NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Observatório da Universidade de Istambul

O Observatório da Universidade de Istambul (em turco: İstanbul Üniversitesi Gözlemevi) é um observatório astronômico terrestre operado pelo Departamento de Astronomia e Ciências Espaciais da Faculdade de Ciências da Universidade de Istambul. Fundado em 1936, o observatório está situado ao lado da histórica Torre de Beyazıt, no campus principal da universidade, na Praça Beyazıt, no bairro de Fatih em Istambul, Turquia. História Logo após a fundação da Faculdade de Ciências da Universidade de Istambul em 1933, O astrônomo alemão Erwin Finlay-Freundlich foi convidado a dirigir o Departamento de Astronomia. Ele sugeriu a criação de um observatório. O edifício do observatório com cúpula foi desenhado pelo arquiteto Arif Hikmet Holtay. A sua destruição ocorreu em dezembro de 1935, e a construção, realizada por Ekrem Hakkı Ayverdi, foi concluída dentro de seis meses. Ficou pronto para uso no verão de 1936. Como o principal instrumento do observatório, um astrógrafo foi ordenado a Carl Zeiss Jena na Alemanha em 11 de dezembro de 1935. O instrumento, composto por refractores compostos e que é usado em observações solares, chegou em Istambul desmontado em doze peças em 25 de setembro de 1936 e foi instalado na cúpula do observatório. A instalação iniciou suas observações no outono de 1936. É o primeiro observatório moderno da Turquia. A poluição atmosférica e luminosa no centro de Istambul, onde o observatório está localizado, torna impossível realizar observações noturnas. Para realizar estudos de céu noturno, o departamento iniciou um projeto para estabelecer um observatório na Universidade Onsekiz Mart em Çanakkale, que foi realizado em 2002. O observatório é aberto durante o ano letivo para visitas acadêmicas, com um conjunto de programas para as demais instituições de ensinos interessadas. Os programas podem ser tantos diurnos quanto noturnos, além dos programas de introdução, que apresentam informações astronômicas populares e seminários. Instrumentos Atualmente, o observatório consiste nos seguintes telescópios e instrumentos: Astrógrafo Diâmetro: 30 cm (12 in) Relação focal: f/5 Distância focal: 150 cm (59 in) Tamanho máximo da placa fotográfica no plano focal: 24 cm × 24 cm (9,4 in × 9,4 in) Telescópio de fotosfera Diâmetro: 13 cm (5,1 in) Relação focal: f/15 Distância focal: 200 cm (79 in) Usado para a observação de manchas solares e áreas de praias. Telescópio de cromosfera Diâmetro: 12 cm (4,7 in) Relação focal: f/19 Distância focal: 232 cm (91 in) Usado para a observação da estrutura e fenômenos interessantes da cromosfera do Sol suportados com um monocromador (Filtro H-alpha de Lyot) e uma câmera (Canon F-1) colocada no plano focal. Telescópio piloto Diâmetro: 7 cm (2,8 in) Relação focal: f/13 Distância focal: 90 cm (35 in) Referências Ligações externas Website oficial
Обсерватория Стамбульского университета

Обсерватория Стамбульского университета или Стамбульская университетская обсерватория научных исследований и прикладной центр - астрономическая обсерватория, открытая в 1936 году на кафедре астрономии и космических наук, созданный за 3 года до этого на факультете Естественных Наук Стамбульского университета. Обсерватория располагается в непосредственной близости от Башни Беязит. На крыше здания расположено 2 круглых вращающихся купола. Директора обсерватории 1990—1991 — Камуран Авджиоглу 1991—1997 — Дурсун Кочер 1997—2007 — Тюркер Озкан 2007—2009 — Хюсейин Ментеше с 2009 — Талат Сайгач Инструменты обсерватории Астрограф Цейсс (D = 30 см, F = 1.5 м, 1936 год) Солнечный рефрактор (D = 13 см, F = 2 м, 1945 год) - используется для зарисовок солнечных пятен на диске диаметром 25 см Хромосферный рефрактор с фильтром Лио (D = 12 см, F = 2.32 м, 1956 год) Кварцевые часы для контроля часовых механизмов телескопов MEADE LX200 12" (D = 30 см, F = 3 м) ПЗС-камера Рабочие группы Переменные звезды Многоцветовая фотометрия и галактическая структура Солнце Космология Атмосферы звезд Астрофизика высоких энергий См. также Стамбульский университет Примечания Ссылки официальная страница обсерватории История обсерватории Описание инструментов Подробное описание истории обсерватории с фото Обсерватория на картах Google Фотография обсерватории с небольшим описанием (недоступная ссылка) Публикации наблюдений в Центре малых планет: Астрометрические наблюдения малых планет
Обсерваторія Стамбульського університету

