NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Телль-Тайинат

Телль-Тайинат (тур.Tell Tayinat) — древние низменные курганы на восточном берегу в излучине реки Оронт, в провинции Хатай нынешней юго-восточной Турции в 25 километрах от Антакьи. Местность находится в 800 метров от Телль-Атчана (Tell Atchana), на месте древнего города Алалах (Alalakh) или же Киналуа (венг. Kinalua), который являлся столицей неохеттского государства Унки. Возможно идентичен городу Халне или Калне (Calneh), упомянутом в Священном Писании (Амос. 6:2). Влияние Куро-Аракской культуры (4000 — 2200 гг. до н. э.) достигло Телль-Тайината. Обнаружены останки древнего храма сооруженного примерно в 10—9 веках до нашей эры. Храм был обнаружен группой канадских археологов. Так же был найден фрагмент стелы с иероглифами на лувийском языке. Литература A.K. Grayson, Assyrian Rulers of the Early First Millennium BC, vol. I: 1991:217f, quoted in Robin Lane Fox, Travelling Heroes in the Epic Age of Homer, 2008:94. Примечания Ссылки Tayinat Archaeological Project Tell Ta'yinat. The Oriental Institute of The University of Chicago Tell Tayinat (англ.) на сайте проекта «Hittite Monuments» Shifting Networks and Community Identity at Tell Tayinat in the Iron I. (англ.) Author(s): Lynn Welton, Timothy Harrison, Stephen Batiuk, Elif Ünlü, Brian Janeway, Doǧa Karakaya, David Lipovitch, David Lumb and James Roames // American Journal of Archaeology , Vol. 123, No. 2 (April 2019), стр. 291-333
Tel Tajinat

Tel Tajinat (turško Tell Tayinat Höyüğü, arabsko تل طعينات, Tel tainat) je nizek staroveški tel (grič) na vzhodnem bregu okljuke Oronta v provinci Hatay, Turčija. Grič stoji približno 25 km jugovzhodno od Antakye (srednjeveška Antiohija). Zgodovina Naselje je bilo veliko trgovsko središče, prvič v bronasti in drugič v železni dobi. Na Tel Tajinatu so v arheoloških slojih EBA II in EBA III (zgodnja bronasta doba) odkrili veliko rdeče-črne pološčena lončenina (lončenina karaz), ki je hkrati najpogostejša lončenina na najdišču. Proti koncu zadnje faze pozne bronaste dobe se je količina tovrstne lončenine zmanjšala. Za rdeče-črno lončenino velja, da se je razvila pod vplivom kuro-araške kulture, ki je v ta del sveta prišla okoli leta 3000 pr. n. št. V zgodnji železni dobi je na tem mestu zelo verjetno stalo mesto Kinalua, prestolnica enega od novohetistskih/aramejskih mestnih kraljestev, Valistina (aramejsko) ali Palistina (novohetitsko). Med kulturno raznolikimi siro-hetitskimi državami na severnem sirskem pasu so vladarji Kinalue v 8. stoletju pr. n. št. še vedno nosili hetitska kraljeva imena. V prvi asirski osvojitvi mesta v 870. letih pr. n. št. so zmagovalci iz Kinalue odnesli vse zlato in srebro, 100 talentov kositra, surovine za proizvodnjo brona, 100 talentov železa, 1000 volov in 10.000 ovac, lanene tkanine, okrašene kavče in postelje iz zelenikovine in "deset pevk, hčerko kraljevega brata z bogato doto, velikega opičjaka in race". Na zadnjem pohodu so Asirci prisilili kralja, da se jim je uklonil. Arheologija Prve arheološke raziskave so opravili arheologi Orientalnega instituta Univerze v Chicagu pod vodstvom Robert Braidwooda leta 1935-1938. Eno od ključnih odkritij je bil tempelj, podoben opisu templja kralja Salomona v Stari zavezi. Odkritih je bilo tudi več palač zgrajenih v slogu bit-hilani. Arheologi istega instituta so se na najdišče vrnili leta 1999, da bi raziskali in preverili prva izkopavanja. Leta 2004 je po predhodnih raziskavah leta 2003 začela najdišče raziskovati skupina arheologov Univerze Toronto. Raziskave so se nadaljevale leta 2005. V tej sezoni je bila izkopana večina templja iz železne dobe in del palače v slogu bit-hilani. Odkrito je bilo veliko predmetov iz železne dobe I in samo nekaj iz zgodnje bronaste dobe. Avgusta 2012 so arheologi z Univerze Toronto odkrili glavo in gornji del kipa moškega. Iz velikosti najdbe so izračunali, da je bil kip visok 3,5-4 m. Na hrbtu kipa je reliefen napis v luvijskih hieroglifih, ki je poveličuje vojaške dosežke kralja Šupiluliume. Zgleda, da je kip predstavljal kralja, ki se je v sirsko-hetitski koaliciji leta 858 pr. n. št. vojskoval proti novohetitski invaziji Šalmaneserja III. Galerija Sklici
Hacilar

