NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Харран

Харра́н або Ка́рри (тур. Harran; лат. Carrhae; від аккад. Harrânu — «розвилка») — стародавнє місто в Туреччині. Розташоване в північному Межиріччі, вперше згадане у хеттському Богазкейському архіві, а також у Старому Завіті й ассирійських царських написах. Нині — адміністративний центр однойменного району в турецькій провінції Шанлиурфа. Історія Старий Завіт Харран — одне з найдавніших міст світу. Не раз згадується в біблійній Книзі Буття. Сім'я Тераха разом з його сином Авраамом вийшла з Уру халдейського та поселилася у Харрані. Там Терах помер і був похований (Бут. 11:31-32). У цій місцевості також жив Лаван, брат Ревеки (Бут. 27:43). Земля Харран мала торгові стосунки з Тіром (Єз. 27:23) і була підкорена ассирійцями (2Цар. 19:12). Частина Ассирії В останній третині II тисячоліття до н. е. Харран був завойований ассирійцями, що просувалися на захід і став (при Саргоні II) невід'ємною частиною Ассирії. Місто було відоме храмом бога Місяця Сіна, храм якого був збудований за вавилонського царя Набоніда. З 3-го тисячоліття до н. е. і аж до Середньовіччя Харран був важливим торговим пунктом, до кінця VII століття до н. е. — провінційної столицею в Ассирії. Вавилонське панування Під Харраном вавилонський цар Набопаласар 25 липня 616 до н. е. переміг ассирійську армію на березі Євфрата. У червні 609 до н. е. новий цар Ассирії Ашшур-убалліт II разом з фараоном Нехо II безуспішно спробували відбити Харран. З жовтня 539 до н. е. Харран увійшов до складу ахеменідської імперії, а з 323 до н. е. — селевкідської. Під владою Риму Після цього в Харрані були розселені ветерани армії Олександра Македонського, пізніше місто потрапило у територію Парфії. У період першого безпосереднього контакту з римлянами під час парфянської кампанії Красса у 53 до н. е. Харран входив у клієнтельське царство Парфії Осроену, саме при Каррах Рим зазнав одну з найбільших поразок у своїй історії. У 214 р. Каракалла присвоїв Каррам статус колонії і відвідав їх у квітні 217, проте був там убитий префектом преторія Макріном. Карри оточували давні міські стіни 4 км завдовжки. У часи Багдадського халіфату Харран був центром Сабеїзму — релігії, заснованої на поклонінні зіркам. Відомі особистості Набонід (правильно Набу-Наід) — цар Вавилонії з травня 556 по 29 жовтня 539 до н. е Сабіт ібн Курра (826/826-901) — астроном, математик і лікар IX ст. Аль-Баттані (858—929) — арабський астроном і математик Ібн Таймія (1263—1328) — ісламський правознавець ханбалітського мазхаба, теолог. Посилання Офіційний сайт района Офіційний сайт міста Харран на www.livius.org(англ.)
Norşuntepe

Norşuntepe (eigentlich Norşuntepe Höyüğü) ist ein Tell in der Türkei, etwa 25 km östlich von Elazığ. Er liegt heute im Bereich der Keban-Talsperre, so dass von ihm nur eine Insel im Stausee übrig geblieben ist. Die Krone des Hügels hatte eine Fläche von rund 500 m auf 300 m, innerhalb derer Siedlungsspuren feststellbar waren. Norşuntepe wurde ab 1968 vom Deutschen Archäologischen Institut unter Leitung des Heidelberger Professors für Ur- und Frühgeschichte Harald Hauptmann ausgegraben. 1974 mussten die Arbeiten wegen des durch den Bau der Keban-Talsperre steigenden Wasserspiegels eingestellt werden. Bei den Ausgrabungen konnten 40 Siedlungsschichten identifiziert werden, die vom späten Chalkolithikum über alle Phasen der Bronzezeit bis hin zu einer urartäischen Siedlung in der späten Eisenzeit reichten. Aus der Eisenzeit stammen auch mehrere reich ausgestattete Gräber. Die urartäische Siedlung wurde durch einen Brand zerstört und aufgegeben. Literatur Karin Bartl: Norşuntepe: Die frühe Eisenzeit. 2 Bde. 1988. Klaus Schmidt: Norşuntepe. 2 Bde. Mainz, Zabern, 1996–2002.
National Palaces Painting Museum

