NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Манастир Богородица Памакаристос

Богородица Памакаристос (данас Фетије џамија) је био манастир у старом Цариграду. Представља један од ретких, уз Хору, споменика препорода Палеолога који је подигнут од темеља. Манастир је од 1456. године до 1587. године био седиште Васељенског патријарха, након чега је претворен у џамију. Манастирски комплекс су чиниле две цркве смештене уз северну страну спољашњег зида, као и бројне пратеће зграде, а данас се међу њима издвајају католикон и параклесион. Сам параклесион је смештен североисточно од цркве и његове фреске и архитектура чине га једним од најлепших примера црквених грађевина 13. века. Некадашња манастирска црква се и дан данас користи као џамија, док је параклесион обновљен и отворен за јавност као музеј. Прошлост манастира Манастир је подигао протостратор Андроника II Палеолога (1282—1328) Михаило Главас, иако се сматра да је на том месту већ била црква. Претпоставља се да је првобитну цркву подигао Михајло VII Дука (1071—1078) у другој половини 11. века, мада има назнака да је на том месту постојала црква још у IX веку. Након пада Цариграда 1453. године манастир је задржао своју улогу, а сматра се да се у њему одиграо историјски сусрет патријарха Генадија (1453—1456, 1458, 1462—1463, 1464) и Мехмета II (1451—1481). Три године након пада Цариграда седиште патријаршије је премештено из светих Апостола у манастир Памакаристос. Током треће владавине патријарха Симона I Трапезунца (1466, 1471—1474, 1481—1486) у манастиру је одржан синод на ком је одбачена фирентинска унија. Мурат III (1282—1328) манастирску цркву претвара 1587. године у џамију назвавши је Фетије односно Победа, у славу свог освајања Грузије и Азербејџана. Након тога је седиште патријаршије пребачено у цркву Теотокос Парамит. Цео комплекс је временом запуштен, тако да га су га, попут Хоре, представници америчког византолошког института обновили 1949. године. Некадашња манастирска црква се и данас користи као џамија, али је зато параклесион претворен у музеј који се по броју очуваних мозаика налази одмах иза Аја Софије и Хоре. Види још Византијска уметност Византијски Цариград Референце Литература The Monastery of the Pammakaristos (www.patriarchate.org) (језик: енглески) Спољашње везе History and Mosaics of the Pammakaristos The Monastery of the Pammakaristos (www.patriarchate.org) (језик: енглески) 3Д реконструкција манастирске цркве (www.byzantium1200.com) (језик: енглески)
Pammakaristos kyrka

Pammakaristos kyrka, också känd som Fethiye-moskén, är en tidigare kyrka, moské och numera delvis museum under namnet Fethiye Muzesi i Istanbul i Turkiet. Som bysantinsk kyrka hette den Jungfru Marias kyrka (grekiska: εκλησία της Θεοτόκου Παμμακάριστου, Eklisia tis theotoku Pammakàristu) och var en av de mest kända grekisk-ortodoxa kyrkorna i Istanbul. Den omvandlades till en moské år 1591 och fick namnet Fethiye-moskén (på turkiska: Fethiye Camii – "Erövringens moské"). En del av byggnaden, sidokapellet, eller parekklesion, fungerar nu som museum. Efter Hagia Sofia och Chorakyrkan är den den byggnad i Istanbul som har störst antal verk av bysantisk mosaikkonst. Historik Det anses att kyrkan byggdes på 1000- till 1100-talen. Parekklesion (sidokapellet) är en utbyggnad av kyrkan på dess södra sida från det tidiga bysantiska kejsardömet under Palaiologosdynastin. Efter erövringen av Konstantinopel 1453, flyttades det grekiska ortodoxa patriarkatet först från Hagia Sofia till De heliga apostlarnas kyrka. År 1456 flyttades det till Pammakaristos kyrka, där det låg till 1587. Synoden i Konstantinopel 1484 tog plats i kyrkan. Fem år därefter lät sultanen Murad III omvandla kyrkan till moské till minne av sin erövring ("fetih") av Georgien och Azerbaijan. För att kunna möta behoven av böneutrymme revs flertalet interiörväggar för att åstadkomma större salar. Efter lång tids förfall renoverades byggnadskomplexet 1949 av Byzantine Institute of America. Medan huvudbyggnaden kvarstår som moské, har parekklesion varit museum sedan dess. År 2021 påbörjades ytterligare en renovering. Moskén återöppnades 2022, och hela renoveringen blev klar 2024. Ombyggnaden av kyrkan till en moské innebar en omfattande förändring av den ursprungliga byggnaden. Det bevarade sidokapellet, parekklesion, är byggt efter en plan med fem kupoler. Interiörens mosaikutsmyckning är till stor del borta, men det finns kvar ett antal restaurerade verk. Bildgalleri Källor Fethiye camii på www.spottedbylocals.com/ Noter
Karagöl (Izmir)

