NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Собор Святого Георгия (Стамбул)

Собор Святого Георгия (греч. Καθεδρικός Ναὸς τοῦ Ἅγίου Γεωργίου, также Патриарший храм Святого Георгия, греч. Πατριαρχικός Ναός Αγίου Γεωργίου, тур. Aya Yorgi Patrikhane Kilisesi) в Стамбуле — православный кафедральный собор во имя великомученика Георгия Победоносца, с 1601 года — кафедра патриарха Константинопольского. В архитектурном отношении представляет собой классическую трёхнефную базилику, имеет скромный внешний вид, однако богато украшен внутри. Расположен в стамбульском районе Фанар (Фенер). История После падения Константинополя (1453 год) и обращения османами в мечеть главного храма империи — Святой Софии, а потом храма Апостолов и затем храма Богородицы Паммакаристы, куда переносилась патриаршая кафедра, центром православной жизни города к концу XVI веке стал район Фенер (Фанар). В 1601 году Патриарх Матфей II избрал своей кафедрой вместо храма св. Димитрия у Деревянных ворот (ныне тур. Aya Dimitri Rum Ortodoks Kilisesi, Kırk Ambar Sok. No. 12, Ayvansaray) храм Святого Георгия, бывший до того женским монастырём. С тех пор храм многократно реконструировался и реставрировался — так, что от его прежнего вида почти ничего не осталось. При патриархе Тимофее II в 1614 году собор реконструировали и расширили. При Каллинике II вновь проведена реконструкция. В 1720 году в соборе произошёл сильный пожар, после чего он был восстановлен патриархом Иеремией III. Новый крупный пожар в 1738 году нанёс серьёзный ущерб церкви. Только в 1797 году патриарх Григорий V начал реставрацию, в результате которой церковь приобрела свой нынешний вид. Патриарх Григорий VI (1835—1840) внёс новые изменения в здание храма и увеличил его высоту. Последняя крупная реконструкция была проведена патриархом Иоакимом III. В 1941 году здания патриархии вблизи храма были уничтожены пожаром и по политическим причинам не восстанавливались до середины 1980-х. Во второй половине 1980-х при патриархе Димитрии был сооружён новый комплекс административных зданий, а в начале 1990-х, при патриархе Варфоломее, произведён ремонт и благоукрашение храма — в значительной мере на средства греческого промышленника Панайотиса Ангелопулоса. Святыни Справа от иконостаса — часть колонны (столб бичевания) из Иерусалима с остатками кольца, к которому, по преданию, был привязан во время бичевания Иисус Христос. Среди особо почитаемых икон — образ «Панагия Фанеромени» в сребро-позлащённой ризе из России у северной стены и мозаичная «Панагия Паммакаристос» у южной, происходящая из бывшего храма Богородицы Паммакаристы. У северной стены храма установлены ковчеги с частицами мощей Григория Богослова и Иоанна Златоуста, вывезенных из Константинополя во время Четвёртого крестового похода 1204 года и в 2004 году по распоряжению папы Римского Иоанна Павла II возвращённых Патриархату. Также в храме находятся мощи святителя Василия Великого. С южной стороны храма покоятся останки Евфимии Всехвальной, Соломонии — матери мучеников Маккавейских и святой царицы Феофании. Примечания Ссылки Ὁ Πατριαρχικός Ναός τοῦ Ἁγίου Γεωργίου Πατριαρχικὸς Ναὸς Ἅγίου Γεωργίου στὸ Φανάρι
Црква Светог Ђорђа у Истанбулу

Црква Светог Ђорђа је православни храм, од 1600. године седиште Цариградске патријаршије. Смештена је у некада грчком кварту Цариграда, Фанару, где је опасана високим зидом и бодљикавом жицом (због турских напада, део зграде још данас има видне трагове подметнутога пожара). Изглед Ова црква је по величини релативно мала црква, обзиром на њен статус у православном свету. Црква је скривена иза високих зидова, подигнута тако да не привлачи нежељене погледе у исламској империјалној престоници. Црква има једноставну спољашњу фасаду, али је богато украшена унутрашњост. Историја После пада Цариграда под владавину Османлија 1453. године, главни центар православног света у претежно муслиманском граду. Патријарх Матеј II (1596-1603) је 1600. године преселио седиште Патријаршије у ову цркву. Реконструисана је много пута и остало је мало тога од првобитног изгледа. Патријарх Тимотеј II (1612-1620) је реструктурирао и проширио 1614. године. Црква је реконструисана у време патријарха Калиника II (1694-1702). Цркву је почетком 18. века захватио пожар и поново је обновљена. Нови велики пожар из 1738. поново је изазвао велике штете на цркви. Тек 1797. године патријарх Григориј V је успео да обнови ову светињу. Садашњи изглед цркве је од тада. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Helige Georgios kyrka, Istanbul

