/XII wieku forteca (wraz z drugą, nadbrzeżną, z którą pierwotnie była połączona groblą), służyła ochronie miasta Korykos przed napadami miejscowych piratów. W literaturze Budowla epizodycznie występuje w zakończeniu przygodowej powieści Jules’a Verne’a Uparty Keraban, gdzie tytułowy bohater, który uporczywie odmawia zapłaty podatku za przepłynięcie cieśniny, z załadowaną taczką przebywa Bosfor na linie długości 1300 metrów – najpierw etapem do Wieży Leandra, a stamtąd na europejski brzeg Stambułu. Galeria Przypisy
Leandertornet

Leandertornet eller Jungfrutornet (turkiska: Kız Kulesi) är ett torn i Istanbul, på en ö i Bosporen vid Üsküdar. Namnet Leandertornet har det fått efter sagan om Hero och Leander. Namnet jungfrutornet, som används på flera språk, kommer av en legend om en sultandotter som ska ha murats in i tornet. Tornet byggdes ursprungligen av Alkibiades år 408 f.Kr., då som ett försvarsverk. Det har sedan byggts om och byggts till åtskilliga gånger. Några av de större ombyggnaderna skedde 1110 på uppdrag av Alexios I Komnenos, 1509 och 1763. Den atenske fältherren Chares maka Damalis lär vara begravd här. Under lång tid har tornet använts som fyrtorn. Källor
Дівоча вежа (Стамбул)

Дівоча вежа (тур. Kız Kulesi, трансліт. Киз Кулесі), також Леандрова вежа — маяк на невеликому острові у Босфорі, в межах теперішнього району Ускюдар у Стамбулі. Є одним із символів міста. Історія Первісно (із 408 року до Р. Х.) грецька вежа для попередження руху перських кораблів, діючи як шлагбаум перед містом. Відомий залізний ланцюг, захищав вхід в протоку, його було натягнуто між вежею і півостровом. У ХІІ сторіччі було перебудовано на маяк, відновлено османами в 1509 році. Час від часу служив як в'язниця або карантин. Сьогоднішній зовнішній вигляд здобула з 1763 року, реконструкція відбулася 1998—1999 рр. На 2010-і вежа є станцією управління рухом на Босфорі, кав'ярнею і рестораном. Легенди Існує багато легенд про будівництво вежі і про її місцезнаходження. Найвідоміша турецька легенда свідчить: Турецький султан шалено любив свою дочку. Одного разу оракул напророкував, що його дочка помре, від укусу змії. Переляканий батько, щоб уникнути нещастя вирішив закрити дочку у недосяжності для змій, і вирішив побудувати вежу. Після того, як вежа була побудована, султан наказав перевести його дочку до вежі, щоб уберегти її від можливої ​​смерті. Коли дочці султана виповнилося 18 років, султан подарував їй горщик з фруктами. Коли іменинниця відкрила горщик, в фруктах виявилася отруйна змія, яка вкусила дівчину, внаслідок чого вона померла, як і було передбачено оракулом. За іншою легендою — дівчина залишилася жива, її врятував принц, висмоктавши отруту змії. Звідси і назва — Дівоча вежа. Ще одну легенду розповідають екскурсоводи про другу назву вежі — вежа Леандро. Згідно з цією легендою вежа отримала свою назву на честь героя давньогрецького міфу — юнака Леандра, який полюбив Геру, жрицю Афродіти, яка заради нього порушила обітницю безшлюбності, і щоб зустрічатися з нею, перепливав щоночі протоку Дарданелли. Небезпека не могла зупинити закоханого юнака і щоночі знову і знову він плив туди, де горів далекий вогонь смолоскипа, який запалювала Геро. Але одного разу вогонь згас, і не зумів знайти в темряві правильну дорогу до острівця Леандр потонув. Вранці хвилі винесли його тіло до ніг дівчини що так і не дочекалася його. У розпачі дівчина піднялася на вежу, кинулася в море і потонула. Але протока Дарданелли розташована за 300 км південніше. Сучасний стан З метою відкрити вежу для відвідувачів в 1999 році в ній був проведений капітальний ремонт. Слідом за цим було оголошено, що за рік в рамках туристичного проекту у вежі розташуються ресторан і культурний центр. Сьогодні для туристів і інших відвідувачів у вежі відкриті ресторан, кафе, бар, оглядовий майданчик і сувенірна крамничка. На невеликих катерах відвідувачі можуть дістатися до вежі корабликами від причалів Кабаташ (фракійська частина) і Юскюдар (анатолійська частина). В мистецтві Ресурси Інтернету Офіційний сайт [Архівовано 3 березня 2022 у Wayback Machine.] Дівоча вежа (Стамбул) [Архівовано 9 березня 2016 у Wayback Machine.] на сервісі Яндекс.Панорами.
Birecik