Der Karagöl („schwarzer See“) ist ein Kratersee auf dem Gipfel Yamanlar Dağı in der Provinz İzmir in der Türkei. Der See wird mit dem antiken Saloë-See im Sipylosgebirge identifiziert, in dessen Tiefe die Stadt Sipylos und deren Vorgängerin Tantalis, die Stadt des mythischen Frevlers Tantalos, verschwunden sein sollen. Pausanias zufolge ist die Stadt nicht durch einen Vulkanausbruch vernichtet worden, wie es bei einem Kratersee zu erwarten wäre, vielmehr sei der Berg zerbrochen, aus der Tiefe sei Wasser geströmt und habe die Stadt verschlungen. Literatur Eckart Olshausen: Sipylos. In: Der Neue Pauly (DNP). Band 11, Metzler, Stuttgart 2001, ISBN 3-476-01481-9, Sp. 591. Einzelnachweise
Karagöl (Smirne)

Il Karagöl ("lago nero") è un lago craterico sulla cima dello Yamanlar Dağı nella provincia di Smirne, in Turchia. Il lago è identificato con l'antico lago Saloë nella catena del Sipylos, nelle cui profondità sarebbero scomparse la mitica città di Sipylos e quella che la precedette, Tantalis, la città del mitico criminale Tantalo. Secondo Pausania la città non fu distrutta da un'eruzione vulcanica, come ci si aspetterebbe essendo situata in un lago craterico: invece la montagna franò e dal fondo sgorgò dell'acqua che distrusse la città. Il lago fa oggi parte del parco naturale omonimo. Note Bibliografia (DE) Eckart Olshausen, Sipylos, in Der Neue Pauly (DNP), vol. 11, Stoccarda, Metzler, 2001, p. 591, ISBN 3-476-01481-9. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Karagöl
Priene

Priene (grec antic: Πριήνη, Priḗnē) fou una ciutat de la Jònia a prop de la costa de Cària, als contraforts sud-est de les muntanyes de Mícale, a la vora d'un riu anomenat Gesó o Gesos. Originàriament estava situada tocant a la costa i tenia dos ports, un dels quals es podia tancar, segons Escílax de Carianda. Heròdot diu que hi cabia una flota petita. Però en temps d'Estrabó els dipòsits al·luvials del riu Meandre la van allunyar fins a 40 estadis de la costa. La llegenda diu que la va fundar Èpit, un fill de Neleu, i després va ser colonitzada pels beocis, que la van anomenar Cadme, segons Estrabó i Pausànies. Però malgrat aquesta barreja d'ètnies, era una de les dotze ciutats jòniques, com diu Heròdot, i tenia una part destacada al festival de Paniònia, que es feia a les muntanyes de Mícale, prop de la ciutat. Sotmesa pel rei Ardis de Lídia, i quan Cresos va ser sotmès per Cir II el Gran, va passar a Pèrsia el 546 aC, segons diu Heròdot. Sota els perses, va perdre importància i va ser objecte de disputa entre Milet i Samos. Quan els milesis van ser derrotats, van demanar ajuda a Atenes i van aconseguir de vèncer Samos. Progressivament es va despoblar. Segons Pausànies tenia un temple dedicat a Atena, amb una magnífica estàtua de la deessa. Va ser el lloc de naixement de Biant, un dels set savis de Grècia, i de l'historiador Miró. En queden restes prop de la població turca de Samsun a la província d'Aydın. Referències
Priéné