Helige Georgios kyrka (grekiska: Καθεδρικός ναός του Αγίου Γεωργίου; tr: Kathedrikós Naós tou Agíou Geōrgíou, turkiska: Aya Yorgi Kilisesi) är en grekisk-ortodox kyrkobyggnad, belägen i distriktet Fener, nordväst om Konstantinopels gamla stadskärna i staden Istanbul i nordvästra Turkiet. Kyrkan är helgad åt den romerske martyren, soldaten och helgonet Helige Göran. Den är sedan ca år 1600 katedral och säte för Konstantinopels ekumeniska patriarkat, vars Patriark betraktas som den "främste bland likar" inom de Östortodoxa kyrkorna. Med tanke kyrkans status inom den kristna världen ät den relativt liten. Detta beror på att Osmanska riket förbjöd dhimmis från att uppföra icke-islamiska religiösa byggnader som var mer praktfulla än motsvarande islamiska byggnader. Historik Efter Osmanska rikets erövring av Konstantinopel år 1453 förlorade Konstantinopels ekumeniska patriarkat sin katedral Hagia Sofia, som istället gjordes om till en moské. Runt år 1600 flyttade Patriarkatets säte istället till Helige Georgios kloster i fenerdisktriktet, som därefter blev centrum för stadens grekiska kristna minoritet. Klostret renoverades och byggdes ut år 1614 och enbart få spår finns kvar av den ursprungliga byggnaden. Kyrkan har sedan dess renoverats och byggts om flera gånger. Dess nuvarande utseende stammar i stor utsträckning från en restoration inledd år 1797. Efter Osmanska rikets fall utsattes den grekiska minoriteten i Turkiet och Istanbul för omfattande förföljelser, som bland annat tog sig uttryck i Pontisk-grekiska folkmordet och Istanbulpogromen år 1955. På grund av detta minskade den grekisk-ortodoxa befolkningen i Istanbul från ca 200 000 personer år 1924 till enbart 2,500 år 2006. Som en följd av detta har patriarken av Konstantinopel blivit något av en ledare utan en flock, åtminstone på lokal nivå. Av den anledningen fungerar Helige Georgios kyrka idag främst som ett symboliskt centrum för Konstantinopels ekumeniska patriarkat samt som ett mål för grekisk-ortodoxa pilgrimer från andra delar av världen. Bilder Se även Grekisk-ortodoxa kyrkan Östortodoxa kyrkan i Turkiet Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Helige Georgios kyrka, Istanbul. Kyrkan på Konstantinopels ekumeniska patriarkats hemsida
Георгіївський собор (Стамбул)