Birecik (en arameu Birtha, en grec: Βίρθα Birha, després Macedonòpolis o Makedonopolis; llatí: Birtha; àrab; al-Bīrā البيرا; kurd Bêrecûg és una ciutat de la província de Şanlıurfa a Turquia, a la vora de l'Eufrates, que a partir d'aquest punt és navegable, després d'unes cascades. Un pont de vaixells existia ja en època selèucida, amb una fortalesa que protegia el pas entre Zeugma a la riba dreta, fins a Birtha, sota els selèucides Apamea, a la riba esquerra. El pont va existir fins al segle xv. Birtha depenia inicialment de Zeugma però aquesta va desaparèixer mentre Birtha es va mantenir mercès a la seva fortalesa. El 1099 va quedar en possessió del comtat d'Edessa, però després de la conquesta de la capital del comtat el 1144 els croats la van evacuar unc cins anys més tard, i la van deixar a mans dels romans d'Orient que poc després la van perdre davant l'emir ortúquida de Mardin. Apareix com a fortalesa i ciutat destacada vers el segle xiii quan era una possessió dels mamelucs contra els mongols. Sota el sultà Kaiy Bay la van defensar dels atacs dels Ak Koyunlu d'Uzun Hasan; Kait Bay hi va estar el 1477/1478 i les fortificacions foren reforçades el 1482. Hi ha inscripcions àrabs del temps dels mamelucs entre 1277 i 1483. El 1516 va caure en mans dels otomans i inclosa al sandjak d'Urfa que era al seu torn part de l'eyalat d'Alep. Els otomans hi van tenir un petit arsenal per la seva flota fluvial de l'Eufrates. Ibrahim Paixà d'Egipte hi va obtenir una victòria sobre els turcs força prop, a Nisibe, el 24 de juny de 1839. La seva població el 1945 era de 10.800 habitants. Referències
Birecik

Birecik, aussi connue sous les noms de Bir et, pendant les Croisades, de Bîrejik, Bîra, Bira et de Bile, est une ville et un district de la province de Şanlıurfa dans la région de l'Anatolie du sud-est en Turquie. Géographie Histoire D'après une légende locale, Noé, pour vérifier l’existence de la terre ferme après le déluge, lâcha un ibis chauve qui le conduisit jusqu’à un lieu où s’installèrent le patriarche et sa famille. Ce lieu, c’était Bireçik. Les gens construisirent un château au sommet du promontoire ; quant aux ibis, kelaynak en turc, ils installèrent leur colonie sur la falaise aux pieds de laquelle se développa la ville. Sa situation stratégique près de l’Euphrate a facilité l’implantation de différentes cultures. Au début, elle s’appela probablement Seleucia. Pour les Grecs, ce fut d’abord Zeugma (Ζεύγμα) et, plus tard, Birtha (Βίρθα) puis Makedonopolis. Birtha est également le terme araméen pour « château ». Elle se nomma également Bir, lors des croisades Bila, en arabe al-Bīrā (البيرا) et en kurde Bêrecûg. Pendant les croisades, Birecik, appelée Bire ou Bile, est prise en 1099 par Baudouin de Boulogne et devient une forteresse du comté d'Édesse. Elle est donnée en fief à un chef arménien avant d'être confisquée en 1117 par le comte d'Édesse Baudouin du Bourg qui la remet à un seigneur franc, Galéran du Puiset, cousin de Jocelin de Courtenay. En 1145, elle est assiégée par Zengi, gouverneur des Seldjoukides, qui vient de s'emparer d'Édesse ; celui-ci doit lever le siège pour régler des affaires urgentes à Mossoul et les croisés, à bout de ressources, en profitent pour évacuer la ville la remettre à Timurtash, émir de Mardin et rival de Zengi. En 1259, les Mongols de Hulagu s'emparent de Harran, Édesse et Birecik avant de continuer vers Alep. Sous l'empire ottoman, Birecik est le chef-lieu d'un sandjak (district) dépendant du pachalik d'Alep. Pendant la campagne de Cilicie en 1920, Birecik est une des bases des nationalistes turcs qui affrontent le corps expéditionnaire français d'Orient. En 1999, la construction du barrage hydroélectrique sur l'Euphrate engloutit le site antique. Des fouilles archéologiques d'urgence permettent de sauver une partie des vestiges. Histoire naturelle Une fameuse colonie d'ibis chauve, la plus grande connue dans le monde, existait autrefois à Bireçik. L'espèce jouit d'un statut légendaire chez la population locale Personnalités liées Ferhat Göçer (né en 1970), chanteur et chirurgien d'origine kurde Murat Karayılan (1954-2023), dirigeant du Parti des travailleurs du Kurdistan (PKK) et un membre du Conseil exécutif de la Confédération du Kurdistan (KCK). Nuri Sesigüzel (1937-2023), musicien et acteur. Références Portail de la Turquie
Distretto di Birecik