Hacilar (tyrkisk: Hacılar) er en stenalder-bosættelse i hvad der nu er det vestlige Tyrkiet. Stedet blev udgravet omkring 1960 under ledelse af den britiske arkæolog James Mellaart, der også ledede udgravningerne ved det mere berømte Çatalhöyük. Stedet har været beboet omkring 8000 år f.Kr. og omkring 6000 år f.Kr. Eksterne henvisninger
Hacılar Höyük

Hacılar Höyük (üblicherweise kurz als Hacılar bezeichnet) ist eine Ausgrabungsstätte in der südwestlichen Türkei, ca. 25 km von Burdur entfernt. In Hacılar wurden die Reste eines jungsteinzeitlichen und kupfersteinzeitlichen Dorfes ausgegraben. Der kleine Tell war ca. 5 m hoch und 150 m breit. Ausgrabungen fanden von 1957 bis 1961 durch James Mellaart statt. Die ältesten Schichten gehören dem präkeramischen Neolithikum an und datieren in das achte vorchristliche Jahrtausend. Dem 6. Jahrtausend sind neun Schichten zuzuordnen, die älteste von ihnen enthielt fast nur undekorierte Keramik. Schicht VI, die um 5600 v. Chr. datiert, ist am besten erforscht. Es fanden sich neun Lehmziegel-Bauten, die um einen Platz gruppiert waren. Lebensgrundlage waren der Ackerbau (Emmer, Einkorn, Weichweizen, Gerste, Erbsen und Wicken) und Viehzucht, es fanden sich Knochen von Rindern, Schweinen, Schafen, Ziegen und Hunden. Die Keramik ist einfach, einige aufwendige Exemplare bilden Tiere nach. Bemerkenswert sind zahlreiche Ton-Figuren nackter Frauen. Ab Schicht V kommt Buntkeramik auf. Gefäße sind von da an teilweise mit geometrischen Mustern dekoriert. In Schicht II (ca. 5300 v. Chr.) wurde das Dorf befestigt und hatte einen kleinen Tempel. Die Siedlung der Schicht I, die um 5000 v. Chr. datiert, unterscheidet sich wesentlich von den früheren Schichten, und es wird vermutet, dass hier Neuankömmlinge siedelten. Der Ort ist nun stark befestigt. Die Keramik ist sehr gut gearbeitet und meist rot auf weiß bemalt. Literatur James Mellaart: Excavations at Hacilar. University Press, Edinburgh 1970: Excavations at Hacilar (Hauptband) (= British Institute of Archaeology, Ankara. Occasional publications, Nr. 9). ISBN 0-85224-067-8 (englisch). Excavations at Hacilar. Plates and figures (= British Institute of Archaeology, Ankara. Occasional publications, Nr. 10). ISBN 0-85224-170-4 (englisch). Refik Duru (Verf.), Suna-İnan Kıraç Akdeniz Medeniyetleri Araştırma Enstitüsü (Hrsg.): From 8000 BC to 2000 BC. Six thousand years of the Burdur-Antalya region (= Monography series, Band 4). Vehbi Koç Vakfı, Antalya 2008, ISBN 978-6-05-002702-0 (englisch). Weblinks Bilder von Funden
Hacilar

Hacilar je telsko naselje s devet slojeva u središnjoj Anatoliji (današnja Turska, oko 25 km jugozapadno od Burdura). Smatra se se da je osnovano koncem 8. tisućljeća pr. Kr. Tijekom 1950-ih vođena su opsežna arheološka istraživanja pod vodstvom britanskog arheologa Jamesa Mellaarta, a pronađeni artefakti čuvaju se u muzejima od Ankare do Europe.
Hagilar