Собор Святого Георгія (Юрія) (грец. Καθεδρικός Ναὸς τοῦ Ἅγίου Γεωργίου; тур. Aya Yorgi Kilisesi) в Стамбулі — православний кафедральний собор імені великомученика Юрія (Георгія) Змієборця, з 1601 року — резиденція Константинопольського Патріарха. Розміщений в стамбульському районі Фенері. Храм є тринавною базилікою, має скромний зовнішній вигляд, однак багато прикрашений всередині. Історія Після падіння Константинополя 1453 року центром православного життя міста в XVI столітті став район Фанар, куди наприкінці століття була перенесена резиденція Патріарха. У 1601 році Патріарх Матвій II обрав своєю новою резиденцією замість храму св. Димитрія біля Дерев'яних воріт (нині тур. Aya Dimitri Rum Ortodoks Kilisesi, Kırk Ambar Sok. No. 12, Ayvansaray) храм Святого Георгія, який був до того жіночим монастирем. Після цього церква була реконструйована ще багато разів, так що від її колишнього вигляду майже нічого не залишилося. У 1614 році за Патріарха Тимофія II собор реконструювали та розширили. За Каллініка II знову проведена реконструкція. На початку XVIII століття (рік точно невідомий) в соборі сталася сильна пожежа. У 1720 році Патріарх Ієремія III почав реставраційні роботи, які продовжив і патріарх Паїсій II. Чергова велика пожежа 1738 року завдала серйозної шкоди церкві. Тільки 1797 року Патріарх Григорій V почав реставрацію, внаслідок якої церква набула свого нинішнього вигляду. Патріарх Григорій VI (1835—1840) вніс зміни в будівлю храму та збільшив його висоту. Остання велика реконструкція була проведена Патріархом Іоакимом III. У 1941 році будівлі патріархії поблизу храму були знищені пожежею і з політичних причин їх не відновлювали до середини 1980-х. У другій половині 1980-х за Патріарха Димитрія споруджений новий комплекс адміністративних будівель, а на початку 1990-х, за Патріарха Варфоломія, проведений ремонт і прикрашання храму — значною мірою на кошти грецького промисловця Панайотіса Ангелопулоса. Святині Праворуч від іконостасу — частина колони (стовп бичування) з Єрусалиму з залишками кільця, до якого, за переказами, був прив'язаний під час бичування Ісус Христос. Серед особливо шанованих ікон — образ «Панагія Фанеромені» в срібно-позолоченій ризі біля північної стіни та мозаїчна «Панагія Паммакарістос» у південній, яка походить з колишнього храму Богородиці Паммакарісти. Біля північної стіни храму встановлені ковчеги з частинками мощей Григорія Богослова й Івана Золотоустого, вивезених з Константинополя під час Четвертого хрестового походу 1204 року і за розпорядженням папи Римського Івана Павла II повернених Патріархату в 2004 році. З південного боку храму покояться останки Святої Євфимії (пам'ять у Константинопольській церкві — 11 липня і 16 вересня), Соломонії — матері мучеників Макавеїв і святої цариці Феофанії. Примітки Посилання A Tour of the Church of St. George [Архівовано 21 жовтня 2014 у Wayback Machine.]
Epiphaneia (Kilikien)

Epiphaneia (altgriechisch Ἐπιφανεία), ursprünglich Oiniandos, war eine antike Stadt im „ebenen“ Kilikien im Südosten Kleinasiens in der heutigen Türkei. Die Stadt erhielt ihren neuen Namen durch den seleukidischen Herrscher Antiochos IV. Epiphanes zu Beginn des 2. Jahrhunderts v. Chr. 67 v. Chr. siedelte der römische Feldherr Gnaeus Pompeius Magnus dort besiegte Kilikische Seeräuber an. Im 2. und 3. Jahrhundert prägte Epiphaneia eigene Münzen. 260 n. Chr. wurde die Stadt von den Truppen des Sassaniden Schapur I. eingenommen. In der Spätantike gehörte Epiphaneia zur Provinz Cilicia secunda. Auf ein spätantikes Bistum der Stadt geht das Titularbistum Epiphania in Cilicia der römisch-katholischen Kirche zurück. Umfangreiche Ruinen der Stadt sind einige Kilometer westlich des türkischen Orts Erzin erhalten. Dazu gehören ein Aquädukt, ein Theater und zwei byzantinische Kirchen. Vor Ort werden die Ruinen als die des antiken Schlachtenortes Issos bezeichnet, der sich aber wohl etwa zehn Kilometer südlich bei Dörtyol befand. Literatur Michael Gough: Epiphaneia (Oiniandos) Cilicia Campestris, Turkey. In: Richard Stillwell u. a. (Hrsg.): The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press, Princeton NJ 1976, ISBN 0-691-03542-3 (englisch, perseus.tufts.edu). Mustafa H. Sayar: Epiphaneia [1]. In: Der Neue Pauly (DNP). Band 3, Metzler, Stuttgart 1997, ISBN 3-476-01473-8, Sp. 1149. Weblinks Münzen von Epiphaneia (englisch) Anmerkungen
Epiphania (Cilicia)