Обсерваторія Стамбульського університету (тур. İstanbul Üniversitesi Gözlemevi) або Стамбульська університетська обсерваторія наукових досліджень і прикладний центр — астрономічна обсерваторія, відкрита в 1936 році на кафедрі астрономії і космічних наук, створеній за 3 роки до того на факультеті природничих наук Стамбульського університету. Обсерваторія розташована поряд із вежею Беязит у головному кампусі університету на площі Беязит у Стамбулі. На даху будівлі розташовано 2 круглих обертових куполи. Історія Незабаром після заснування факультету природничих наук Стамбульського університету в 1933 році німецького астронома Ервіна Фінлей-Фройндліха запросили очолити кафедру астрономії. Він запропонував заснувати обсерваторію. Будівлю обсерваторії з куполом спроєктував архітектор Аріф Хікмет Холтай. Будівля була закладена в грудні 1935 року. Будівництво велось під куравництвом Екрема Хаккі Айверді і було завершено за шість місяців. Влітку 1936 року обсерваторія була готова до використання. Як основний інструмент обсерваторії 11 грудня 1935 року був замовлений астрограф компанії Carl Zeiss Jena. Інструмент прибув до Стамбула в розібраному вигляді 25 вересня 1936 року, був зібраний і встановлений у куполі обсерваторії. Спостереження на установці почалися восени 1936 року. Це була сучасна обсерваторія Туреччини. Забруднення повітря та світлове забруднення в центрі Стамбула, де розташована обсерваторія, тепер унеможливлюють проведення нічних спостережень. Для проведення досліджень нічного неба кафедра ініціювала створення обсерваторії Улупинар, який був реалізований у 2002 році. Директори обсерваторії 1990—1991 — Камуран Авджиоглу 1991—1997 — Дурсун Кочер 1997—2007 — Тюркері Озкан 2007—2009 — Хюсейин Ментеше з 2009 — Талат Сайгач Інструменти обсерваторії Астрограф Цейсс (D = 30 см, F = 1,5 м, 1936 рік) Сонячний рефрактор (D = 13 см, F = 2 м, 1945 рік), застосовується для замальовок сонячних плям на диску діаметром 25 см Хромосферний рефрактор з фільтром Ліо (D = 12 см, F = 2,32 м, 1956 рік) Кварцові годинники для контролю годинникових механізмів телескопів MEADE LX200 12" (D = 30 см, F = 3 м) Робочі групи Змінні зорі Багатокольорова фотометрія і галактична структура Сонце Космологія Атмосфери зір Астрофізика високих енергій Див. також Стамбульський університет Примітки Посилання Офіційна сторінка обсерваторії [Архівовано 28 березня 2014 у Wayback Machine.] Історія обсерваторії [Архівовано 2 листопада 2012 у Wayback Machine.] Опис інструментів [Архівовано 12 липня 2007 у Wayback Machine.] Детальний опис історії обсерваторії з фото [Архівовано 11 січня 2011 у Wayback Machine.] Обсерваторія на картах Google Фотографія обсерваторії з невеликим описом[недоступне посилання] Публікації спостережень в Центрі малих планет: Астрометричні спостереження малих планет
Baie Anzac