Il distretto di Birecik (in turco Birecik ilçesi) è uno dei distretti della provincia di Şanlıurfa, in Turchia. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Distretto di Birecik Collegamenti esterni Sito ufficiale, su birecik.gov.tr. (EN) Distretto di Birecik, in Catholic Encyclopedia, Robert Appleton Company.
Birecik

Birecik – miasto w Turcji w prowincji Şanlıurfa. Według danych na rok 2014 miasto zamieszkiwało 48 051 osób. Koło Birecik znajduje się, założony w 1977 roku, ośrodek lęgowy ibisa grzywiastego. Obecnie żyje tam około 100 ptaków. Władze tureckie zdołały w ten sposób sztucznie odtworzyć populację tego ptaka, który z powodu szkodliwej działalności człowieka został w XX wieku całkowicie wytrzebiony. Przypisy
Биреджик

Биреджик (тур. Birecik) — город и район на западе провинции Шанлыурфа (Турция) на реке Евфрат. История В древнегреческие времена город назывался Бирта (греч. Βίρθα, лат. Birtha), позднее на какое-то время был переименован в Македонополис. Здесь также находился римский город Зеугма (в настоящее время — на дне водохранилища). Когда крестоносцы основали Эдесское графство, то называли местный город Биле (фр. Bile). В 1144 году город был отнят у христиан Емадедином Зенки, а в 1265 году взят монголами, которые при вторичном нападении потерпели здесь поражение 10 декабря 1275 года. После вхождения в состав Османской империи город стали называть Биреджик. Примечания Ссылки Официальный сайт района Архивная копия от 14 июня 2012 на Wayback Machine Официальный сайт города Архивная копия от 9 декабря 2020 на Wayback Machine Литература Бир или Биреджик // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
Лаодикея

Лаодикея на Ликус (на старогръцки: Λαοδίκεια πρὸς τῷ Λν́κῶ, Laodikeia, Laodizea; на латински: Laodicea ad Lycum; османски: Lâdik, на турски: Laodikeia, Laodikya) е древен град във Фригия (днес в Турция) на река Ликос (днес Çürüksu Çayı), близо до на река Меандър, на 6 км северно от днешен Денизли и 10 км южно от Хиераполис и на 8 км от термите на Памуккале. Градът е основан между 261 и 253 пр.н.е. от Антиох II Теос на мястото на по-старото селище Диосполис и наречен на неговата съпруга Лаодика. Лаодикея се споменава в Новия завет в писмата на Свети Апостол Павел (2,1; 4,13.15.16) и в Йоановата апокалипса (1,11; 3,14) като седалище на християнска община. Тя е една от седемте църкви в Азия. Апостол Павел пише писмо до общината Лаодикея: „Избор, да станат ЗЕМНИ ЦАРЕ, на земни престоли, разбогатели и от нищо не нуждаещи се, или НЕБЕСНИ ЦАРЕ – седнали с Христос на Неговия престол!“ През началото на 4 век Лаодикея е метрополис на провинция Фригия Пакациане. През 363 – 364 г. в града се провежда Църковен събор (Събор в Лаодикея). План на града Източници Тацит, Annalen 4, 55, 2; 14, 27, 1. G. E. Bean, Laodicea ad Lycum (Goncali) Turkey. In: The Princeton encyclopedia of classical sites. Princeton University Press, Princeton 1976 (online). Свети Павел, Pauli epistula ad Colossenses. ii. 1, iv. 15, foll.; Apokalypsis, iii. 14, foll. Външни препратки The Epistle to the Laodiceans Epistle to the Laodiceans Jewish Encyclopedia, "Laodicea" Архив на оригинала от 2007-11-15 в Wayback Machine.
Laodicea aan de Lycus