Hagilar (in turco Hacılar Höyük) fu un villaggio neolitico, situato nell'attuale Turchia, 25 chilometri a sudovest dell'odierna cittadina di Burdur, nella provincia omonima. È uno dei siti guida del neolitico anatolico. La scoperta Il sito venne scoperto nel 1956 dall'archeologo britannico James Mellaart, guidato da un insegnante del posto. Nel 1957 venne iniziato uno scavo che si concluse nel 1960. Caratteristiche L’insediamento si sviluppò su 6 livelli, con una durata che va dal 5400 al 4800 a.C. circa. Dal punto di vista cronologico, subentrò a Çatalhöyük, ma con notevoli differenze sul piano della tipologia abitativa: in questo caso, infatti, si trattava di case pluricellulari dotate di cortili e la circolazione interna era possibile a livello del terreno. Il corredo domestico restava quello tipico di Çatalhöyük, ma erano assenti i giacigli su panche lungo i perimetri delle stanze, sotto le quali gli abitanti di Çatalhöyük seppellivano i propri morti. Mancavano inoltre le decorazioni cultuali dedicate ai parenti defunti. Il villaggio di Hagilar appare povero, con una industria litica di scarsa qualità. La ceramica rinvenuta risulta dipinta. La successione dei livelli presenta cambiamenti anche importanti: mentre il livello 6 si presentava come un villaggio aperto, con il ruolo evidente dell'interscambio pluri-familiare, il livello 2 era racchiuso in un recinto di forma quadrangolare, strutturato su base mono-familiare. Il livello I, infine, quello più prossimo alla superficie, presentava strutture compatte, a cui si accedeva dal terrazzo, come a Çatalhöyük. Al sito guida di Hagilar succedette quello di Gian Hasan (datazione approssimativa: 4900-4500 a.C.). Cronologia Note Bibliografia Mario Liverani, Antico Oriente: storia, società, economia, Roma-Bari, Laterza, 2009, ISBN 978-88-420-9041-0. Voci correlate Protostoria del Vicino Oriente Çatalhöyük Çayönü Nevalı Çori Göbekli Tepe Mersin Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Hagilar Collegamenti esterni Sincronie tra Hagilar e altri siti, dal 6300 al 4500 a.C., su xoomer.virgilio.it. Sincronie tra Hagilar e altri siti, dal 4500 al 3400 a.C., su xoomer.virgilio.it. Sincronie tra Hagilar e altri siti, dal 3000 al 2700 a.C., su digilander.libero.it.
Hacilar

Hacilar – prehistoryczna osada (tell), znajdująca się nad jeziorem Burdur w południowo-zachodniej Turcji. Ruiny Hacilar zostały odkopane podczas prac archeologicznych prowadzonych w latach 50. XX wieku przez Jamesa Mellaarta. Najstarsza warstwa osadnicza, datowana na ponad 8,7 tysiąca lat, odpowiada fazie neolitu preceramicznego. Charakteryzuje się budowlami mieszkalnymi o malowanych ścianach, wznoszonymi z suszonej cegły. Odkryte ślady fauny i flory świadczą o istnieniu uprawy zbóż (pszenicy i jęczmienia) oraz hodowli owiec i kóz. W okresie rozwiniętego neolitu (poziomy IX-VI, ok. 5750-5600 p.n.e.) osada miała charakter typowo rolniczy. Następuje kontynuacja budownictwa z cegły niewypalanej, wzmacnianego drewnianymi słupami. W poziomach tych znaleziono liczne ślady ceramiki, początkowo monochromatycznej, następnie zdobionej wzorami. Okres ten charakteryzuje się także wyrobem antropomorficznych figurek, przedstawiających zazwyczaj postaci kobiece. W końcowej fazie osadnicznej, przypadającej na okres chalkolitu (poziomy V-I; ok. 5600-4700 p.n.e.) Hacilar miało charakter fortecy otoczonej kamiennym murem. Charakterystyczne dla tego okresu są dwupoziomowe ceglane domy typu megaronu oraz obecność sztucznego nawodnienia. Osada została porzucona po serii pożarów, które miały miejsce ok. 7000-6800 lat temu. Przypisy
Хаджилар