Epiphania or Epiphaneia (Ancient Greek: Ἐπιφανεία) was a city in Cilicia Secunda (Cilicia Trachea), in Anatolia. The city was originally called Oeniandos or Oiniandos, and was located in the area of the northern tip of the Gulf of Iskenderun, on the route from Missis to Antioch. In the 2nd century BC the city was renamed Epiphania, in honour of Antiochus IV Epiphanes, King of Syria from 175 BC to 164 BC. The city is mentioned in the writings of Ptolemy, Ammianus and Pliny the Elder. Cicero stayed there briefly during his exile. In 66 BC, the Roman general Pompey led a campaign against the Mediterranean pirates. After the surrender of the pirates, they were dispersed and many were settled at Epiphania. Bishopric According to Gibbon, Saint George was born here, in a fuller's shop in the late 4th century. Saint Amphion was the earliest known bishop of Epiphania in 325, as a suffragan of the Bishop of Anazarbus. He attended the First Council of Nicaea in 325, and later suffered under the persecutions of Diocletian. Hesychius Polychronius Marinus Nicetus Basilius Paul Today, its ruins include the remains of walls, a temple, an acropolis, an aqueduct, and many houses, all built in basalt. References This article incorporates text from a publication now in the public domain: Herbermann, Charles, ed. (1913). "Epiphania". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
Sultantepe

Der Sultantepe ist ein mächtiger Tell nahe der heutigen Stadt Şanlıurfa in der Südosttürkei, auf der Strecke nach Harran, der sich rund 50 Meter über die umliegende Harran-Ebene erhebt. Sultantepe ist bekannt für seine spätassyrische Besiedlung, in welcher er wahrscheinlich den Namen Ḫuzirina trug, vor allem als Kultort. Ausgrabungen in Sultantepe fanden in den 1950er Jahren unter der Leitung von Seton Lloyd und Nuri Gökçe statt, wobei Überreste einer assyrischen Stadt aus dem 8. und 7. Jahrhundert v. Chr. zum Vorschein kamen. In den Ruinen der, vermutlich in einer Brandkatastrophe untergegangenen, Stadt fand sich ein umfangreiches Archiv von Keilschrifttexten. Die rund 600 Tontafeln gehören den verschiedensten Gattungen an und belegen, dass die Bewohner dieser assyrischen Stadt aramäische Namen trugen. Der Untergang der Stadt kann in zeitlichen Zusammenhang mit der Eroberung und Zerstörung des benachbarten Harran 610 v. Chr. gebracht werden. Literatur Jacob J. Finkelstein: Assyrian Contracts from Sultantepe. In: Anatolian Studies 7, 1957, S. 137–145. Seton Lloyd / Nuri Gökçe: Sultantepe: Anglo-Turkish Joint Excavations, 1952, in: Anatolian Studies 3, 1953, S. 27–47. Oliver R. Gurney / Jacob J. Finkelstein / P. Hulin: The Sultantepe tablets 1–2. London, 1957–1964. Weblinks Study of the Sultantepe Tablets auf der Seite des British Institute at Ankara
Sultantepe