Laodicea aan de Lycus (Grieks: Λαοδίκεια πρὸς τῷ Λν́κῶ; Latijn: Laodicea ad Lycum; Osmaans: Lâdik), was een oude Griekse stad in Frygië, nabij het huidige Eskihisar in de Turkse provincie Denizli. De stad heeft meerdere namen gekend. De oorspronkelijke naam was waarschijnlijk Diospolis (stad van Zeus). De stad werd waarschijnlijk vernoemd naar het paleis dat Antiochus II liet bouwen voor zijn vrouw, Laodice, in de 3e eeuw voor Christus. De stad ligt zo'n 10 kilometer ten zuiden van Hiërapolis, en zo'n 17 kilometer ten westen van Kolosse. De stad werd zwaar beschadigd door de Mithridatische Oorlogen, maar bloeide daarna onder Romeins bestuur weer op. Ook onder Byzantijns bestuur bleef de stad bewoond, hoewel getroffen door meerdere zware aardbevingen. Uiteindelijk viel de stad in de 11e eeuw aan de Turken, die er vervolgens in 1119 weer uit werden gezet door het leger van Johannes II Komnenos. De stad verging uiteindelijk aan plunderingen door de Mongolen in de 12e eeuw. Nieuwe Testament De stad wordt genoemd als een van deze zeven gemeenten in de Openbaring van Johannes. Paulus verwijst in de brief aan Kolosse naar de brief die hij aan Laodicea schreef. De brief aan Laodicea is echter verloren gegaan. Waarschijnlijk verstuurde Paulus beide brieven gelijktijdig, met Onesimus als koerier, en daarbij ook de brief aan Filemon. Galerij
Laodycea (Frygia)

Laodycea (gr. Λαοδίκεια, łac. Laodicea, tur. Laodikeia) – starożytne miasto na terenie Frygii, oddalone o kilkanaście kilometrów od Hierapolis, współcześnie stanowisko archeologiczne w południowo-zachodniej Turcji, w prowincji Denizli. Historia Miasto zostało założone w miejscu wcześniejszej osady Diospolis w połowie III wieku p.n.e. przez króla Antiocha II z dynastii Seleucydów. Największy rozkwit Laodycei przypada jednak na okres rzymski, kiedy to miasto wzbogaciło się głównie dzięki produkcji wełny. W I wieku n.e. miasto było na tyle zamożne, że w przeciwieństwie do Hierapolis bez pomocy z zewnątrz podniosło się po trzęsieniu ziemi w 60 roku. Laodyceę, podobnie jak Hierapolis, zamieszkiwała w starożytności znaczna społeczność żydowska, dzięki czemu szybko zadomowiło się tu chrześcijaństwo. Przez pewien czas mieszkał tu św. Jan Apostoł, który wzmiankuje Laodyceę w swojej Apokalipsie. W czasach Cesarstwa Bizantyjskiego Laodycea odgrywała znaczną rolę jako siedziba biskupstwa. Kiedy jednak w V wieku spustoszyło ją kolejne trzęsienie ziemi, rozpoczął się upadek miasta. Niewielka osada istniała w tym miejscu jeszcze w okresie podboju seldżuckiego, jednak wkrótce potem ostatni mieszkańcy przenieśli się do pobliskiego miasta Denizli. Stanowisko archeologiczne Do czasów współczesnych dotrwały pozostałości miasta głównie z czasów rzymskich. Na położonym ponad dwiema dolinami płaskowyżu zobaczyć można m.in. resztki stadionu z czasów cesarza Wespazjana, gimnazjonu i łaźni rzymskich z czasów Hadriana oraz dwóch teatrów. W 2013 stanowisko archeologiczne zostało wpisane na turecką Listę Informacyjną UNESCO (nr ref. 5823). Przypisy Bibliografia Turcja, seria: Przewodnik Pascala, Wydawnictwo Pascal, Bielsko-Biała 2006, ISBN 978-83-7304-557-6, str. 412-413
Laodiceia (Frígia)

