NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jandarma

La Jandarma (nom oficial en turc "Jandarma Genel Komutanlığı" - Comandament General de la Gendarmeria) és una organització policial turca responsable del manteniment de l'ordre en aquelles zones que es troben fora de la jurisdicció de les forces de policia (generalment zones rurals), així com garantir la seguretat interna i el control de fronteres en general, juntament amb les altres funcions específiques que li assignin les lleis i els reglaments. Es tracta d'una força de seguretat i policial de caràcter semi-militar i és part del Ministeri de l'Interior. La Comandància General de la Gendarmeria estàva subordinada a l'Estat Major General de Turquia en matèria de formació i educació pero des del 2016 el Ministeri de l'Interior va assumir totes les responsabilitats del Jandarma. El comandant general de la Gendarmeria és responsable davant el Minister de l'Interior. L'organització policial militar que va dur a terme els serveis de seguretat i vigilància que es va anomenar "Surta" sota els seljúcides, "Subaşı" sota el regnat de l'Imperi otomà, més tard "Zaptiye" i posteriorment en la història recent "Gendarmeria". Com a tal, va ser fundada el 1839. El Comandant General des d'agost de 2011, és el General Bekir Kalyoncu. La Gendarmeria té uns 180.000 homes i disposa de 530 vehicles blindats de transport BTR-60 i BTR-80, 36 helicòpters S-70A i 10 helicòpters AB.206A. Enllaços externs Web oficial (turc)
Турецкая жандармерия

Главное командование жандармерии или Турецкая жандармерия (тур. Jandarma Genel Komutanlığı) – род войск вооружённых сил Турции, ответственный за охрану общественного порядка в областях, не относящихся к юрисдикции сил полиции (обычно в сельской местности), обеспечение внутренней безопасности и контроль над границей, а также выполняет некоторые особые обязанности, предписанные в определённых законах и правилах. Жандармерия по сути является правительственной вооружённой правоохранительной организацией военного характера. Жандармерия работает в контакте со службой Askeri İnzibat, поддерживает порядок в рядах вооружённых сил. В её составе находятся две специальные бригады — Jandarma Özel Harekat Komutanlığı и Jandarma Özel Asayiş Komutanlığı. Главное командование жандармерии, будучи частью вооружённых сил Турции, подчиняется генеральному штабу в вопросах, касающихся подготовки и образования вооружённых сил и министерству внутренних дел в вопросах исполнения долга по охране безопасности и общественного порядка. Командующий жандармерией подчиняется министру внутренних дел. История Жандармерия происходит от военизированной правоохранительной организации «Субаши» (позднее «Заптийе») Османской империи, отвечавшей за охрану и безопасность. Также в средневековой империи сельджукидов существовала организация «Шурта». Структура Штаб жандармерии включает управления: Кадровое; Разведывательное; Оперативное; Тыла. Вооружение Пистолеты Glock 20 Ружья SPAS-12 Пистолеты-пулемёты MP5 P90 Автоматы Автомат Калашникова модернизированный G3 G41 HK33A4 M16A1 Пулемёты Heckler & Koch HK21 M2 Rheinmetall MG3 ПК Снайперские винтовки Arctic Warfare СВД Tac-50 Ракетные установки и гранатомёты HK 69 Milkor MGL Mk 19 РПГ-7 Миномёты M19 M29 Mortier 120mm Rayé Tracté Modèle F1 Транспортные средства Примечания Ссылки General Command of Gendarmerie Jandarma Genel Komutanlığı (тур.)
Jandarma

Jandarma är Turkiets gendarmeri. Det är militärt och underställt generalstaben. Jandarma ansvarar för polisbevakningen av landsbygden, ca 90% av Turkiets territorium, och är även militär- och gränspolis. Det är uppdelat i regionala och lokala förband i likhet med till exempel Carabinieri. Flygstyrkor och kommandoenheter ligger under central kontroll. Jandarma räknar sina historiska rötter från det Osmanska riket och grundades officiellt 1839. Källor Officiell webbplats
Araxa

Araxa (Ancient Greek: Ἄραξα) was a city of ancient Lycia, according to Alexander Polyhistor, in the second book of his Lyciaca. Ptolemy places it near Sidyma. It is located at a place called Ören, near Fethiye, on the upper portion of the Xanthus River. An inscription in honour of a local citizen, Orthagoras, provides the only details of its history in the 2nd century B.C. Bishopric Since it was in the Roman province of Lycia, the bishopric of Araxa was a suffragan of the metropolitan see of Myra, the province's capital. The names of four of its bishops are preserved in extant records. Theotimus was at the First Council of Constantinople in 381, Leontius at the Council of Chalcedon in 451, Theodorus at the Trullan Council in 692, and Stephanus at the Second Council of Nicaea in 787. No longer a residential bishopric, Araxa is today listed by the Catholic Church as a titular see. References
Larisa Fricònida