Sultantepe (starożytna Huzirina?) – duży tell w południowej Turcji, leżący ok. 15 km na wschód od miasta Şanlıurfa. Ma wysokość ok. 40 metrów i średnicę ok. 100 metrów. Identyfikowany najczęściej z miastem Huzirina znanym ze źródeł asyryjskich z 1 połowy I tys. p.n.e., choć identyfikacja ta nie została jak dotychczas w pełni potwierdzona. Stanowisko Sultantepe Wykopaliska w Sultantepe prowadził w 1951 i 1952 roku zespół archeologów kierowany przez N. Gökçe, działającego z ramienia Hittite Museum w Ankarze, oraz S. Lloyda z British Institute of Archaeology w Ankarze. W trakcie prowadzonych prac wykopaliskowych odnaleziono pozostałości świątyni poświęconej parze bóstw Zababa i Bau, świątyni poświęconej bogini Isztar oraz świątyni poświęconej najprawdopodobniej bogu księżyca. Monumentalna brama z portykiem, o którego istnieniu świadczą zachowane bazaltowe podstawy kolumn, dawała dostęp do otoczonego murem obszaru na szczycie tellu, gdzie wzniesionych zostało szereg budowli o charakterze publicznym. W trakcie dwóch sezonów wykopalisk na stanowisku odnaleziono ok. 400 tabliczek. Jedynie trzy z nich, zawierające tekst matematyczny, ekonomiczny i medyczny, zostały wypalone. Pozostałe, nie wypalone tabliczki, zawierały teksty religijne (hymny, modlitwy, zaklęcia), literackie (w tym fragment Eposu o Gilgameszu), medyczne, astronomiczne i leksykalne. Większość tabliczek odnaleziono na zewnątrz domu prywatnego, nazwanego przez archeologów „Domem Qurdi-Nergala”, gdyż w kolofonach wielu tabliczek wymieniany był Qurdi-Nergal, kapłan bogów Zababy i Bau. Nie ma jednak pewności, czy wspomniany dom należał właśnie do niego. Miasto Huzirina Zgodnie ze źródłami asyryjskimi miasto to zdobyć miał król Adad-nirari II (911-891 p.n.e.) w trakcie swej wyprawy wojennej do krainy Hanigalbat w 899 r. p.n.e. Jego następca, Tukulti-Ninurta II (890-884 p.n.e.), uczynił z Huziriny bazę dla swych wojsk w trakcie wyprawy wojennej w 885 r. p.n.e. Kolejny asyryjski król, Aszurnasirpal II (883-859 p.n.e.), w trakcie swej wyprawy wojennej w 866 r. p.n.e. otrzymał w tym mieście trybut od królów z sąsiednich krain, m.in. z Qipanu, Kummuhu i Azallu. Pod koniec panowania Salmanasara III (858-824 p.n.e.) Huzirina wraz z wieloma innymi miastami dołączyła do wielkiej rebelii zainicjowanej przez królewskiego syna Aszur-da’’in-apla. Rebelię tą udało się stłumić dopiero po kilku latach Szamszi-Adadowi V (823-811 p.n.e.), następcy Salmanasara III. Wraz z upadkiem Asyrii w końcu VII w. p.n.e. Huzirina została zniszczona i porzucona. Zniszczenia miasta dokonali najprawdopodobniej Scytowie i Babilończycy, którzy w 610 r. p.n.e. zniszczyli pobliskie miasto Harran. Kolejne ślady zasiedlenia tella pochodzą dopiero z okresów hellenistycznego i rzymskiego. Przypisy Bibliografia hasło Huzirina, w: Bryce T., The Routledge Handbook of the Peoples and Places of Ancient Western Asia, Routledge 2013, s. 324-325.
Ermenek-Talsperre

Die Ermenek-Talsperre (türkisch Ermenek Barajı) ist eine Talsperre im Süden der Türkei. Sie wurde vom türkischen Amt für Wasserwirtschaft bei Ermenek am Ermenek Çayı, einem Zufluss des Göksu, erbaut. Das Absperrbauwerk ist eine doppelt gekrümmte Bogenstaumauer aus Beton mit 210 m Höhe und 132 m Länge. Das Wasserkraftwerk leistet mit zwei Francis-Turbinen 306 MW und liefert im Jahr 1048 GWh elektrischen Strom. Im August 2009 waren die Bauarbeiten soweit abgeschlossen, dass seitdem der Stausee eingestaut werden konnte. Die feierliche Eröffnung fand Dezember 2009 statt. Flussabwärts befindet sich die Gezende-Talsperre. Siehe auch Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste der größten Wasserkraftwerke der Erde Liste von Talsperren der Welt Weblinks Verzeichnis der türkischen Wasserbaubehörde (DSI) (Memento vom 3. Februar 2010 im Internet Archive) The Ermenek Dam and Hydroelectric Power Plant Ermenek Dam & Hydropower Project (PDF-Datei 349 kB) Ermenek: WWF Türkei fordert Suspendierung der Finanzierung Ermenek Consortium Einzelnachweise
Ermenek Dam

The Ermenek Dam is a double-curvature concrete arch dam located on the Göksu River in Karaman Province, Turkey. The 210 m (689 ft) tall dam (218 m (715 ft) from thalweg level) was the highest in Turkey at the time of its construction and currently ranks third after Deriner Dam and Yusufeli Dam. The development was backed by the Turkish State Hydraulic Works. Completed in 2009, the primary purpose of the dam is to support its 300 MW power station. The Görmeli Ottoman bridge from 1290 (also called Ala Köprü) was submerged as a result of the completion of the Ermenek Dam. Ermenek Consortium Ermenek Dam was constructed by the Ermenek Consortium that was specially created for this project. Member companies of the Consortium are BM Muhendislik ve Insaat A.S. (pilot and leader of the civil group), Alpine Bau GmbH, Pöyry Energy GmbH (engineer), Alstom Austria AG (financial coordinator and leader of the E&M group), VA TECH HYDRO GmbH & Co. and Voith Hydro GmbH & Co. The Consortium was also responsible for provision of full foreign financing for the project, under terms agreeable to the Turkish Treasury. Erik Regulator and HEPP The Ermenek Project also comprises a second power facility named Erik Regulator and HEPP, which is located on the Eric Creek that flows into Ermenek River. Erik Regulator takes water from 815,0m elevation, transmits it through the Erik Pressure Tunnel into the Erik Power Cavern. The power cavern has an installed power capacity of 2*4,455 MW (total 8,91 MW), thereby raising the Ermenek project total to 308,91 MW. Water discharged from the Erik Power Cavern feeds into the Ermenek Dam system at the Ermenek Valve Chamber. See also List of dams and reservoirs in Turkey References DSI Archived 2012-05-15 at the Wayback Machine, State Hydraulic Works (Turkey), Retrieved December 16, 2009 Ermenek Dam Official Website, Retrieved October 20, 2010
Barrage d'Ermenek

