NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Nozio

Nozio (in greco antico Νότιον?, Nòtion, "più a sud") era una città-stato antica greca dell'Anatolia occidentale, approssimativamente a 50 km a sud dell'odierna Smirne in Turchia, nel Golfo di Kuşadası. Nozio era posizionata su una collina dalla quale era visibile il mare; era situata vicino al santuario di Claros, sede dell'oracolo di Apollo, ed era servita dal porto della vicina città di Colofone. Della città sono rimaste le rovine delle mura difensive, della necropoli, del tempio, dell'agorà e del teatro. Le rovine sono situate ad est della moderna città di Ahmetbeyli nel distretto di Menderes, nella provincia di Smirne, nell'odierna Turchia. Storia La menzione più antica di Nozio è nelle Storie di Erodoto, che la cita tra le città dell'Eolide (è infatti quella situata più a sud). La sua vicinanza alla città ionica di Colofone fu causa di un'aspra rivalità, che può spiegare il mito della contesa tra due famosi profeti dell'oracolo di Apollo di Claros: Mopso, che aveva partecipato alla spedizione degli Argonauti ed era sostenuto dalla città di Nozio, e Calcante, che aveva invece partecipato alla guerra di Troia ed era appoggiato dagli abitanti di Colofone. Secondo il mito, i due indovini si sfidarono in una gara di divinazione che fu vinta da Mopso, mentre Calcante, per la sconfitta, morì di vergogna. Nel settimo secolo a.C. Nozio, che pure era sotto l'influenza e la protezione del più grande insediamento di Colofone, aveva il controllo dell'oracolo di Claro. La Persia conquistò Colofone e Nozio alla metà del sesto secolo a.C. ma le città furono successivamente liberate dopo la guerre persiane ed entrarono nella lega delio-attica (la prima contribuiva con tre talenti all'anno, mentre la seconda con un terzo di talento, a dimostrazione della diversità delle loro dimensioni). Nei primi anni della guerra del Peloponneso, Nozio si divise in fazioni, una delle quali fece arrivare dei mercenari che erano sotto il comando persiano, ma gli Ateniesi presero il completo controllo della città, instaurandovi al comando dei politici della fazione a loro vicina ed inviandovi dei coloni. Nel 406 a.C. il mare antistante a Nozio fu il teatro dell'omonima battaglia fra gli Ateniesi, guidati da Antioco (il timoniere di Alcibiade) e gli Spartani, comandati da Lisandro. Quest'ultimo, da poco nominato navarca, vinse la battaglia iniziando in questo modo la sua ascesa al potere. Alla fine del quarto secolo, Nozio si unì in alleanza con Colofone e in età romana l'uso del nome della città andò completamente in disuso. Note Bibliografia Fonti primarie Erodoto, Storie. Tucidide, Guerra del Peloponneso. Diodoro Siculo, Bibliotheca historica. Fonti secondarie (EN) Herbert William Parke, The Oracles of Apollo in Asia Minor, Taylor & Francis, 1985, ISBN 0-7099-4012-2. (EN) Robin Lane Fox, Travelling Heroes: Greeks and Their Myths in the Epic Age of Homer, Londra, Allen Lane, 2008, ISBN 978-0-7139-9980-8. (EN) Getzel M. Cohen, The Hellenistic Settlements in Europe, the Islands, and Asia Minor, University of California Press, 1996, ISBN 0-520-08329-6. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Nozio
Dereçiftlik

Dereçiftlik ist ein Dorf im Landkreis Honaz der türkischen Provinz Denizli. Dereçiftlik liegt etwa 30 km nordöstlich der Provinzhauptstadt Denizli und 13 km nordöstlich von Honaz. Die Einwohnerzahl beträgt 682 (Stand: Ende 2024). Einzelnachweise
Derinerova přehradní nádrž

Derinerova přehradní nádrž (turecky Deriner Barajı) je postavena na řece Čoroch, ležící v provincii Artvin v Černomořském regionu 5 km východně od města Artvin. Výška hráze je 249 m a je to nejvyšší hráz v Turecku. Hlavním úkolem je výroba elektrické energie, sekundárním pak regulace toku. Výstavba začala roku 1998, nádrž se začala plnit v únoru 2012 a elektrárna byla dostavěna v únoru 2013. Přehrada je pojmenovaná po zemřelém hlavním inženýrovi jménem İbrahim Deriner. Související články Seznam nejvyšších hrází světa Borçkská přehradní nádrž – sousední přehradní nádrž po proudu Čorochu, v provozu Artvinská přehradní nádrž – sousední přehradní nádrž proti proudu Čorochu, ve stavbě Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Derinerova přehradní nádrž na Wikimedia Commons
Deriner-Talsperre