The National Palaces Painting Museum (Turkish: Milli Saraylar Resim Müzesi) is an art museum in Istanbul, Turkey, opened at the Crown Prince Residence of Dolmabahçe Palace in 2014. The museum exhibits approximately 200 pieces from the palace's collection of paintings by both Turkish and international artists of the 19th century. The museum is funded by the TBMM. History The historical building previously housed the Istanbul Art and Sculpture Museum, which was founded within the order of Turkey's first president Mustafa Kemal Atatürk in 1937 and served as part of Mimar Sinan Fine Arts University. After the renovation between 2010 and 2014, it was transformed into a new museum to house pieces of 19th and early-20th century art, which were mainly gathered from the palaces of Ottoman dynasty. Collection The museum has more than 200 paintings displayed in 11 sections. Some of the displayed collections are listed below. Paintings by Turkish artists (1870-1930) This collection consists of works by Ottoman/Turkish artists such as Şeker Ahmed Pasha, Osman Hamdi Bey, Hüseyin Zekai Pasha and Hodja Ali Rıza, who make up the second, third and fourth generation of Turkish painting in the Western sense. Paintings by court painters Works by artists such as Stanislaw Chlebowski and Fausto Zonaro, who respectively served Abdulaziz and Abdülhamid II as their court painters. Paintings bought from Goupil Gallery for the palace Two sections consist of paintings that were bought from the Goupil Gallery in Paris during the reign of Abdulaziz. The paintings that were bought in this era reflect the taste of Sultan Abdulaziz and his assistant Şeker Ahmed Pasha. A Western-style collection of paintings was brought together for the first time at the Dolmabahçe Palace during the reign of Sultan Abdulaziz. Paintings by Ivan Aivazovsky The Ceremony Hall, which is the most magnificent room of the structure with its stucco-lined walls and composite-headed plasters, is allocated to the Russian artist Aivazovsky. Paintings by Abdülmecid II The hall that exhibits this collection originally used to be the library of Abdülmecid II himself, who was born to become the last crown prince and caliph of the Ottoman dynasty. Interested in almost all branches of art, but particularly calligraphy and music, he remained a celebrated artist of Turkish painting. Orientalist paintings The museum has a rich collection of works by 19th century Orientalist painters. See also Istanbul Museum of Painting and Sculpture Pera Museum History of modern Turkish painting List of art museums References
Музей живописи национальных дворцов

Музей живописи национальных дворцов (турецкий: Milli Saraylar Resim Müzesi) — художественный музей во дворце Долмабахче, в котором хранятся произведения искусства XIX и начала XX века, которые в основном были собраны из дворцов Османской династии. В музее выставлено около 200 произведений из дворцовой коллекции картин турецких и зарубежных художников XIX века. История В историческом здании раньше располагался Стамбульский музей искусства и скульптуры, который был основан по распоряжению первого президента Турции Мустафы Кемаля Ататюрка в 1937 году и являлся структурным подразделением Университета изящных искусств Мимара Синана. После ремонта в период с 2010 по 2014 год преобразован в музей с современным названием. Коллекция Картины турецких художников (1870—1930) Эта коллекция состоит из работ османских/турецких художников, таких как Шекер Ахмед-паша, Осман Хамди-бей, Хусейн Зекай-паша и Ходжа Али Рыза; которые составляют второе, третье и четвёртое поколение турецкой живописи в западном понимании. Картины придворных художников Работы таких художников, как Станислав Хлебовский и Фаусто Зонаро, которые соответственно служили Абдулазизу и Абдулхамиду II в качестве придворных художников. Картины, купленные на аукционе Goupil & Cie Два раздела состоят из картин, купленных в галерее Гупиля в Париже во времена правления Абдулазиза. Картины, купленные в эту эпоху, отражают вкус султана Абдулазиза и его помощника Шекера Ахмеда-паши. Коллекция картин в западном стиле впервые была собрана во дворце Долмабахче во времена правления султана Абдулазиза. Картины Ивана Айвазовского Церемониальный зал, самое роскошное помещение строения с его оштукатуренными стенами и композитными штукатурками, отведен творчеству художника Ивана Айвазовского. Картины Абдул-Меджида II Зал, в котором выставлена эта коллекция, первоначально был библиотекой самого Абдул-Меджида II, который родился, чтобы стать последним наследным принцем и халифом Османской династии. Интересуясь почти всеми отраслями искусства, но особенно каллиграфией и музыкой, он оставался знаменитым художником турецкой живописи. Картины Востоковедов В музее собрана богатая коллекция произведений художников -востоковедов XIX века. Примечания
Nymphaeum Traiani