Le barrage d'Ermenek est un barrage destiné à la production d'électricité dans la province de Karaman en Turquie à proximité d'Ermenek et du village de Görmeli. Sa mise en eau a débuté en août 2009. Notes et références Annexes Liens externes « Karaman İli », sur DSİ (Agence gouvernementale de l'eau) Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Turquie Portail des énergies renouvelables Portail des barrages
Atatürk Airport National Garden

Atatürk Airport National Garden (Atatürk Havalimanı Millet Bahçesi) is a large urban park in the Bakırköy district of Istanbul, Turkey. It was developed on the former site of Atatürk Airport, which closed in 2019 after the opening of the new Istanbul Airport. The project forms part of the Turkish government's nationwide "Nation's Gardens" (Millet Bahçeleri) initiative to expand public green space. History The site originally served as Atatürk Airport, Istanbul's primary international airport for several decades. On 7 April 2019, commercial flight operations were transferred to the newly built Istanbul Airport, leaving the former airport complex largely unused. In 2022, the Turkish government announced a major redevelopment plan to convert the airport grounds into a national garden. The Housing Development Administration of Türkiye (TOKİ) oversaw the project, which included demolition of certain airport structures and extensive landscaping. A tender for construction was held in April 2022. The project experienced political and legal debate, including a ruling by the Council of State (Danıştay) challenging aspects of the tender process. Despite these issues, construction continued in phases. The first phase, consisting of nearly 500,000 m2 of green space, was completed in 2023. Atatürk Airport National Garden officially opened on 1 November 2025 with a public ceremony attended by national and local officials. Design and features At 1.2 million square meters, Atatürk Airport National Garden is one of the largest public parks in Türkiye. The design includes: Over 20,000 newly planted trees and more than 1 million m2 of lawn. A 2.5 km artificial watercourse known as the Ab-ı Hayat stream. Nine main entrances distributed around the former airfield. Seven landscaped hills symbolizing historical districts of Istanbul, including Sarayburnu, Süleymaniye, Edirnekapı, and Çemberlitaş. An array of recreational facilities, including walking and cycling paths, tennis courts, football pitches, basketball courts, playgrounds, and skating areas. Social facilities such as exhibition halls, a public library, workshops, a soup kitchen, a marketplace, and food venues. Disaster preparedness The park is designed to function as a large-scale disaster assembly and emergency response area. Its extensive open spaces and supporting infrastructure, including hangar buildings, water reservoirs, cooking facilities, sanitary units, and renewable energy systems powered by wind and solar installations, enable it to accommodate more than 165,000 people simultaneously in the event of a major emergency, reflecting Istanbul's seismic risk and national disaster-management planning. Sustainability Sustainability features of the garden include: On-site solar and wind power generation, Water reservoirs and irrigation recycling systems, Preservation and transplantation of mature trees, Use of local plant species throughout the landscape. See also Atatürk Arboretum Istanbul Airport Atatürk Airport External links Official project page (TOKİ) Istanbul Municipality environmental projects References
Istanbul Technical University Faculty of Mechanical Engineering

ITU Faculty of Mechanical Engineering (Turkish: İTÜ Makina Fakültesi) is a faculty of the Istanbul Technical University, ITU. The faculty is located on the university's Gümüşsuyu, Beyoğlu campus in Istanbul, and has a mechanical engineering department. Notable alumni Necmettin Erbakan Çağla Kubat Üzeyir Garih Mehmet Toner References External links ITU Faculty of Mechanical Engineering ITU Faculty of Mechanical Engineering, photos History and former deans Department of Manufacturing engineering Department of Mechanical Engineering