Die Deriner-Talsperre am Fluss Çoruh im Nordosten der Türkei, nahe der Grenze zu Georgien, ist eine Bogenstaumauer, welche zur Stromerzeugung und dem Hochwasserschutz dient. Sie liegt fünf Kilometer südlich der Provinzhauptstadt Artvin. Der Stausee ist rund 70 km lang und hat bei Vollstau eine Wasseroberfläche von 26,4 km². Staumauer Die Staumauer, eine doppelt gekrümmte Bogenstaumauer, ist die höchste Talsperre der Türkei und eine der 10 höchsten der Welt. Ihre Höhe wird mit 249 m über der Gründungssohle angegeben. Das Wasserkraftwerk soll in Zukunft einen großen Teil des Energiebedarfs der Türkei decken. Die vier Francis-Turbinen erzeugen eine Leistung von 4 × 167,5 = 670 MW. Wenn der Stausee geflutet ist erzeugen sie etwa 2118 Gigawattstunden pro Jahr. Das Wasserkraftwerk befindet sich unterirdisch in einer Kaverne. Beim Bau der Staumauer wurden 3.200.000 m³ Beton benötigt. (Nach anderen Berechnungen sind es 3.500.000 m³.) Zu dessen Transport auf die Baustelle verwendete man Kabelkräne, die die mehrere hundert Meter breite und tiefe Schlucht überspannten. Die Planung des Projekts dauerte von 1988 bis 1991, die Bauzeit sollte von 1998 bis 2006 betragen, verzögerte sich jedoch bis 2012. Seit Februar 2013 ist der Damm funktionsfähig. Am Çoruh gibt es flussaufwärts noch die Artvin-Talsperre und flussabwärts die Borçka-Talsperre. Hochwasserentlastungsanlage Die Abmessungen der Hochwasserentlastungsanlage betragen: Länge des Verteiler-Stollens: 937,14 m Durchmesser des Verteiler-Stollens (außen / innen): 14 m / 11,6 m Leistungsfähigkeit des Verteiler-Stollens: 1804 m³/s Hochwasserentlastung: 2 Überläufe mit 2250 m³/s, 8 Auslässe mit 7000 m³/s (zusammen 9250 m³/s) Stollenlängen der Hochwasserentlastung: Tunnel I: 420,86 m, Tunnel II: 446,60 m Durchmesser der Stollen: 8 m Listen Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste von Wasserkraftwerken in der Türkei Liste von Talsperren der Welt (Türkei) Weblinks Deriner Baraji Ve Hes (offizielle Website) Deriner Dam (Memento vom 29. September 2007 im Internet Archive) Fotos von der Deriner-Talsperre Aktivitäten (Memento vom 7. November 2005 im Internet Archive) bei pimakina.com.tr Deriner Dam and Hydropower Plant Turkey (PDF; 7 kB) Einzelnachweise
Barrage de Deriner

Le barrage de Deriner est un barrage situé dans la province d'Artvin en Turquie sur le fleuve de Çoruh (Çoruh Nehri). Notes et références (tr) « Deriner Barajı », sur Agence gouvernementale turque des travaux hydrauliques (DSİ) Portail des énergies renouvelables Portail de la Turquie Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
Derinerdam

De Derinerdam is een 249 meter hoge betonnen dubbelgekromde stuwdam, vijf kilometer ten oosten van de stad Artvin in de Çoruh in Turkije, vlak bij de grens met Georgië. De dam werd gebouwd in de periode 1998-2012, en het werk aan de centrale werd in 2013 afgerond. Het is een van de dunste hoge dammen in de wereld, met een voet van 60 meter breed en een top van één meter breed. Stroomopwaarts in de vallei van de Çoruhrivier zijn nog 6 dammen gepland, stroomafwaarts 2. In de dam is een waterkrachtcentrale opgenomen. Hier staan vier Francisturbines opgesteld met elk een vermogen van 167,5 MW. Technische gegevens Capaciteit waterkrachtcentrale: 670 MW Productie waterkrachtcentrale: 2,118 miljard kWh per jaar
Гребля Дерінер