Хаджила́р или Хасилар (тур. Hacilar) — стоянка эпохи неолита в юго-западной Турции, в 25 км к юго-западу от Бурдура. Археологические раскопки показали, что жители несколько раз покидали стоянку и снова возвращались в неё. Самые древние находки относятся к 7040 до н. э. После исчезновения поселения на его месте образовался тепе (холм), который в 1956 году местный учитель показал английскому археологу Джеймсу Меллаарту. Раскопки на месте стоянки начались под руководством Меллаарта в 1957 году и продолжались до 1960 года. Найденные артефакты сейчас хранятся в Музее анатолийских цивилизаций в Анкаре. Дома в Хаджиларе составляли группы, окружающие внутренний двор селения. Каждое жилище было построено на каменном фундаменте для защиты от воды. Стены были сделаны из дерева и штукатурки или необожжённого глиняного кирпича, скреплённого известковым раствором. Внутри дома плоскую крышу поддерживали деревянные столбы. Считается, что у домов был верхний этаж из дерева. Внутренние стены были покрыты штукатуркой и кое-где покрашены. На полу были найдены жернова, жаровни, ступы. Ниши в стенах использовались как шкафы. Кухня была отделена от жилых комнат, верхний этаж использовался в качестве мастерской. На уровне 5700 до н. э. были найдены статуэтки богини верхом на леопарде или стоящей и держащей детёныша леопарда. Также найдены статуэтки стоящей, сидящей и отдыхающей богини, одной или с ребёнком. Иногда она обнажена, иногда в набедренной повязке cache-sexe. На более позднем уровне (5435 — 5200 до н. э.) фигурок богини больше не было. На поздних этапах существования поселения Хаджиларская культура характеризуется изысканной керамикой, богато украшенной геометрическими формами. Хаджиларская культура связывается с культурой Неа-Никомедия материковой Греции. Часть находок хранится в археологическом музее Бурдура. Литература Mellaart, James. Hacilar: A Neolithic Village Site // Scientific American. — August 1961. — С. 86. Mellaart J. Excavations at Hacilar. Vols. 1-2. Edinburgh University Press, 1970. Мелларт Дж. Древнейшие цивилизации Ближнего Востока . Пер. с англ. и комментарий Е. В. Антоновой. Предисл. Н. Я. Мерперта. Изд-во «Наука». М., 1982. 149 с. с ил. Ссылки Сайт о Хаджиларе (англ.)
Hacilar

Hacilar är en neolitisk bosättning i sydvästra Anatolien, Turkiet. Dess äldsta fas kan dateras till ca 7000 f.Kr. Invånarna levde på jordbruk men ingen keramik har återfunnits från denna period. Den brukar kallas "akeramiska Hacilar". Den saknar helt figuriner. Bosättningen verkar ha övergivits men efter ca 6000 f.Kr. uppstår en ny by vid Hacilar. Från denna har både keramik och figuriner återfunnits. Figurinerna föreställer huvudsakligen kvinnor. Dessa kan vara ensamma, eller avbildade tillsammans med barn eller djur. Inga manliga figuriner har återfunnits. Hacilar grävdes ut i slutet av 1950- och början av 1960-talet. Utgrävningsledaren var James Mellaart, som några år senare organiserade utgrävningarna av den anatoliska staden Çatalhöyük. Litteratur James Mellaart, Excavations at Hacilar, Edinburgh University Press, 1970 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hacilar.
Хаджилар

Хаджила́р або Хасилар (тур. Hacilar), Каджлер, (вірм. Քաջլեռ) — стоянка епохи неоліту на території Західної Кілікії в південно-західній Туреччини, за 25 км на північний захід від Бурдура. Археологічні розкопки показали, що мешканці кілька разів залишали стоянку і знову поверталися до неї. Найдавніші знахідки належать до 7040 до н. е. Після зникнення поселення на його місці утворився Тепе (пагорб), який в 1956 році місцевий учитель показав англійської археологу Джеймсу Меллаарту. Розкопки на місці стоянки почалися під керівництвом Меллаарта в 1957 році і тривали до 1960 року. Знайдені артефакти зараз зберігаються в Музеї анатолійських цивілізацій в Анкарі. Будинки в Хаджиларі становили групи, що оточують внутрішній двір селища. Кожне житло було побудовано на кам'яному фундаменті для захисту від води. Стіни були зроблені з дерева та штукатурки або необпаленої глиняної цегли, скріпленої вапняним розчином. Всередині будинку плоский дах підтримували дерев'яні стовпи. Вважається, що у будинків був верхній поверх з дерева. Внутрішні стіни були покриті штукатуркою та подекуди пофарбовані. На підлозі були знайдені жорна, жаровні, ступи. Ніші в стінах використовувалися як шафи. Кухня була відокремлена від житлових кімнат, верхній поверх використовувався в якості майстерні. На рівні 5700 до н. е. були знайдені статуетки богині верхом на леопарді або тримаючі дитинча леопарда. Також знайдені статуетки богині, яка стоїть, сидить та відпочиває, одна або з дитиною. Іноді вона оголена, іноді в пов'язці на стегнах. На більш пізньому рівні (5435 — 5200 до н. е.) фігурок богині більше не було. На пізніх етапах існування поселення Хаджиларська культура характеризується вишуканою керамікою, багато прикрашеною геометричними формами. Хаджиларська культура пов'язується з культурою Неа-Нікомедія материкової Греції. Примітки Література Mellaart, James. Hacilar: A Neolithic Village Site // Scientific American. — August 1961. — С. 86. Мелларт Дж. Древнейшие цивилизации Ближнего Востока / Пер. с англ. и комментарий Е. В. Антоновой. Предисл. Н. Я. Мерперта. — М.: Наука, 1982. — 149 с. с ил. Посилання Сайт про Хаджилар [Архівовано 12 січня 2020 у Wayback Machine.] (англ.) Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Хаджилар
School of Army Aviation (Turkey)