Antické město Priéné (řecky: Πριήνη) se nachází v maloasijské Kárii (dnešní Turecko) na jižních svazích hory Mykalé (dnes Teloneia). Založili jej Iónové v 9. století př. n. l. v době velké řecké kolonizace, ale existují i známky dřívějšího osídlení. Pausániás tvrdí, že jeho obyvatelé byli Thébané smíšení s Ióny, a že zakladateli města byli Filotás, syn Pénelaův, a Aipytos, syn Neileův (Pausaniás 7.2.10). V první polovině 6. století př. n. l. město velmi prosperovalo, ale bylo vypáleno a zničeno Peršany. V polovině 4. století př. n. l. zde bylo vystavěno nové město založené na hippodamovském uspořádání. Němečtí archeologové, kteří zde kopou od 19. století, se domnívají, že vzniklo přesunutím z jiného dosud neobjeveného místa. Proti tomu se zase objevily argumenty, že podle antických pramenů město Priéné po celou dobu své existence leželo na stejném místě. Jiní badatelé tvrdí, že za jeho novou výstavbou stojí Athéňané či halikarnasský král Mausólos. Konec osídlení města nelze přesně určit. Většina domů byla pravděpodobně zničena ohněm v 2. polovině 2. století př. n. l. a již nikdy nebyla znovu obydlena. Velká část nálezů pochází právě z této destrukční vrstvy. Jiné části města, hlavně veřejné budovy, byly znovu osídleny v římském období. Navazující byzantské osídlení trvalo po celou dobu existence této říše. Celé město o rozloze 37 ha bylo obehnáno mohutnými hradbami. Zastavěno však bylo pouze 15 ha. Bylo postaveno podle hippodamovského systému pravoúhlých ulic. Uprostřed stál chrám Athény Polias, jehož stavitelem byl architekt Pytheos. Do současnosti se z něj zachovalo několik mohutných sloupů. Dále je zde dobře dochované helénistické divadlo s oltářem pro oběti bohu Dionýsovi. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Priéné na Wikimedia Commons Livius Picture Archive: Priene[nedostupný zdroj] (anglicky) Perseus Site Catalog: Priene (anglicky)
Priene

Priene (Græsk: Πριήνη, Priēnē) var en by i Oldtidens Grækenland, beliggende i Ionien (der senere blev en del af Anatolien). Priene blev grundlagt af grækerne omkring 1000 f.Kr. på plateauer på skråningerne af bjerget Mycale, omkring 67 km fra den senere etablerede tyrkiske by Aydin. På det tidspunkt, hvor byen blev grundlagt strakte den sig fra Middelhavet op til 380 meters højde, men århundreders forandringer af landskabet har i dag skubbet Priene længere tilbage i landskabet.
Priéné

Priéné, ókori görög város Kis-Ázsiában Milétosz mellett. Püthiosz tervei alapján itt épült Kr. e. 350-330 körül a városvédő istennő, Athéna Poliasz temploma, amely a jón oszloprend mértékadó formai megoldása. Itt található az egyik legjobb állapotban fennmaradt hellenisztikus színház, az i.e. 4. század végéről, néhány kisebb, későbbi színpadi építménnyel. Források Kronológia. Magyar Nagylexikon Kiadó 2006. ISBN 963-9257-26-5 Peter Levi: A görög világ atlasza. Helikon KFT 1994. ISBN 963-208-323-7
Priëne