Das Nymphaeum Traiani ist eine antike Brunnenanlage (Nymphäum) in Ephesos bei Selçuk in der türkischen Provinz İzmir. Wie aus der zweizeiligen Stifterinschrift auf dem Architrav des Untergeschosses hervorgeht, wurde der Brunnen von Tiberius Claudius Aristion und seiner Gattin Iulia Lydia Laterane für die Artemis von Ephesos und Kaiser Trajan (daher der moderne Name) als Endpunkt einer 210 Stadien (ca. 39 km) langen Wasserleitung gestiftet. Auf Grund dieser Inschrift lässt sich die Errichtung in die Jahre zwischen 102 und 114 n. Chr. datieren. Das 11,90 × 5,40 m große, rechteckige Brunnenbecken wurde an drei Seiten von einer ursprünglich etwa 9,50 m hohen Fassade gerahmt. Während die Architrave des Untergeschosses an den beiden Seiten gerade durchlaufen, besitzt die rückwärtige Hauptseite ein verkröpftes Gebälk. Dadurch, dass die Architrave des Obergeschosses dazu verschränkt versetzt wurden, bildet sich in der Mitte eine große Nische, in der eine Statue des Kaisers Trajan aufgestellt war. Auch in den anderen Interkolumnien waren Statuen aufgestellt. Das Wasser floss unter der Statue – also zu Füßen des Kaisers – in das Brunnenbecken. Dem Hauptbecken war zur Straße hin ein schmaleres Schöpfbecken vorgelagert, von dem das Wasser entnommen werden konnte. Das Nymphaeum Traiani wurde 1957 im Zuge einer Ausgrabung der Kuretenstraße freigelegt. 1962 erhielt es durch die Aufstellung einer Architekturprobe des Architekten H. Pellionis sein heutiges Aussehen. Literatur Peter Scherrer (Hrsg.): Ephesos. Der neue Führer. ÖAI, Wien 1995, ISBN 3-900305-19-6, S. 118. Hilke Thür (Hrsg.): ... und verschönerte die Stadt ... Ein ephesischer Priester des Kaiserkultes in seinem Umfeld. ÖAI, Wien 1997, ISBN 3-900305-18-8. Claudia Dorl-Klingenschmid: Prunkbrunnen in kleinasiatischen Städten. Funktion im Kontext. Pfeil, München 2001, ISBN 3-931516-91-1 (Studien zur antiken Stadt 7). Ursula Quatember: The Water Management and Delivery System of the Nymphaeum Traiani at Ephesus. In: Gilbert Wiplinger (Hrsg.): Cura Aquarum in Ephesus. Proceedings of the Twelfth International Congress on the History of Water Management and Hydraulic Engineering in the Mediterranean Region, Ephesus/Selçuk, Turkey, October 2-10, 2004. Peeters, Leuven 2006, ISBN 3-900305-46-3, S. 73–77 (12. Suppl. BaBesch = Sonderschriften des Österreichischen Archäologischen Instituts 42). Ursula Quatember: Das Nymphaeum Traiani in Ephesos. Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 2011, ISBN 978-3-7001-4010-8 (Forschungen in Ephesos XI 2). Weblinks Anmerkungen
Гиресун

Гиресун (на турски: Giresun) е град и административен център на вилает Гиресун в Турция. Населението му е около 90 000 жители и се намира на 10 m н.в. на Черно море. Пощенският му код е 28x xx, а телефонният 0454. Личности Родени Семра Сар (р. 1943), турска киноактриса Външни препратки Уебсайт на града
Giresun