The Turkish School of Army Aviation (Kara Havacılık Okulu) based at Isparta, is one of the schools of the Turkish Army and is responsible for the training and development of the Turkish Army Aviation Command personnel and equipment. It was founded in 1948 under the name of artillery excavation within the artillery school. In 1957, it was removed from the artillery school and took the name of aviation. Kara Aviation School continued its educational activities until 2019 at its campus next to the command building in Güvercinlik in Ankara. After the new air base project of the Turkish Army, it was decided to move to Isparta. The training of military aviators within the Turkish Army Aviation Command in Ankara continues at the school campus located in Isparta. The school campus is next to Süleyman Demirel Airport. See also Turkish Army Aviation Command Turkish Air Force Turkish Army Army aviation References External links Official website of the Turkish Army Aviation School Archived 2020-04-19 at the Wayback Machine (Turkish) Army Aviation Command
Türkiye İş Bankası

Türkiye İş Bankası (« Banque du travail de Turquie »), ou plus communément İşbank,est une banque turque dont le siège est situé à Istanbul. Elle fait partie de l'indice ISE-100 de la bourse d'Istanbul. Histoire La banque Türkiye İş Bankası est créée le 26 août 1924 par Mustafa Kemal Atatürk avec 2 succursales et 37 employés. La banque est alors dirigée par Celâl Bayar. Depuis sa création, le capital de la banque est public, avec 40,15 % des actions appartenant au fonds de pension de la banque, 28,09 % appartenant au parti républicain du peuple, et 31,76 % en flottant. En 1932, Isbank ouvre sa première succursale à l'étranger, à Hambourg en Allemagne. En 1992, la banque crée İşbank GmbH à Francfort-sur-le-Main, une filiale chargée de développer les activités de la banque en Europe. İşbank GmbH ouvre sa première succursale française à Paris en 1998. En mai 1998, le Trésor turc revend 12,3 % des actions de la banque à des investisseurs nationaux et internationaux. Isbank lance sa banque en ligne en 1997. En 2000, Isbank s'associe à Telecom Italia Mobile pour acquérir une licence de téléphonie mobile en déboursant au total 2,25 milliards de dollars. En octobre 2010, Isbank annonce l'acquisition de la banque russe Sofia Bank pour 40 millions de dollars[réf. souhaitée]. En décembre 2010, Proparco (filiale de l'AFD), débloque un prêt de 50 millions d'euros pour Isbank, un fonds destiné à soutenir les projets d'énergie renouvelable. En janvier 2013, Isbank lance une application mobile pour effectuer ses paiements en magasin avec son téléphone portable. En décembre 2013, Isbank se voit infliger une amende de 26,5 millions de dollars pour irrégularités en 2009, 2010 et 2011. Activités En décembre 2014, Isbank compte 1 358 agences et 24 308 employés. Filiales Notes et références Voir aussi Lien externe Site officiel Portail des entreprises Portail de la finance Portail d'Istanbul
İşbank