Laodiceia (em grego: Λαοδίκεια πρός τοῦ Λύκου; romaniz.: Laodikeia pros tou Lykou; em latim: Laodicea ad Lycum, lit. "Laodiceia do Lico" ou "Laodiceia-sobre-o-Lico"; em turco: Laodikya) foi uma cidade na região da Frígia e Lídia, localizada a cerca de 60 km (40 milhas) a leste de Éfeso. O local encontra-se atualmente em ruínas, sendo chamado pelos turcos de Eski-hissar (Castelo Velho). História Originalmente chamada de Dióspole (Diospolis) e Roa (Rhoas), foi chamada de Laodiceia em homenagem a Laódice, esposa de Antíoco II Teos, que reconstruiu a cidade. Era uma das mais importantes cidades da Ásia Menor, e foi a capital da província romana tardia da Frígia Pacaciana. Estava situada na encruzilhada de duas importantes rotas comerciais, cerca de 40 milhas a sudeste de Filadélfia. A estrada de Pérgamo até o porto mediterrâneo de Atália passava por Tiatira, Sardes e Filadélfia antes de chegar a Laodiceia. A cidade foi construída em um platô quase quadrado com várias centenas de metros de altura, com vista para o vale do rio Lico. Laodiceia era a cidade mais rica da Frígia, conhecida por sua produção de lã preta e brilhante, por seus serviços bancários e por produtos feitos de pó frígio misturado com óleo - pomada para os ouvidos e colírio. Os aquedutos forneciam água mineral de fontes termais situadas 10 quilômetros ao sul. As águas chegavam a Laodiceia com uma temperatura morna, e seu sabor, devido ao alto teor de minerais, era sempre nauseante. Contexto bíblico Tornou-se uma das primeiras sedes do cristianismo, sendo a Epístola aos Colossenses também escrita para a igreja de Laodiceia (Colossenses 2 e Colossenses 4) e para a igreja de Hierápolis, além do destino principal que era a cidade de Colossos, pois as três cidades eram bem próximas. Mas ela é mais famosa por ser citada no Livro do Apocalipse (Apocalipse 1 e Apocalipse 3) como uma das sete igrejas da Ásia. Arqueologia Podemos destacar em seu sítio arqueológico: Dois Teatros (grande e pequeno) Ninfeu Templo jônico Ginásio Estádio Aqueduto Galeria Ver também Lista de lugares bíblicos Referências Bibliografia The Letters to the Seven Churches of Asia And their place in the plan of the Apocalypse, W. M. Ramsay, D.C.L, Litt.D., LL.D., Professor of Humanity in the University of Aberdeen, 1904 Mark R. Fairchild, Laodicea’s ‘Lukewarm’ Legacy: Conflicts of Prosperity in an Ancient Christian City, Biblical Archaeology Review, March/April 2017 issue. Ligações externas
Лаодикија

Лаодикија (грч. Λαοδίκεια) древни је град у Турској, у близини села Ескихисар 6 км, источно од града Денизли. Подигао га је селеукидски цар Антиох II Тео у III веку п. н. е. на месту древног града Диополиса (грч. διο — сјајан божански; грч. πολις — град). Град је добио име по царевој супрузи Лаодикији. Лаодикија се налазила на важном трговачком путу, те је просперитет града био и заснован на трговини. У I веку п. н. е. Лаодикија улази у састав Римског царства. Током раног хришћанства у Лаодикији је основана једна од седам цркава Азије, која се помиње у књизи Откривења (Откривење 3:14) и у посланицама апостола Павла (Кол. 4:12). Након пада Римског царства, град је био у саставу Византијског царства. Лаодикија је била једна од значајних црквених центара. Посебан значај имају епископски сабори који су одржавани у њему, а најзначајнији од њих је Лаодикијски сабор одржан 363.– 364. године. 1097. године град су освојиле Османлије. Он је касније уништен непрестаним ратовима између Османског царства и Византије и земљотресима. Најближи град Денизли основале су већином избеглице из Лаодикије. Референце