ГЕС Дерінер (тур. Deriner Barajı) - бетонна аркова гребля з подвійною кривизною на річці Чорох (знаходиться в каскаді між ГЕС Артвін та ГЕС Borçka) в 5 км на схід від міста Артвін (провінція Артвін, Туреччина). Основна мета греблі ГЕС виробництво електроенергії і боротьба з повенями. Будівництво греблі розпочалося у 1998 році, водосховище почали заповнювати у лютому 2012 року, спорудження ГЕС було завершено до лютого 2013 року ГЕС має потужність 670 МВт і є найвищою греблею Туреччини Замовником будівництва є Державний департамент гідравлічних робіт (Туреччина) і побудований консорціумом турецьких, російських і швейцарських компаній. У розробці проекту брали участь спеціалісти британської компанії українського походження Duglas Alliance. Історія Будівництво греблі Дерінер розпочато у січні 1998 року, до кінця 2005 року річка Чорох була відведена від будівельного майданчика і розпочато підготовка фундаменту. Річку було перенаправлено за допомогою 937 м підковоподібного тунелю діаметром 11,7 м на правому березі. Прийшлося виконати великий обсяг виїмки ґрунту, за для будівництва фундаменту на гранодіоритах. За для забезпечення кріплення, було змонтовано понад 2000 анкерів. Наприкінці 2005 року було розпочато заливку бетону у фундамент греблі , але через брак фінансування, це було відкладено з вересня 2006 року на вересень 2007 року. У січні 2008 року гребля досягла висоти 66 м На середину 2010 року, було укладено 2300000 м³ від необхідних 3400000 м³ бетону - 93% проекту було завершено, також було завершено водозлив всередині тіла греблі 24 лютого 2012 року гребля була завершена і розпочато наповнення водосховища. ГЕС була введена в експлуатацію у лютому 2013 року Технічна характеристика Гребля Гребля Дерінер має 249 м заввишки та 720 м завдовжки бетонна аркова гребля з подвійною кривизною. Базова ширина - 60 м і ширина гребеня на верхній консолі - 1 м. Загалом укладено у тіло греблі 3,400,000 м³ бетону. Водоскид складається з 8 шлюзів розміром 2,8 м х 5,6 м, що мають максимальну водоскидну спроможність 7000 м³/сек. Аварійний водоскид це два тунелі, на протилежних краях греблі. Правий тунель має 459 м завдовжки, лівий - 472 м. Разом обидва тунелі спроможні скидати 2,250 m³/s. Водосховище має сточище - 18,389 км³, об'єм - 1,970,000,000 м³ та корисний об'єм - 960,000,000 м³ ГЕС Машзал знаходиться під землею на правому березі і має 20 м завширшки, 126 м завдовжки та 45 м заввишки, там розташовані вертикальні радіально-осьові турбіни, які мають сумарну потужність 670 МВт з річним виробленням 2118 ГВт год. Вода подається на турбіни водогоном діаметром 9 м. Відпрацьована вода скидається 74 м підковоподібним тунелем Примітки
Yatağan power station

Yatağan Power Station is a coal-fired power station in Turkey in Yatağan, Muğla Province in the south-west of the country. Currently owned by Aydem Enerji it has a 120m chimney. Yatağan thermal power plant consumes 5.4 million tons of coal from mines such as Turgut and can produce 3,780 GWh annually, the least productive power station in Turkey. The area is a sulfur dioxide air pollution hotspot and as of 2017 the air pollution caused by Yatağan and neighboring Kemerköy power station and Yeniköy power station is estimated to have caused 45,000 premature deaths. It is estimated that closing the plant by 2030, instead of when its licence ends in 2063, would prevent over 9000 premature deaths. Two workers were killed in 2018 and the plant's safety has been criticized by the Chamber of Engineers. In 2018 the plant received 70 million lira capacity payments, and 94 million lira in 2019. In 2019 local people protested against 48 villages being destroyed by expansion of the mine feeding the plant. Opponents of the coal mining also claim it threatens the ancient city of Lagina. İklim Değişikliği Politika ve Araştırma Derneği (Climate Change Policy and Research Association) said that the plant was given a 5 year licence despite not having rehabilitated former ash storage landfill. In 2024 the ECHR again asked why the plant had been given a temporary operating permit. References External links Yatağan power station on Global Energy Monitor Yatağan coal mine on Global Energy Monitor
Emir-Sultan-Moschee