Giresun o Cerasunt (grec: Κερασούντα, Kerasunda; grec antic: Κερασοῦς, Kerasûs) és una ciutat de Turquia a la costa de la mar Negra, a l'oest de Trebisonda, amb uns vuitanta mil habitants. És la capital de la província de Giresun, amb 6.965 km² i uns cinc-cents cinquanta mil habitants. Història Cerasunt fou una important ciutat de la costa de l'anomenat pont Polemoníac, entre Amisos i Trapezunt. Segons el Periple de Pseudo-Escílax, en aquest lloc hi va haver una colònia de Sinope de nom de Quèrades (grec antic: Χοιράδες, Khoirades), però ja havia desaparegut al segle i aC. A Quèrades van arribar els deu mil de Xenofont després de la seva retirada de Pèrsia. En algun moment aparegué, una mica més a l'est, la ciutat de Cerasunt, sovint confosa pels antics autors amb Quèrades. Cerasunt és derivat del mot κερασός 'cirera' amb el sufix -όεις, referit a l'abundància d'un element; segons altres propostes, el primer element podria ser també el mot κέρας, 'banya'. Probablement fou refundada per Farnaces del Pont, avi de Mitridates VI Eupator, sota el nom de Farnacea. Mitridates hi va tenir el seu harem durant les guerres contra Roma. Fou poblada amb gent de la veïna Cotiora, i estava fortament fortificada. El treball del material de les mines de ferro dels veïns càlibes li van donar prosperitat. No obstant això, el nom original finalment prevalgué. El nom turc, Giresun, és derivat del grec Cerasunt. Període de les gabelles turques i otomà El 1397, Giresun va ser conquerida pels cabdills Turcmans Emir oğlu Süleyman Bey i Pir Kadem Çakır Bey. En els anys posteriors, després de la conquesta de l'Imperi de Trebisonda pels otomans el 1461, Giresun va passar a estar sota el domini de l'Imperi Otomà. Als registres fiscals del segle XVI, Giresun i les seves poblacions circumdants (Koyulhisar / Büyükliman / Vakfıkebir) apareixen com a Província de Çepni. Després del període de les gabelles (1461), Giresun, que havia passat a formar part de la Província de Trebisonda de l'Imperi Otomà, va ser fusionada amb les prefectures d'Ordu, Tirebolu i Görele el 1920 per formar el Govern de Giresun. El 1923 va ser reconeguda com a província. Cultura i gastronomia Giresun té una cuina tìpica de la Mar Negra, amb el ús abundant de peixos. Giresun és coneguda especialment per les seves avellanes a nivell internacional, símbol de la ciutat. L'especialització productiva en les avellanes es pot explicar històricament. Durant el segle XIX, quan es produeix l'expansió comercial d'Europa, es busquen els millors productes primaris, entre ells l'alimentació. Aquest fet més les capitulacions otomanes favorables als mercaders europeus van trobar un brou de cultiu per l'expansió del que aleshores era un mercat local. Vegeu també Aeroport d'Ordu-Giresun Giresunspor, club de futbol de la ciutat Dible, un plat tìpic de Giresun Enllaços externs Giresun Arxivat 2008-05-11 a Wayback Machine.. Referències
Giresun

Giresun je město v Turecku, hlavní město stejnojmenné provincie v Černomořském regionu. Město se nachází zhruba 175 km západně od hlavního města regionu, Trabzonu. Na konci roku 2010 zde žilo 96 948 obyvatel. Název města (dříve Kerason, Kerasounta) pochází z řečtiny, ze slova Kerasus (poloostrov). Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Giresun na Wikimedia Commons
Giresun

Giresun es la capital de la provincia de Giresun y el nombre de su distrito, con una población de 89.241 habitantes​ (2007). Está situada entre dos ríos, Batlama y Aksu, en un cabo pequeño. Ambos extremos de la ciudad son playas naturales. La ciudad de Giresun posee la única isla del mar Negro a una milla de distancia, la isla Aretias, con una superficie de 4 hectáreas. Los habitantes de Giresun suelen visitarla durante los Festivales de Mayo que se celebran entre el 20 y el 23 de mayo, en la desembocadura del río Aksu, a 4 kilómetros del centro, en dirección a Trebisonda. Historia La ciudad está situada en el lugar donde se hallaba en la Antigüedad la ciudad de Farnacia, fundada por Farnaces I del Ponto. Se da la circunstancia de que en el Periplo del Ponto Euxino de Arriano se dice que Farnacia era la ciudad que antiguamente se llamaba Ceraso, pero esta identificación podría ser un error y en realidad Arriano podría haber confundido a Ceraso con Querades, ciudad que podría haber sido, por tanto, el antiguo nombre de Farnacia.​​ Sin embargo, este error puede ser el motivo de que en épocas posteriores se le diera a la antigua Farnacia el nombre de Ceraso o Cerasunte, nombre que luego evolucionó hasta convertirse en Giresun.​ El general romano Lúculo, en su lucha frente a Mitrídates, en el siglo I, llegó a Cerasunte. La fruta que encontró allí, la cereza, le agradó y la llevó a Roma.​ Hoy en día, la avellana es, sin duda, es el producto más importante de la ciudad. La avellana de Giresun es una de las de mejor calidad del mundo. El lema de la ciudad es "La patria de la cereza, la capital de la avellana".​ Etimología El nombre de la ciudad se transforma de la denominación griega Kerasus a Kerasun, en tiempos del Imperio romano a Cerasus (de donde procede el nombre de la fruta cereza) y en última instancia en la denominación turca de Giresun. Referencias Giresun en aturquia.com Enlaces externos Prefectura de Giresun Mapas de Giresun 40°54′N 38°25′E
Giresun