Priëne (Grieks: Πριήνη) was een stad in Klein-Azië, het huidige Turkije. Geschiedenis Oorspronkelijk was Priëne een Karische stad die door Grieken (Ioniërs en Thebanen) werd ingenomen. Priëne was lid van de in de 8e eeuw gestichte Panionion (ook wel de Ionische Twaalfstedenbond genoemd) en werd na de vernietiging van de stad Melia, beschermmacht van het Panionion, het centrale heiligdom van de Ionische Twaalfstedenbond. Priëne wordt voor het eerst genoemd in samenhang met de invallen van Cimmeriërs, die de gehele regio plunderden en Frygië en bijna ook Lydië vernietigden. Tot in de 2e eeuw v.Chr. was Priëne bovendien in een strijd verwikkeld met Samos om vruchtbaar land, ten noorden van de bergstreek Mycale. Rond 645 v.Chr. raakte Priëne onder de heerschappij van de Lydiërs. In het begin van 6e eeuw leefde Bias van Priëne, een beroemde wetgever en een van de Zeven Wijzen, in Priëne. Bij de Perzische verovering in 545 v.Chr. van Priëne en de nabijgelegen stad Magnesia, worden de beide steden vernietigd en de bewoners verkocht als slaaf. De omvang van de vernietiging is waarschijnlijk niet zo groot, omdat Priëne spoedig daarna belastingplichtig wordt aan de Perzen. Priëne nam deel aan de Ionische Opstand, droeg twaalf schepen bij aan de slag bij Lade in 494 v.Chr. en werd met de andere Ionische steden na de nederlaag vernietigd. Na de Perzische oorlogen werd Priëne lid van de Delische Bond en herstelde zich langzaam. Priëne was zelf geen machtsfactor meer, maar veeleer een twistappel tussen andere strijdende partijen. Bij de Koningsvrede in 387 v.Chr kwam Priëne weer onder het Perzische rijk. In het midden van de vierde eeuw werd Priëne verplaatst naar de zuidhelling van het Mykalegebergte. Deze maatregel werd waarschijnlijk door de Karische heerser Maussollos of de Atheners genomen. Ondanks het feit dat de stad op een berghelling werd gebouwd, werd toch gekozen voor een rechthoekig stratenpatroon, verdeeld in even grote insulae. Op deze insulae werden uniforme woningen gebouwd. Het meest in het oog springende gebouw was de tempel van Athene, ontworpen door de architect Pytheos. In een van de anten van die tempel is een inschrift voor Alexander de Grote gebeiteld, die zich tijdens zijn veroveringstocht in 334 v.Chr. in Ionië bevond. Priëne behield zoals de andere Klein-Aziatische stadstaten een bepaalde mate van autonomie en had een democratische grondwet. De stad werd met diverse marmeren gebouwen verrijkt. Talrijke inschriften getuigen van de invloed van een beperkt aantal families. Priëne kwam na de dood van Alexander de Grote onder het bewind van de Seleuciden en na 246 v.Chr. onder de Ptolemaeën. Zie ook Kalenderinscriptie van Priene Externe links Priene op livius.org
Priene