Die Emir-Sultan-Moschee (türkisch Emir Sultan Camii) ist eine Moschee in Bursa im Westen der Türkei. Geschichte Der erste Bau entstand im 14. Jahrhundert unter dem osmanischen Sultan Mehmed I. Im Jahr 1804 wurde die Moschee im Auftrag des Sultans Selim III. neu erbaut, ein weiterer Neubau folgte im Jahr 1868, wobei der Bauplan jeweils leicht verändert wurde. Der Namensgeber Emir Sultan (1368–1430), auch bekannt als Şemseddin Mehmed Ali el-Hüseyin el Buhari, war ein Derwisch und Schüler aus Buchara sowie Berater und Schwiegersohn des osmanischen Sultans Bayezid I. Die heutige Moschee, die den Beinamen Emir Sultan trägt und sich in Stadtviertel „Emirsultan“ in Bursa befindet, wurde errichtet, nachdem das ursprüngliche Gebäude 1766 bei einem Erdbeben eingestürzt war. Obwohl Baumaterial und Bauort beibehalten wurden, wurde der Baustil an den Barock-Stil angepasst, der während des Osmanischen Reiches im 19. Jahrhundert in Mode kam. Nach dem Erdbeben von 1855 wurden die Moschee und das Mausoleum von Emir Sultan im Jahr 1868 im Auftrag von Sultan Abdülaziz wieder aufgebaut. In Darmstadt, einer deutschen Partnerstadt Bursas, steht ebenfalls eine nach Emir Sultan benannte Moschee. Bauliche Anlagen Die Moschee und das Mausoleum stehen sich gegenüber an einem großen Innenhof mit einem großen Bassin im Eingangsbereich. Die Eingänge des Innenhofs sind im Osten und Westen, der Zugang zu Moschee und Mausoleum erfolgt über den Innenhof. Hölzerne Arkaden mit Spitzbögen umschließen den Innenhof und erheben sich zu Portalen mit hohen Kuppeln. Im Süden besteht die Moschee aus einer großen, überkuppelten Gebetshalle aus Mauerwerk auf einem quadratischen Grundriss. An ihren Ecken im Norden stehen zwei Minarette. Das Mausoleum, an der gegenüberliegenden Seite des Zentralhofes im Norden gelegen, besteht aus einem Kuppelsaal in der Mitte und kleineren Räumen an den Seiten und beinhaltet die Gräber von Emir Sultan und seiner Familie. Weitere Räumlichkeiten an der Nordecke des Innenhofs werden von den Imamen genutzt. Ein alter Friedhof bedeckt den unteren Hügelteil des Komplexes. Hundi Hatun, die Ehefrau Emir Sultans und Tochter von Bayezid I., ließ das Hammam südlich der Moschee erbauen. Zahlreiche historische Brunnen sind um den Komplex (Külliye) herum verstreut; der älteste stammt aus dem Jahr 1743. Literatur Baykal, Kazım. 1982 (Edited reprint of original from 1950). Bursa ve Anıtları. Istanbul: Türkiye Anıt Çevre Turizm Değerlerini Koruma Vakfı. Taylor, Jane. 1998 (revised edition). Imperial Istanbul : a traveler’s guide, includes Iznik, Bursa and Edirne. London: I.B. Tauris Publishers. Gabriel, Albert. 1958. Une Capitale Turque, Brousse, Bursa. Paris, E. de Boccard. Weblinks mymerhaba.com: Bursa (Memento vom 29. Januar 2013 im Webarchiv archive.today) Einzelnachweise
Emir Sultan Mosque