La baie Anzac (en turc : Anzak Koyu et en anglais : Anzac Cove) est une baie du sud de la péninsule de Gallipoli en Turquie. Lors de la bataille des Dardanelles pendant la Première Guerre mondiale, un débarquement y a lieu, le 25 avril 1915, par les troupes du Corps d'armée australien et néo-zélandais (ANZAC). Des scènes de guerre du film australien Gallipoli, de Peter Weir (1981), avec notamment Mel Gibson, se déroulent dans cette baie. Voir aussi Bibliographie Antonio Sagona, C. J. Mackie, Ian McGibbon, Mithat Atabay, Richard Reid, Anzac Battlefield. A Gallipoli Landscape of War and Memory, Cambridge University Press, 2016. (ISBN 9781107111745) Articles connexes Corps d'armée australien et néo-zélandais (ANZAC) Débarquement de la baie Anzac Journée de l'ANZAC : 25 avril Liens externes Ressource relative à l'architecture : Australian Heritage Database Portail de la Première Guerre mondiale Portail de la mer Méditerranée Portail de l’Empire ottoman
Zatoka Anzac

Zatoka Anzac (tur. Anzak Koyu) – mała (ok. 600 m długości) zatoka znajdująca się na półwyspie Gallipoli w Turcji, miejsce sławnego desantu żołnierzy ANZAC 25 kwietnia 1915 roku. W czasie kampanii o Gallipoli przez 8 miesięcy stanowiła główna bazę dla żołnierzy australijskich i nowozelandzkich. Rząd turecki oficjalnie uznał nazwę "Anzac Cove" w rocznicę lądowania w 1985 roku. Do 1999 coroczne apele "Anzac Day" odbywały się na cmentarzu wojskowym w Ari Burnu. Od 2000, kiedy na tę rocznicę przyjeżdża coraz więcej osób, uroczystości odbywają się na "Północnej Plaży" przy pomniku "Anzac Commemorative Site". Galeria zdjęć
Анзак (бухта)

Бухта Анзак — небольшая бухта на полуострове Галлиполи в Турции. Бухта всего 600 м длиной, однако она стала известна после высадки здесь частей корпуса АНЗАК во время Дарданелльской операции Первой мировой войны. После высадки, бухта Анзак стала основной базой австралийских и новозеландских войск на 8 месяцев. На побережье бухты находятся кладбища и военные мемориалы.
Анзак (бухта)

Бу́хта Анзак (англ. ANZAC Cove, тур. Anzak Koyu) — невелика бухта на заході Галліполійського півострова в Туреччині. Стала відомою як місце висадки АНЗАК (Австралійського та Новозеландського армійського корпусу) під час Першої світової війни 25 квітня 1915 року. Бухта має довжину 600 метрів, обмежена мисами Арібурну на півночі та Малою Арібурну, відомою як Пекельна коса, на півдні. Після висадки в бухті Анзак пляж став головною базою австралійських та новозеландських військ протягом восьми місяців Галліполійської кампанії. Історія Першочерговим завданням військ, які висаджувалися на територію, що утримувалися ворогом, було створення плацдарму — безпечної ділянки пляжу, захищеної від ворожих атак, де можна було б безпечно доставляти на берег припаси та висаджувати додаткові війська. Бухта Анзак завжди знаходилася в межах 1 кілометра від лінії фронту, в межах досяжності турецької артилерії, хоча відроги з височини плато Плугге, що височіли над Арібурну, забезпечували певний захист. Генерал Вільям Бірдвуд, командувач Анзака, розмістив свою штаб-квартиру в яру з видом на бухту, як і командири Новозеландської та Австралійської дивізій та 1-ї Австралійської дивізії. 29 квітня генерал Бірдвуд рекомендував, щоб початкове місце висадки між двома мисами називалося «бухта Анзак», а навколишня, досі безіменна, територія, зайнята його корпусом, називалася просто «Анзак». Хоча бухта була відносно захищена від артилерійського вогню з усього півострова, форти Чанак, а також турецькі лінкори «Тургут Рейс» та «Барбарос Хайреддін», що стояли на якорі в Дарданеллах, обстрілювали прибережні води біля бухти, і вона була частково відкрита для огляду з Габа-Тепе на півдні та повністю відкрита для огляду з мису Нібрунесі на південному краю затоки Сувла на півночі. Мис Нібрунесі перебував під вогнем гармат Королівського флоту, тому ніколи не використовувався для обстрілу Анзака, проте добре замаскована турецька батарея в Габа-Тепе, відома як «Бічі Білл», становили постійну загрозу силам союзників, що висадилися. Бої та битви, що сталися в районі бухти Анзак Висадка в бухті Анзак Перша битва за Критію Друга битва за Критію Третя битва за Критію Битва при Гуллі-Равін Бій за одиноку сосну Бій за критійські виноградники Битва за Чунук-Баїр Бій за висоту Скімітар Див. також Суда (бухта) Авачинська бухта День АНЗАК Битва в Гельголандській бухті (1914) Севастопольські бухти Посилання ANZAC Cove
Karaman railway station