Giresun (anciennement Kérassonte ou Cérasonte) (en turc : Giresun ; en grec : Κερασούντα, Pharnacia, Choerades ; en laze et géorgien : გირესუნი) est une ville de Turquie, située au nord-est du pays, sur les bords de la mer Noire. Giresun est la ville principale de la province qui porte le même nom. Elle possède une riche culture folklorique grâce aux apports des différentes populations présentes dans cette ville. Le nom de la ville est à l'origine du terme « cerise » et sa noisette a une réputation mondiale. Sa population était estimée à 89 241 habitants en 2007 et est estimée à 101 107 habitants en 2012. Histoire La ville actuelle s'est développée à partir de l'antique Pharnakéia fondée dans la première moitié du IIe siècle av. J.-C. par Pharnace Ier, roi du Pont, grâce au synœcisme de Cotyora et Choerades, deux petits établissements de Sinope. Elle est connue à l'époque romaine sous le nom de Cerasus (forme latine) ou encore Κερασοῦς/Kerasoũs (forme grecque), qui rappelle l'épisode du général romain Lucius Licinius Lucullus, alors en guerre contre Mithridate VI, qui découvre vers 70 av. J.-C. dans cette ville une nouvelle variété de cerisier (le Prunus cerasus, la griotte) et qui l'introduit peu après à Rome. En turc on désigne la cerise par le mot kiraz, qui vient du nom antique de la ville Kerasous. Le français cerise, l'anglais cherry, l'espagnol cereza ou l'allemand Kirsche sont issus également du nom antique de la ville. À partir de 66 av. J.-C. jusqu'en 1204 la ville fut sous domination byzantine. Lors du sac de Constantinople par la quatrième croisade en 1204, la famille impériale menée par Alexis Comnène fuyait la ville pour aller fonder à Trébizonde, au nord-est de la Turquie actuelle, à 175 km à l'est de Giresun, l'empire de Trébizonde. Une dynastie de princes régna dans la ville de Trébizonde et ses alentours jusqu'en 1461, date à laquelle Mehmed II, le sultan ottoman, conquit ce dernier bastion byzantin et l'intégra, ainsi que Giresun, dans les territoires ottomans. Giresun fut la seconde grande ville de l'empire de Trébizonde. Au fil des siècles, diverses populations hellénophones et turques, se sont installées à Giresun et sa région, mais également de nombreuses populations caucasiennes, tels les Lazes, les Géorgiens et les Circassiens, qui ont fui le Caucase aux XIXe et XXe siècles, à cause des campagnes militaires de l'Empire russe à l'encontre des populations musulmanes de cette région. Personnalités liées Abdullah Levent Tüzel (1960-), homme politique turc Ergün Demir (1969-), acteur franco-turc Alperen Şengün (2002 -), basketteur turc Annexes Articles connexes Liste des ports antiques : Mer Noire Liens externes (tr) Site officiel (tr) Site officiel de la municipalité de Giresun (tr) Site officiel de la préfecture de Giresun Portail de la Turquie
Giresun