Priene (Priena) – miasto jońskie leżące u ujścia rzeki Meander do dawnej Zatoki Latmijskiej (ruiny niedaleko współczesnej wsi Güllübahçe), w czasach przedjońskich zwane Kadme, obecnie stanowisko archeologiczne w Turcji. Miasto zostało założone przez Ajgyptosa, wnuka Kodrosa. Podzieliło los większości miast jońskich i wpadło pod jarzmo Cyrusa. Za nielojalność i nieposłuszeństwo Persowie wywieźli ludność miasta. W 441 p.n.e. między Samos a Miletem wybuchła wojna o Priene. Kiedy miasto wpadło w ręce Macedończyków, Aleksander Wielki postanowił je przebudować. Zaprojektowano nowe założenie urbanistyczne oparte na siatce ulic, tzw. system hippodamejski, zlokalizowane na czterech tarasach na stoku wzgórza zwróconego w stronę doliny rzeki. Miasto przecinały ulice równoległe i prostopadłe do siebie, a odległości między nimi określała insula – zespół domu mieszkalnego. Siedem ulic biegnących na osi wschód-zachód znajdowało się mniej więcej na równym poziomie, co umożliwiało ruch kołowy, natomiast piętnaście węższych na osi północ-południe często przechodziło w schody. Priene leży na stoku nachylonym ku południowi w stronę równiny, na której wije się zakolami Meander. Centrum miasta z agorą, budowlami publicznymi i świątynią Zeusa usytuowano na drugim tarasie, powyżej znajdowało się sanktuarium Ateny Polias (gdzie znaleziono marmurowy blok z inskrypcją donacyjną Aleksandra Wielkiego), teatr i górny gimnazjon, na najwyższym tarasie sanktuarium Demeter, na najniższym zaś dolny gimnazjon i stadion. Na północ od miasta wznosiło się wzgórze, które stanowiło akropol. Całość, czyli akropol i dolne miasto, otaczał mur obronny. W okresie hellenistycznym Priene liczyło 20 tysięcy wolnych mieszkańców. Najważniejsze budowle: świątynia Asklepiosa z IV w. p.n.e., świątynia Ateny z 335 p.n.e. projektu Pyteosa, sanktuarium Demeter, teatr z 300 p.n.e. i Święta Stoa (II w. p.n.e.) na agorze. Rodzinne miasto filozofa Biasa z Prieny. Wykopaliska w Priene prowadziła w latach 1895-1898 ekspedycja niemiecka pod kierunkiem Carla Humanna i Theodora Wieganda. Przypisy
Priene

Priene (hoje Güllübahçe, Turquia) foi uma cidade da Jônia situada no vale do rio Meandro, frente a Mileto, na Anatólia Ocidental. História A origem e fundação da cidade é atribuída de forma lendária aos cários, população nativa da região. De acordo com outras fontes, os Jónios terão chegado no século XI a.C. e a cidade terá sido fundada por Egeu de Atenas ou Filotas de Tebas. A cidade foi uma das mais influentes da Liga ou Confederação Jónica e tomou parte nas celebrações e festivais em honra de Poseidon Heliconios. No século VII a.C. foi dominada pelo Reino da Lídia e no século VI a.C. foi conquistada pelo Império Aquemênida. Priene contribuiu com 12 navios trirremes para a batalha que teve lugar em Lade no ano 494 a.C., onde 353 trirremes jônios foram derrotados por 600 navios persas. Dario I vingou-se arrasando a cidade. Priene teve uma construção segundo o arquiteto Hipódamo de Mileto, a quem se deve a adoção do planeamento das cidades, de acordo com projetos geométricos regulares. Uma nova cidade foi construída em 350 a.C.. Já nessa altura distava um pouco do mar por causa dos aluviões do rio Meandro e a sua atividade marítima fazia-se através do pequeno porto de Nauloco. A cidade estava unida a Atenas e nunca teve verdadeira independência política. No século IV a.C., Alexandre dedicou na cidade um templo a Atena. A cidade foi ocupada pelos gauleses no ano 277 a.C. e, depois de passar pelas mãos dos Selêucidas, foi incorporada pelos Atálidas ao Reino de Pérgamo. Em 129 a.C., Priene tornou-se parte da província romana da Ásia. Foi saqueada por Mitrídates, rei do Ponto, em 88 a.C. e 84 a.C., mas recuperou a prosperidade sob o imperador Augusto, cujo culto era praticado no templo de Atena. Ficando cada vez mais distante do mar, a cidade entrou em declínio. Aparece ainda na época bizantina como sede de uma sé titular e, no século XIV, foi conquistada pelos turcos otomanos, tornando-se uma cidade sem importância. Em Priene nasceu Bias, um dos "Sete Sábios da Grécia". Quando Priene estava cercada pelos persas e os cidadãos tentavam salvar tudo o que tinham de valioso, Bias permaneceu imóvel. Perguntaram-lhe se não tinha riquezas que quisesse salvar do inimigo e ele respondeu: "A minha riqueza está na minha cabeça." Outro ilustre nascido em Priene foi o famoso escultor Arquelau. Referências
Приена