Larisa Fricònida (grec antic: ἡ Φρικωνὶς Λάρισα) era una ciutat de l'Eòlida, a l'Àsia Menor, que originàriament pertangué als pelasgs. Després de ser conquerida pels eolis, va rebre l'epítet de Fricònida). Era pròxima a la costa, a uns 70 estadis al sud-oest de Cime, segons Estrabó. Pel fet d'estar situada a la vora del riu Hermos hom també la coneix amb el nom de Larisa de l'Hermos, i, pel fet d'estar a l'Eòlida, hom la coneix també amb el nom de Larisa Eòlica. La ciutat va formar part, entre el 700 i el 490 aC, de la confederació eòlia de les onze ciutats o Lliga Eòlia, i, a partir del segle v aC, s'integrà a la Lliga de Delos. Xenofont diu que Cir II el Gran hi va establir una colònia de soldats egipcis, i l'anomena Larisa Egípcia. També diu que devia ser una ciutat amb un exèrcit considerable, puix que va resistir amb èxit diversos intents d'assalt de Tibró d'Esparta el 399 aC. El 398 aC, emperò, la ciutat fou presa per Dercíl·lides d'Esparta, el successor de Tibró. A l'època hel·lenística (332-330 aC), Larisa va anar a menys i va acabar convertint-se en un llogaret. Estrabó (XIII, 3.2-4) pensa que és la ciutat de Larisa que apareix a la Ilíada entre les ciutats del Catàleg dels troians, però també refereix que al seu temps ja estava deshabitada (ἐρήμη δ’ἐστὶ νῦν). El retòric Eli Arístides descriu el seu viatge d'Esmirna a Pèrgam tot passant per Larisa, Cime, Mirina, Grineu i Elea i travessant l'Hermos, en el qual dona a entendre que aquesta Larisa es trobava relativament a prop de l'embocadura de l'Hermos. La identificació de Larisa amb la vila antiga localitzada a prop de Buruncuk, amb un palau, un complex de mègarons del segle vi aC, un mur de defensa i un palau més recent dels voltants del 330 aC, amb quatre mègarons, és controvertida. La localització de Larisa a prop de Yanıkköy fóra també possible. Referències Bibliografia Larisa am Hermos — Die Ergebnisse der Ausgrabungen 1902-1934. 3 volums: Band 1: Die Bauten. Unter Mitwirkung von E. Asschenfeldt, Knut Olof Dalman, A. von Gerkan, H. Johannes, Bruno Meyer-Plath und H. Schleif herausgegeben von Johannes Boehlau und Karl Schefold. 1: Textteil; 2: Textabbildungen und 45 Tafeln. Berlin: Walter de Gruyter & Co., 1940. Band 2: Kjellberg, Lennart: Die architektonischen Terrakotten. Unter Mitwirkung von Johannes Boehlau, Knut Olof Dalman, Karl Schefold, E. Kjellberg und Åke Åkerström. Im Auftrage der Kungl. Vitterhets-, Historie- och Antikvitetsakademien i Stockholm herausgegeben von Åke Åkerström. 1 Textteil + 2. Tafeln. Stockholm: Kungl. Vitterhets-, Historie- och Antikvitets-Akademien, 1940 (Monografier. Band Nr. 28.) Band 3: Die Kleinfunde. Unter Mitwirkung von Johann Friedrich Crome, Erik Gren, Lennart Kjellberg und Bruno Meyer-Plath herausgegeben von Johannes Boehlau und Karl Schefold. Textteil + 89 Textabbildungen und 62 Tafeln. Berlin: Walter de Gruyter & Co., 1942.
Larisa am Hermos