Karaman railway station is a station in Karaman, Turkey. Situated in the northern part of the city, it is served by the Taurus Express and the Konya-Karaman Regional, which totals to three daily trains, in each direction. Karaman station also part of the Polatlı-Konya high-speed railway extension, which opened in 2021. Until the high-speed railway extension is complete, TCDD Taşımacılık operates two daily regional trains that serves as a connection to high-speed trains in Konya. Karaman station is 102.2 km (63.5 mi) southeast of Konya station and 267.7 km (166.3 mi) northwest of Adana station. References External links ankara karaman hızlı tren (Turkish) istanbul karaman hızlı tren (Turkish)
Gazi railway station

Gazi station is a historic station in Ankara, Turkey. Built in 1926 by the Turkish State Railways, the station building is notable for its Turkish Neoclassical architectural style, designed by Turkish architect Burhaneddin Tamcı. Situated next to the Atatürk Forest Farm, the station was a stop on the Ankara suburban and Ankara-Polatlı Regional trains until 2016 when all train service (except high-speed) was suspended within Ankara. The station platforms are currently being rebuilt as part of TCDD's Başkentray project. The new station is expected to open on 12 April 2018. References
Malatya railway station

Malatya railway station is the main railway station in the city of Malatya, Turkey. The station was built in 1931 by the Turkish State Railways as part of the railway to Diyarbakır. TCDD Taşımacılık operates three trains through the station: the Lake Van Express to Ankara or Tatvan, the Southern Express to Ankara or Kurtalan and the Euphrates Express to Elazığ or Adana. The station building was built in the Art deco style and is similar to the station buildings of Sivas, Manisa and Diyarbakır stations. Malatya station also houses the TCDD regional headquarters for District 5. See also Sivas station Manisa station Diyarbakır station References External links Malatya station information Malatya station timetable
Diyarbakır railway station

Diyarbakır railway station (Turkish: Diyarbakır garı) is the main railway station in the city of Diyarbakır, Turkey. TCDD Taşımacılık operates the Southern Kurtalan Express to Ankara or Kurtalan and a daily regional train to Batman. The station was built by the Turkish State Railways in 1935 as part of the railway from Fevzipaşa. The station building was built in the Art Deco style, similar to the station buildings of Sivas, Manisa and Malatya. Diyarbakır station consists of one side platform and one island platform serving three tracks. A freight yard is also present on the station grounds. See also Sivas station Malatya station Manisa station References External links Station information Station timetable
Yenişehir railway station

Yenişehir railway station (Turkish: Yenişehir istasyonu) is a railway station on the Başkentray commuter rail line in Ankara, Turkey. The station is located a few blocks north of Kızılay Square, on the corner of Atatürk and Celal Bayar Boulevards and is the first station east of Ankara station, written as Gar on public transport maps. Yenişehir station was originally opened in 1972 with the inauguration of the Ankara suburban commuter service. In July 2016, the station was demolished and rebuilt and was scheduled to open on 12 April 2018. Connection to the M1 line of the Ankara Metro is available. Gallery References
Marşandiz railway station

Marşandiz railway station is a railway station on the Başkentray commuter rail line in Ankara, Turkey. It is located adjacent to Marşandiz Yard and services mainly railway employees who work there. In July 2016, the station was closed down ad subsequently demolished and rebuilt as part of the Başkentray rehabilitation project. The new station site was moved about 200 m (660 ft) east and opened on 12 April 2018. Marşandiz station also replaced Motor Fabrikası station, which closed down in 2016, hence the relocation to the east. Before 2016, the station had one exit to Anadolu Boulevard, which crossed the tracks on a north-south axis. The new station will no longer have access to the Boulevard and will instead have exits to Güvercinlik Avenue and Güvercin Road. Marşandiz station was opened in 1944 by the Turkish State Railways, along with the yard maintenance facilities. On 13 December 2018, a fatal collision between a high-speed passenger train and a maintenance locomotive occurred at the station. Nine people were killed and more than 80 others were injured. References External links Marşandiz station in Google Street View
Alte Moschee (Tarsus)