Прие́на (др.-греч. Πριήνη) — ионийский город на западном берегу Карии, на мысе Микале, при устье реки Гесон (Γαίσων), в 10 км к северу от Меандра и в 16 км на восток от Эгейского моря. Приена основана была в XI в. до н. э. Эпитом, сыном Нелея, и принадлежала к союзу 12 ионийских городов. Жители Приены принимали самое видное участие в панионийском празднестве и в восстании против персов. В середине IV века город был перенесён вглубь материка, Александр Македонский освятил новый храм Афины Полиады (Покровительницы города), спроектированный Пифеем (после 334 г. до н. э.), которому приписывают также Галикарнасский мавзолей. Это святилище, вместе с агорой, театром и стоей, находилось в самом центре античного города. Ок. 298 г. до н. э. городом правил тиран Гиерон. Приена продолжала существовать в тени более крупных центров до XIII века, когда побережье заселили турки. Старый город был расположен на побережье Латмийского залива и имел две гавани, где стоял небольшой флот; позднее (во времена Страбона) вследствие отложений соседней реки Меандра берег вдался дальше в море, и город оказался от линии воды на 40 стадий. В конце XIX века неплохо сохранившиеся руины Приены были исследованы Карлом Хуманом, который выяснил, что город был застроен по системе Гипподама и поделён шестью улицами на 80 мини-кварталов. Приена — один из немногих полисов Эллады, которые донесли до нашего времени подробную информацию о градостроительстве и планировке эпохи эллинизма. Примечания Литература Приене // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1898. — Т. XXV. — С. 295.
Прієна

Прієна (грец. Πριήνη) — давньогрецьке місто Іонії на мисі Мікале у Карії, Мала Азія. Сучасна назва руїн стародавньої Прієни, що тепер розташовані на території Туреччини, Самсун-Кале. Історія Прієна заснована в середині 11 століття до н. е. Епітом, сином Нелея. Первісно місто лежало на самому березі Латмійської затоки. Згодом наноси річки Меандр відділили місто від моря. Прієна входила до Союзу 12 іонійських міст. Наприкінці 6 століття до н. е. підпала під владу Персії і брала участь у іонійському антиперсидському повстанні 500—494 до н. е. У 5 столітті до н. е. входила до складу Делоського союзу, потім держави Александра Македонського. У 3-2 століттях до н. е. перебувала у складі Селевкідського, згодом Пергамського царств. Прієна залишалась провінційним містом Римської імперії та Візантії до 13 століття, коли узбережжя заселили турки. Археологія Археологічні розкопки велися тут з кінця 19 століття німецькими вченими (К. Хуманн, пізніше Т. Віганд), досліджена більша частина міста та його укріплення. Вчені вважають, що в 4-1 століттях до н. е. Прієна була важливим центром торгівлі та ремесла, володіла двома гаванями. Мешканці Прієни брали активну участь у святкуванні паніонійских свят. Також встановлено, що Прієна мала прямокутну мережу вулиць (система Гіпподама). Поздовжні вулиці йшли уступами; перетинали їх 16 поперечних вулиць-сходів, що вели від підошви гори Мікале і поділяли Прієну на рівні прямокутні квартали. Розкопками відкриті руїни будівель, зведених переважно у 3-2 століттях до н. е. і розташованих на терасах, укріплених підпірними стінами. У 334 році до н. е. Александр Македонський освятив храм Афіни Паллади, спроектований Піфеєм, якому приписують Галікарнаський мавзолей. У центрі міста були зведені агора, храм Зевса Олімпійського, еклесіастерій (зала засідань народних зборів), «священна» стоа, театр, стадіон, дві гімнасії, ринки, житлові будинки перистильного типу. Прієна — один з небагатьох полісів Еллади, які донесли до нашого часу детальну інформацію про містобудування та планування епохи еллінізму. Джерела Велика радянська енциклопедія[недоступне посилання з липня 2019] Енциклопедичний словник Брокгауза та Єфрона Фотографії давньогрецького міста Прієна Театр у Прієні Проект «Геродот»: фото Прієни Посилання Античне місто Прієна (укр.)
Flughafen Şırnak-Şerafettin Elçi