The Emir Sultan Mosque (Turkish: Emir Sultan Camii) is a mosque in Bursa, Turkey. First built in the 15th century, it was rebuilt in 1804 for the Ottoman sultan Selim III and rebuilt again in 1868, the plan of the mosque changing slightly with each rebuild. History Emir Sultan, also known as Şemseddin Mehmed Ali el-Hüseyin el Buhari (Mehmed Şemseddin), was a dervish and scholar from Bukhara and also the advisor and son-in-law of the Ottoman sultan Bayezid I. The religious complex around his tomb was first established by Sultan Mehmed I in the early 15th century. It was further developed during the reign of Murad II (between 1421 and 1451), when Hundi Fatma Hatun, daughter of Bayezid I, built the complex's first mosque. The present-day mosque is situated in the quarter of Bursa also called Emirsultan. It was built after the original 15th-century building collapsed in the 1766 earthquake. When it was rebuilt by Selim III, the previous mosque's foundations and some of its materials were reused in the construction, resulting in a work that mixes archaic Ottoman elements with new Ottoman Baroque ones. Following the 1855 Bursa earthquake, the Emir Sultan Mosque and the mausoleum (Turkish: türbe) were once again rebuilt in 1868 (1285 AH), this time in a pure Baroque style, in for Sultan Abdülaziz. Architecture The mosque and mausoleum stand on opposite sides of a long courtyard with large şadırvan (ablutions fountain) at the entrance. The courtyard entrances are at the east and west ends, and the mosque and mausoleum are accessed via the courtyard. A wooden arcade with pointed arches wraps around the courtyard and rises to form portals with tall domes in the bays leading into the buildings. The mosque, to the south of the courtyard, is a tall single-unit prayer hall of masonry construction with two minarets at the northern corners. The mausoleum, also on the south side, is composed of a domed room in the centre with smaller rooms to its sides and houses the tombs of Emir Sultan and his family. Other rooms on the north corner of the courtyard are used by the imams. An Ottoman cemetery flows downhill from the complex. Hundi Hatun, the wife of Emir Sultan and daughter of Bayezid I, was responsible for the hamam to the south of the mosque. There are several historic fountains scattered around the complex (külliye), the earliest dating from 1743. One of them appears in a drawing by the British traveller and artist Thomas Allom. References Citations Bibliography Baykal, Kazım. 1982 (Edited reprint of original from 1950). Bursa ve Anıtları. Istanbul: Türkiye Anıt Çevre Turizm Değerlerini Koruma Vakfı. (in Turkish) Taylor, Jane. 1998 (revised edition). Imperial Istanbul : a traveler's guide, includes Iznik, Bursa and Edirne. London: I.B. Tauris Publishers. Gabriel, Albert. 1958. Une Capitale Turque, Brousse, Bursa. Paris, E. de Boccard. External links Photos of Emir Sultan mosque The mosque in 38 pictures
Mosquée Emir Sultan

La Mosquée Emir Sultan (en turc : Emir Sultan Camii) est une mosquée de Bursa, en Turquie. Elle fut érigée au XIVe siècle, et reconstruite en 1804 à la demande de Sélim III puis de nouveau en 1868. Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l'islam Portail de la Turquie
Церковь Пресвятой Богородицы (Кайсери)

Церковь Пресвятой Богородицы (арм. Սուրբ Աստվածածին եկեղեցի; Сурб Аствацацин) — армянская церковь, расположенная в центре города Кайсери Турции. После 1915 года использовалась как выставочный центр, полицейский участок и спортивный центр. В настоящее время, после реставрации 2017—2020 годов, является библиотекой, где размещается 50 тыс. книг. История В книге 2013 года «Армянская Кесария / Кайсери и Каппадокия», под редакцией Ричарда Г. Ованнисяна, подробно рассказывается о присутствии армян в регионе Кайсери, начиная с ранней античности. Точная дата постройки церкви неизвестна. По некоторым данным она была основана в XIX веке на личные средства Карапета Зартаряна. После 1915 года церковь использовалась как выставочный центр, полицейский участок, затем на протяжении 30-40 лет как спортивный центр. В 2017 году началась реставрация. Как сообщает турецкий сайт Sonhaber, мэр Кайсери Мустафа Челик заявил, что церковь станет уникальной круглосуточной служебной библиотекой. В 2020 году произошло открытие библиотеки, в которой собрано 50 тыс. книг, из которых 25 тыс. представлены в бумажном виде и 22 тыс. в цифровом. Устройство По типу строения, церковь является базиликой с тремя нефами. Её площадь составляет 915 кв. метров. Галерея Примечания
Посолство на Украйна в Анкара

Посолството на Украйна в Анкара (на украински: Посольство України в Туреччині; на турски: Ukrayna'nın Ankara Büyükelçiliği) е официалната дипломатическа мисия на Украйна в Турция, разположена в столицата Анкара. Открита е на 3 януари 1993 г. От юли 2025 г. посланик на Украйна в Турция е Нариман Джелял. Посланици Посланици на Украйна в Турция през годините: до 1997 г.: Игор Мефодийович Турянски (р. 1941) 1997 г.: Алекси Володимирович Шовкопляс (р. 1956) 1997 – 2001 г.: Александър Федорович Моцик (р. 1955) 2002 – 2004 г.: Игор Алексеевич Долгов (р. 1957) 2005 – 2008 г.: Александър Павлович Мищенко (р. 1964) 2008 – 2016 г.: Сергей Володимирович Корсунски (р. 1962) 2016 – 2021 г.: Андрей Иванович Сибига (р. 1975) 2021 – 2024 г.: Васил Миронович Боднар (р. 1976) от 2025 г.: Нариман Енверович Джелял (р. 1980) Източници Външни препратки ((uk)) ((tr)) ((en)) Официален сайт Официална страница във Facebook Официална страница в Instagram Официална страница в Telegram Официална страница в Екс (Twitter)
Alibey Deresi