İşbank, ufficialmente Türkiye İş Bankası A.Ş. (in turco: Banca d'affari della Turchia), è una banca turca con sede a Istanbul. Fondata nel 1924 su direttiva di Mustafa Kemal Atatürk, è stata la prima istituzione finanziaria della Repubblica di Turchia. Nel 2023 l'istituto contava 1 066 filiali su tutto il territorio turco, in aggiunta a 22 filiali in 11 stati esteri, fornendo i propri servizi complessivamente ad oltre 24 milioni di clienti. Ciò la rende una delle più grandi banche private del Paese per cespiti, depositi e patrimonio netto, nonché per numero di filiali e dipendenti. È quotata nell'indice BIST 100 della Borsa Istanbul e alla Borsa di Londra. Storia A seguito della Prima Guerra Mondiale e della successiva dissoluzione dell'Impero ottomano, nel 1923 la Turchia fu dichiarata una repubblica e Mustafa Kemal Atatürk fu eletto dalla Grande Assemblea Nazionale di Ankara quale primo presidente. Consapevole della necessità di istituire una banca nazionale per ricostruire l'economia turca dopo lo sfacelo bellico, Atatürk decise di fondare la İşbank il 26 agosto 1924 al Primo Congresso di Economia tenutosi a Smirne. L'istituto fu affidato alla guida del suo primo direttore generale, Celâl Bayar. La prima sede fu nella capitale Ankara, ma nel giro di pochi anni furono inaugurati uffici anche a Istanbul, Smirne e Bursa. Sussidiarie Anadolu Sigorta Anadolu Hayat Emeklilik Bankamatik Maximum Kart Şişecam A.Ş. Privia Maximiles İş Yatırım İş Leasing İş Factoring Camİş İşnet Softtech Türkiye İş Bankası Kültür Yayınları Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Turchia Bank Affari Collegamenti esterni Sito ufficiale, su isbank.com.tr.
Türkiye İş Bankası

Türkiye İş Bankası lub İşbank – największy bank Turcji, założony 26 sierpnia 1924 roku jako bank narodowy przez samego Mustafę Kemala Atatürka. Od 1998 roku w pełni sprywatyzowany. Obecnie bank uniwersalny, oferujący usługi bankowości przedsiębiorstw, finansowania handlu i bankowości detalicznej; jest też zaangażowany w działalność inwestycyjną, ubezpieczeniową i leasingową. Spółka akcyjna notowana na giełdach w Stambule oraz Londynie. Głównym akcjonariuszem jest fundusz emerytalny İşbanku (39,95%), 28,09% akcji należy do Atatürka i jest w dyspozycji Republikańskiej Partii Ludowej, zaś 31,96% jest w wolnym obrocie. Na koniec 2017 roku bank posiadał 438 388 milionów lir aktywów na poziomie skonsolidowanym (117 060 mln USD) przy współczynniku adekwatności kapitałowej (CAR) 15,2% i odnotował zysk netto 6 197 mln lir (1 655 mln USD). Operacje prowadził przy pomocy 1 342 oddziałów w kraju i 22 za granicą. Historia Założony w 1924 roku w konsekwencji pierwszego kongresu ekonomicznego w Izmirze. Działalność bank zaczynał z dwoma placówkami i 37 pracownikami pod kierownictwem przyszłego prezydenta, Celâla Bayara. Bank był blisko związany z polityką gospodarczą młodej Republiki Tureckiej, zarówno za rządów Atatürka jak i po jego śmierci w 1938 roku. W latach 90. udział rządu w akcjonariacie malał aż do 12,3%, a w końcu sprzedaży całości udziałów w 1998 roku. Przypisy
Türkiye İş Bankası

Türkiye İş Bankası — перший публічний банк Туреччини й одна з провідних банківський установ Туреччини. Опис У 2008 повідсав 102-е місце в рейтингу «Top 1000 World Banks» журналу The Banker і 371-е місце у рейтингу Forbes Global 2000 з валовим прибутком TRY 6.8 мільярдів на 2006. На території Туреччини в банка функціонують 1011 філіалів, що робить його одним із найбільших банків у країні по кількості філіалів. Міжнародна мережа банка представлена по одному філіалу у Великій Британії, Бахрейні, Нідерландах, Франції та Швейцарії; 13 філіалів у Турецькій Республіці Північного Кіпру; дочірніми фінансовими інститутами в Ірландії (İş Dublin Financial Services plc), Німеччині (İşbank GmbH) і в РФ (Ішбанк); а також офісами у Шанхаї та Каїрі. З вересня 2022 року банк зупинив співпрацю з російською платіжною системою Мир, що тривала з 2019 року. Примітки