Hacilar

Hacilar újkőkori település feltárt lelőhelye Törökországban, 25 km-re a mai Burdur-tól délnyugatra. Az első feltárt emberi települési nyomok az i.e. 7040-ből származnak. A régészeti terület több őskori perióduson át lakott volt. A régészeti hely ismertetése Az őskori település végleges megszűnte után a terület elhanyagolt sima halommá (tell, höyük) vált, és így is maradt 1956-ig. Ebben az évben egy helyi tanár mutatta meg a dombot a brit James Mellaart régésznek, aki 1957-ben megkezdte a lelőhely feltárását. A régészeti kutatások Mellaart irányításával 1960-ig folytak. A feltárt leletek jelenleg az ankarai Anatóliai Civilizációk Múzeumában kerültek bemutatásra. Hacilar régészeti jelentőségét az adja, hogy az állandó emberi település Catalhöyüköt követő közvetlen fejlődési folyamatát reprezentálja. A Hacilarban feltárt lakóépületek fejlettebb, de a catalhöyükiekhez hasonló kialakításúak. A helyiségek belső udvar köré vannak csoportosítva. Minden lakóépület – az eső- és talajvíz elleni védekezés érdekében – kőalapozással épült. Az épületek felmenő falszerkezete – a nálunk is ismert népi építészeti módon – patics-, vagy égetés nélküli, napon szárított agyagtéglából készült, sártapasztással és meszeléssel. Az épületek lapostetősek voltak. A födémet fagerendákból készítették, faoszlop-alátámasztással. A régészek úgy vélik, hogy ezek a házak fából készített emeleti szinttel rendelkeztek. A belső terek díszítés nélküli sima meszelt agyagvakolatúak, és csak ritkán festették őket. Idővel változások történtek a lakóegységek kialakításánál: agyaghabarcsból készített padlóburkolás készült. A falakban szekrények részére jól hasznosítható bemélyedéseket készítettek. A konyha kikerült a nappali helyiségből, az épület felső szintjét magtárnak és/vagy munkahelynek használták. Çatalhöyükkel szemben itt a halottakat a városon kívül temették el. A házakban Hacilarban is megtalálhatók az anyaistennő-ábrázolások, ülő- vagy álló pózban, terrakottából. Az itt talált színezőanyag-maradványok alapján az sem zárható ki, hogy itt textilszövést is folytattak. A hacilari – jól kiégetett, polírozott – cserépáruk vörös, barna és vöröses-sárga színezésűek. Magas fényre polírozott agyagkorsók, vörös színárnyalattal, nőifej- és számos más formára kialakított, állatformájú szakrális célú korsók (szarvas, disznó, madár) szemlélhetők a tárlókban. Növényi maradványok és a tűzkőszerszámokon található nyomok alapján ismert, hogy Hacilar lakói földműveléssel foglalkoztak. Lásd még Anatóliai Civilizációk Múzeuma Anatólia történelme Források Museum für anatolische Zivilisationen. 2000. ISBN 978-975-7523-33-8 (magyarra fordította: Kiss Tamás: KT_ARCHIV_VeML) Békési B. István: Törökország. Budapest: Panoráma. 1983. 482–489. o. = Útikönyvek, ISBN 963-243-150-2 Tim Cornell – John Matthews: A római világ atlasza. Ford. Fridli Judit–Pálvölgyi Endre. Budapest: Helikon. 1991. ISBN 963-208-213-3 Michael Roaf: A mezopotámiai világ atlasza: Az ókori Mezopotámia, Anatólia, Irán, Palesztina és Szíria. Ford. Dezső Tamás. Budapest: Helikon. 1998. ISBN 963-208-507-8, ISBN 963-548-790-8 J. M. Roberts: Képes világtörténelem. 4. kötet: A szétváló hagyományok kora Ford. B. Szűcs Margit–Renner Zsuzsanna. (hely nélkül): Officina Nova;Magyar Könyvklub. 1999. ISBN 963-548-967-6 Sebastiano Soldi: Az ókori Közel-Kelet művészete. Ford. Klukon Beatrix. Budapest: Corvina. 2006. = A művészet története, 1. ISBN 963-13-5554-3