Der Flughafen Şırnak-Şerafettin Elçi (türkisch Şırnak-Şerafettin Elçi Havalimanı, IATA-Code: NKT, ICAO-Code: LTCV) ist ein ziviler Flughafen 10 Kilometer entfernt von der türkischen Stadt Cizre in der Provinz Şırnak und wird für Inlandsflüge genutzt. Geschichte Der Flughafen wurde für 120 Millionen Lira gebaut. Der Flughafen wurde nach dem kurdischen Politiker Şerafettin Elçi benannt, Abgeordneter für die Provinz Diyarbakır sowie Minister für Bauwesen (Bayındırlık Bakanı). Die Eröffnung fand am 26. Juli 2013 statt, er wurde vom damaligen Ministerpräsidenten Recep Tayyip Erdoğan eingeweiht. Besitzerverhältnisse und Betrieb Auftraggeber für den Bau des Flughafens war die staatliche DHMI. Diese betreibt den Flughafen auch. Einzelnachweise
Şırnak Şerafettin Elçi Airport

Şırnak Şerafettin Elçi Airport (IATA: NKT, ICAO: LTCV) (Turkish: Şırnak Şerafettin Elçi Havalimanı) is a public airport near Cizre, a town in Şırnak Province, Turkey. The airport was opened to public/civil air traffic on 26.July.2013, the airport is 60 km (37 mi) away from Şırnak town centre. It is named in honor of native politician Şerafettin Elçi (1938-2012). Airlines and destinations The following airlines operate regular scheduled and charter flights at Şırnak Airport: Traffic statistics ^1: 2013 statistics correspond to the last 6 months of 2013 since the opening of the airport. External links http://www.ucuyorum.com/showthread.php?577-ÅIRNAK-HavaalanÄ±-Projesi/page3 http://www.dhmi.gov.tr/haberler.aspx?HaberID=1729 http://www.hurriyetdailynews.com/sirnak-airport-set-to-open-in-four-months.aspx?pageID=238&nid=27310 http://siyaset.milliyet.com.tr/baris-elci-si-havaalani/siyaset/detay/1736046/default.htm?ref=OtherNews References
Aeroportul Şırnak

Aeroportul Şırnak (IATA: NKT, ICAO: LTCV) este un aeroport din İdil, Provincia Șırnak, Turcia ce deservește zona Provincia Șırnak. Aeroportul a fost tranzitat în 2022 de 288.586 de pasageri. A fost numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 621 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Este operat de General Directorate of State Airports (Turkey)⁠(d). Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și
Ширнак (аеропорт)

Аеропорт Ширнак (IATA: NKT, ICAO: LTCV) (тур. Şırnak Şerafettin Elçi Havalimanı) — цивільний аеропорт поблизу міста Джизре, провінції Ширнак, Туреччина, за 60 км від центру міста Ширнак. Аеропорт відкрито 26 липня 2013 року Названо на честь Шерафеттіна Елчі (1938-2012). Авіалінії та напрямки, вересень 2023 Статистика Посилання http://www.ucuyorum.com/showthread.php?577-ÅIRNAK-HavaalanÄ±-Projesi/page3 http://www.dhmi.gov.tr/haberler.aspx?HaberID=1729 http://www.hurriyetdailynews.com/sirnak-airport-set-to-open-in-four-months.aspx?pageID=238&nid=27310 http://siyaset.milliyet.com.tr/baris-elci-si-havaalani/siyaset/detay/1736046/default.htm?ref=OtherNews Примітки