La rivière Alibey Deresi est une rivière turque coupée par le barrage d'Alibey. Le barrage sert à l'alimentation en eau potable de l'agglomération d'İstanbul. Sa position au-dessus de certains quartiers de la ville ne manque pas d'inquiéter en cas de rupture du barrage au cours d'un tremblement de terre. La rivière Alibey Deresi débouche au fond de la Corne d'Or où elle rejoint la rivière Kağıthane qui s'écoule un peu plus au nord et qui traverse le quartier de Kağıthane. Voir aussi Notes et références Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Turquie
Alibey

Il fiume Alibey (in turco Alibey Deresi) è un fiume turco sbarrato dalla diga omonima, la quale serve per l'approvvigionamento dell'acqua potabile nell'agglomerato di Istanbul. La posizione al di sopra di certi quartieri della città ha generato preoccupazioni nel caso di una rottura della diga a causa di un terremoto. Il fiume Alibey Deresi sbocca all'estremità occidentale del Corno d'Oro, poco dopo essersi unito al fiume Kağıthane, che scorre un po' più a nord e che attraversa il quartiere di Kağıthane. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Alibey
Алибей (река)

Алибей (тур. Alibey Deresi) — река на полуострове Пашаэли в европейской части Турции, в Восточной Фракии, на территории провинции Стамбул. Берёт исток у махалле Таякадын в районе Арнавуткёй. Впадает в северную часть бухты Золотой Рог пролива Босфор. На реке построена плотина, образующая водохранилище Алибей, которое используется для водоснабжения Стамбула. В устье реки расположена бывшая тепловая электростанция Силяхтарага, выведенная из эксплуатации в 1983 году, ныне музейно-выставочный центр SantralIstanbul. В античное время известна как Кидар (др.-греч. Κύδαρος, лат. Cydarus). Пресные воды Европы Среди европейцев место впадения в Босфор рек Алибей (Кидар) и Кягытхане (Варвизес) было известно как Сладкие (пресные) воды Европы (фр. Les eaux douces d'Europe). В так называемую эпоху тюльпанов при великом визире Дамаде Ибрагим-паше и султане Ахмеде III на реке Варвизес была построена плотина, а берега образовавшегося пруда, а также берега рек были одеты мрамором и застроены красивыми дворцами. Пресные воды Европы как и Пресные воды Азии (устье рек Гёксу и Кючюксу) в османскую эпоху стали излюбленным местом стамбульцев для гуляний. Примечания
Museo de Iznik

El Museo de Iznik (en turco Iznik Müzesi) es uno de los museos arqueológicos de Turquía. Está ubicado en la ciudad de Iznik, que está situada en la provincia de Bursa y en la Antigüedad tenía el nombre de Nicea. Edificios La sede original del museo es un edificio de finales del siglo XIV que inicialmente tuvo una función de imaret. Se construyó en honor de la madre del sultán Murad I, Nilüfer Hatun. Tiene planta en forma de «T» invertida. Se trata de un edificio en el que destacan el pórtico, las cúpulas, la linterna y los ricos colores de las piedras y ladrillos, que le hacen ser considerado como un bello ejemplo de arquitectura otomana. Este edificio fue inaugurado como museo en 1960.​ Al edificio histórico se une un nuevo edificio que fue construido a partir de 2020, inaugurado en 2023. El nuevo edificio es el que alberga las piezas arqueológicas mientras el antiguo expone las obras de arte turco-islámicas.​ Colecciones Este museo contiene una colección de objetos arqueológicos de Iznik y sus alrededores que pertenecen a periodos que abarcan desde la prehistoria hasta el periodo otomano. Entre ellos destacan los procedentes de las excavaciones del montículo de Ilıpınar, del teatro romano y de los hornos de azulejos.​ Algunas piezas singulares son un juego de mesa de mármol de época romana, el denominado «sarcófago de Aquiles», decorado con escenas mitológicas de la guerra de Troya, el «sarcófago de Antígono», general de Alejandro Magno, donde está representada su esposa lamentándose y el «sarcófago de Eros-Niké».​ Referencias