Die Alte Moschee (türkisch Eski Camii), auch Kirchenmoschee oder Baytimur-Moschee, ist eine Moschee in Tarsus in der Provinz Mersin in der Türkei. Sie entstand durch Umwidmung eines gotischen Kirchengebäudes aus dem 12. Jahrhundert. Geschichte Die Alte Moschee wurde ab 1102 als St.-Paulus-Kathedrale erbaut (nicht zu verwechseln mit der heute als Museum dienenden Pauluskirche in Tarsus). Sie entstand auf römischen Fundamenten und denen einer Vorgängerkirche, die etwa um das Jahr 300 nach Christus errichtet wurde. Zum Zeitpunkt des Kirchenbaus, im frühen 12. Jahrhundert, gehörte Tarsus zum Königreich Kleinarmenien. Das Gebäude ist dreischiffig, besitzt Spitzbogenarkaden in den Seitenschiffen, wird von einer Spitztonne überwölbt und schließt im Osten mit einer halbrunden Apsis ab, die im Äußeren einen geraden Chorschluss zeigt. Nach der Eroberung Tarsus’ durch die seldschukischen Ramazaniden wurde die Kirche durch Ramazanoğlu Schehabettin Ahmet Bey 1415 zur Moschee umgewidmet und ein Minarett hinzugefügt. Noch heute sind auf der Decke Jesus und seine Apostel in Fresken abgebildet. Die Gebetsnische (Mihrāb) befindet sich in der Mitte des südlichen Seitenschiffes. An der nordwestlichen Ecke des Gebäudes ist ein Glockenturm. Weblinks Foto des Inneren Einzelnachweise
Tarsus Old Mosque

The Church Mosque (Turkish: Cami-i Kilise) or Old Mosque (Turkish: Eski camii) is a mosque converted from a historic church that was built in 1102. It is located in Tarsus ilçe of Mersin Province, southern Turkey. Geography The mosque is in the urban fabric of Tarsus. It is on the main road of Tarsus. History The mosque was built as a church. The name of the church was probably "Saint Paul Cathedral" honoring Paul the Apostle, who was a resident of Tarsus. (not to be confused with Saint Paul's Church, Tarsus). It was built in 1102, during the late Byzantine period when the city was captured by the First Crusade from the Seljuk Turks. In 1359, Tarsus fell to Ramazanids, a Turkmen dynasty, and in 1415 Ahmet of Ramazanids (reigned 1383–1416) converted the church into a mosque. The building The total area of the (building and the yard) is 460 square metres (5,000 sq ft). The inner dimensions of the building is 19.3 m × 17.5 m (63 ft × 57 ft). The width of the nave is 12.6 m (41 ft). There are blind arches in the facade of the mosque. The main gate is to the west. There are two plaster half columns in the entrance, and also half columns on the southern and northern walls of the nave, which are made of granite, and thought to have been constructed with the gathered material of the former buildings. On the ceiling, Jesus and four of his apostles are depicted in frescoes. There is a belfry in the northeast corner of the building. References
Beach Commonwealth War Graves Commission Cemetery