Giresun (in greco Κερασούντα?, Kerasunta) è una città della Turchia capoluogo dell'omonima provincia. La città, che sorge sulle rive del Mar Nero, è nota fin dall'antichità per la sua agricoltura, il suo nome greco e romano era Cerasunte e da qui Lucullo nel 71 a.C. importò la ciliegia. Il nome del frutto (cerasus in latino), quindi, deriva dal nome romano della città. Conservò il suo nome anche in epoca medievale, quando fu la seconda città dell'Impero di Trebisonda. Corilicoltura La corilicoltura (coltura del nocciolo) nelle province di Giresun e Trabzon risale all’antichità. Da tempo ormai gli agricoltori selezionano e propagano i genotipi per via vegetativa. La nocciola «Giresun Tombul Fındığı» è una varietà locale nata per selezione naturale. Gli agricoltori hanno cominciato ad allevare questa varietà nei loro frutteti nella misura del 90 % per le sue caratteristiche, quali il gusto, la resa, il guscio sottile e l’elevato tasso di sbiancamento, piantando le altre varietà unicamente per favorire l’impollinazione. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Giresun Collegamenti esterni (TR) Scheda su yerelnet.org.tr, su yerelnet.org.tr. URL consultato il 9 aprile 2012 (archiviato dall'url originale il 23 marzo 2013).
Giresun

Giresun – miasto w północno-wschodniej Turcji nad Morzem Czarnym, stolica prowincji Giresun. W mieście żyje około 90 000 ludzi (dane z 2003 roku). Giresun jest miastem dość bogatym, co zawdzięcza temu, że z miasta eksportowane jest wiele produktów, jak między innymi wiśnie i orzechy laskowe. Nazwa "Giresun" (wcześniej: Kerason, Kerasounta) pochodzi z języka greckiego od Kerasus (półwysep) + ounta (grecki przyrostek). Linki zewnętrzne Giresun Şebinkarahisar, Giresun
Giresun

Giresun är en stad vid svartahavskusten i nordöstra Anatolien i Turkiet, ungefär 175 km väster om Trabzon. Den är huvudort i provinsen Giresun och hade 101 107 invånare i slutet av 2011. Staden grundades av greker från Miletos på 600-talet f.Kr. som Kerasous (Cerasus på latin), det grekiska ordet för "horn" i betydelsen "halvö". Stavningen blev senare Kerasounta och under medeltiden gick den under stavningen Kerasunt, och var då den näst största staden i Kejsardömet Trabzon, för att sedan bli Kerason och slutligen Giresun genom turkifiering av uttalet; den kallas även stundom Girezounda på grekiska. Körsbär (bär från Kerasus) har fått sitt namn från denna stad, eftersom de först exporterades till Rom härifrån. Källor
Гіресун

Гіресун (тур. Giresun, грец. і понт. Κερασουντα, Керасунда) — місто на півночі Туреччини, адміністративний центр однойменної провінції. Походження назви Засноване греками під назвою Керасунт (дав.-гр. Κερασούς, лат. Cerasus - "Черешневе [місто]") від грец. κερασός - черешня (Prunus avium). Вважається, що плоди окультуреної черешні саме там уперше зустріли та привезли до Європи римляни у I столітті до н. е. Назва керасунтських плодів лат. cerasi перейшло у різні мови: італ. ciliega, фр. cerise, ісп. cereza, порт. cereja, нім. Kirsche, анг. cherry, тур. kiraz. Цей регіон Південного Причорномор'я і сьогодні традиційно славиться плодами черешні. Історія Місто засноване греками в давнину. У 183 р. до н. е. було зайняте понтійським царем Фарнакесом I і стало частиною Понтійського царства. У ході римсько-мітридатських воєн 73-66 рр. до н. е. було завойоване римлянами і увійшло у склад Римської імперії. Надалі Гіресун входив до складу Візантійської імперії до 1203 р. н. е. З 1203 у складі грецької Трапезундської імперії. Після взяття Синопа османами, Гіресун стає другим за значенням містом Трапезундської імперії після Трапезунда. Перебуває під турецьким контролем з 1461 року. У 1874 р. місто сильно постраждало від кривавої міжусобиці двох турецьких беїв. У XIX столітті основним заняттям містян була торгівля ліщиною та судноплавство. На початку XX століття в місті проживало 35 тис. осіб, з них половина греки, решта — турки, вірмени. Економіка Місто відоме найбільшим виробництвом ліщинних горіхів у Туреччині. Завдяки помірному клімату розвивається виробництво шкір, деревини та вишень. Місто має свій Університет — Giresun Üniversitesi. Примітки Посилання KERASUS — ΚΕΡΑΣΟΥΝΤΑ — GIRESUN [Архівовано 2 травня 2014 у Wayback Machine.](англ.) Ґіресун - туристична інформація(англ.)