Beach Cemetery is a small Commonwealth War Graves Commission cemetery containing the remains of allied troops who died during the Battle of Gallipoli. It is located at Hell Spit, at the southern end of Anzac Cove on the Gallipoli Peninsula. The first graves were dug on the day of the landing 25 April 1915 and it continued to be used almost until the evacuation of the Anzac area on 20 December. The majority of the graves, 285, are from the Australian Imperial Force, including that of Private John Simpson Kirkpatrick and three New Zealanders. It also contains 21 troops from the New Zealand army, 49 British personnel and three from the 80-strong Ceylon Tea Planters’ contingent. The tea planters were used as the Anzac commander, General William Birdwood's bodyguard. There are also 21 graves whose occupants are unknown. Other notable graves Apart from Kirkpatrick, other notable graves include those of: Royal Navy Commander Edward Cater, of HMS Lord Nelson, in charge of the landings site and who was killed by shell fire on 7 August. He was a familiar figure to the troops in the Anzac sector, particularly recognisable because he wore a monacle. Colonel Lancelot Clarke of the 12 Battalion Australian Expeditionary Force who was killed on the day of the landing after leading the assault up the Sphinx. At 57, he was probably the oldest Australian soldier to be killed in the campaign. The cemetery was designed in the 1920s by Sir John Burnet, and was registered as a cultural heritage site by the Turkish Ministry of Culture on 14 November 1980. References Cemetery details. Commonwealth War Graves Commission. "Beach Cemetery, Anzac". A guide to Anzac Day for New Zealanders. Archived from the original on 10 October 2006. Retrieved 2006-10-07. "Beach Cemetery". Australian Government: Department of Veteran's Affairs. Archived from the original on 2006-10-05. Retrieved 2006-10-07. External links Beach Cemetery, Anzac at Find a Grave
RTT-150

RTT-150 (Russian: РТТ-150) is a Russian-Turkish 1.5-m optical telescope. It is an international project, jointly led by the Ministry of Education and Science of the Russian Federation and the Council for Technical and Scientific Research of Turkey (TÜBİTAK, TUBITAK). The main performers are Kazan Federal University and the Space Research Institute of the Russian Academy of Sciences from the Russian side and the TUBITAK State Observatory (TUG; observatory code “A84”) from Turkey. Observational time of the telescope is shared in the following proportion: 45% - KSU, 15% - IKI RAS (accordance with agreement between parties), and another 40% - are shared between Turkish universities through the TUG. One of the main tasks of the telescope is the optical support of orbital X-ray observatories: INTEGRAL observatory and Spektr-RG. References External links Official site. TÜBİTAK ULUSAL GÖZLEMEV (Turkey)
РТТ-150

РТТ-150 — російсько-турецький 1,5-м оптичний телескоп. Є міжнародним проектом, під керівництвом Міністерства освіти і науки Російської Федерації та Ради з технічних та наукових досліджень Туреччини. З боку Росії головними виконавцями є Казанський державний університет та Інститут космічних досліджень РАН, з боку Туреччини — Турецька національна обсерваторія. Телескоп встановлений у Турецькій національнії обсерваторії, на півдні Туреччини, за 50 км від міста Анталія, на горі Бакирлитепе на висоті 2500 м. Використання Телескоп РТТ150 є телескопом-рефлектором. Головне дзеркало телескопа має діаметр 150 см. Телескоп був виготовлений Ленінградським оптико-механічним об'єднанням та мав назву АЗТ-22. Згодом перейменований на Російсько-Турецький телескоп (1,5 м) РТТ-150. Телескоп має два головні фокуси (Кассегрена і Куде) і дозволяє використовувати шість варіантів оптичних систем, побудованих за схемою Річі — Кретьєна, зі спільним головним дзеркалом. В даний час у фокусі Кассегрена наукові спостереження проводяться в основній оптичній схемі з фокусною відстанню 1:7,7. Інші оптичні системи можуть бути використані для розробки нових фокальних приладів. Усі оптичні системи телескопа призначені для роботи на довжинах хвиль 325 нм < λ < 1000 нм. Відповідно до угоди між сторонами, спостережний час телескопа поділяється в наступній пропорції: 45 % — Казанський державний університет, 15 % — Інститут космічних досліджень РАН РАН, 40 % — діляться між університетами Туреччини за посередництва Турецької національної обсерваторії. Телескоп використовувався для підтримки орбітальної рентгенівської обсерваторії INTEGRAL, і планувалось його використання для підтримки відміненої космічної обсерваторії «Спектр-РГ». Посилання Офіційний сайт телескопа (рос.)(англ.) Описание РТТ-150 (рос.) Координаты обсерватории (рос.) Институт космических исследований РАН (рос.)(англ.) Государственная обсерватория ТУБИТАК Архивная копия от 24 сентября 2012 на Wayback Machine (тур.) Совет по техническим и научным исследованиям Турции (TÜBİTAK, ТУБИТАК) (тур./анг.) Министерство образования и науки Российской Федерации (рос.)(англ.)