Larisa am Hermos (griechisch Λάρισα, Λάρισσα) war eine antike Stadt in der kleinasiatischen Landschaft Aiolis. Larisa lag nördlich des Unterlaufes des Flusses Hermos in der Aiolis in der heutigen Türkei. Bereits bei Homer als Stadt der Pelasger erwähnt, wurde Larisa von dem griechischen Stamm der Aioler erobert und erhielt fortan den Beinamen Phrikonis. In archaischer Zeit (ca. 700–490 v. Chr.) war Larisa im aiolischen Elfstädtebund organisiert, im 5. Jahrhundert v. Chr. im Attisch-Delischen Seebund. 399 wurde die Stadt von Thribon vergeblich belagert, 398 schließlich von Derkylidas übernommen. In hellenistischer Zeit (332–330 v. Chr.) verkam Larisa zu einem Dorf. Die Identifikation von Larisa mit der antiken Stadt bei Buruncuk mit einem Palast, einem Megaronkomplex des 6. Jahrhunderts v. Chr., einer Wehrmauer, sowie einem jüngeren Palast von ca. 330 v. Chr. mit 4 Megara, wird heute allgemein angenommen. Möglich wäre auch die Lokalisierung bei Yanıkköy. Quellen Homer, Ilias 2, 841; 17, 301 Strabon 13, 3, 2–4 Herodot 1, 149 Xenophon, Hellenika 3, 1, 7. 16 Xenophon, Kyropädia 7, 1, 45 Aristeides 51, 4 Literatur Larisa am Hermos. Die Ergebnisse der Ausgrabungen 1902–1934. De Gruyter, Berlin Band 1: Johannes Boehlau, Karl Schefold (Hrsg.): Die Bauten. 1940. Band 2: Lennart Kjellberg: Die architektonischen Terrakotten. 1940. Band 3: Johannes Boehlau, Karl Schefold (Hrsg.): Die Kleinfunde. 1942 John M. Cook: Old Smyrna, 1948–1951. In: The Annual of the British School at Athens. Band 53/54, 1958/59, S. 20 und 63. John M. Cook: Coins from an Aeolic Site In: The Annual of the British School at Athens. Band 63, 1968, S. 33–40. George Bean: Kleinasien 1. 1969, S. 96–102. Hans Lauter: Die beiden älteren Tyrannenpaläste in Larisa am Hermos. In: Bonner Jahrbücher. Band 175, 1975, S. 33–57 (Digitalisat). Wolf Koenigs: Westtürkei. 1991, S. 89ff. Hans Kaletsch: Larisa 6. In: Der Neue Pauly (DNP). Band 6, Metzler, Stuttgart 1999, ISBN 3-476-01476-2, Sp. 1154. Turgut Saner: Larisa Buruncuk. Mimari Araştırmaları / Architectural Survey. Ege Yayınları, Istanbul 2016, ISBN 978-605-9680-19-6, Turgut Saner, Ilgın Külekçi, Gizem Mater (Hrsg.): Architectural Survey at the Necropolis of Larisa (Buruncuk) / Larisa (Buruncuk) Nekropolünde Mimari Araştırmalar. Istanbul 2017, ISBN 978-605-9581-09-7. Turgut Saner, Ilgın Külekç, Sinan Kolay: Landscape and Living at Larisa (Buruncuk). In: Anatolia Antiqua 32, 2024, S. 169–186 (Digitalisat).
Larissa Phrikonis

Larissa (Ancient Greek: Λάρισσα) or Larisa (Λάρισα) Phrikonis, also known as Larisa on the Hermos, was a city in the region of Aeolis in western Asia Minor (modern Turkey). Location It has been identified with an archaeological site excavated in the early 20th century on a hilltop next to the village of Buruncuk, in the vicinity of Menemen, ca. 30 km north of İzmir, although the identification has sometimes been challenged. The hill overlooks the Gediz River, known in antiquity as the Hermos, which here passes through a fertile plain formed by alluvial soil carried from the Anatolian inland. History Early Bronze Age The first nucleus of Larissa formed during the third millennium BC. Classical Age The city survived all through the Persian and Hellenistic periods, though it was largely destroyed during the Peloponnesian War in 405 BC. Larissa was rebuilt after the war but was annihilated by the Galatians (Celts) in 279 BC. It is known as one of the twelve Aeolian cities. Strabo considered that this Larissa was the one mentioned in Homer's Iliad. Xenophon writes that Cyrus the Great established a colony of Egyptian soldiers there. Xenophon also relates that it was besieged in vain by Thimbrom. In Strabo's time it was deserted, although it is mentioned by other ancient geographers such as Pliny the Elder, Ptolemy, and Stephanus of Byzantium. The first excavations in Larissa were initiated in 1902 by Swedish and German archeologists. The finds were taken to Stockholm and to Istanbul archeological museums. References This article incorporates text from a publication now in the public domain: Smith, William, ed. (1854–1857). "Larissa". Dictionary of Greek and Roman Geography. London: John Murray.
Larisa Fricónida

Larisa Fricónida (en griego; Λήρισαι, Λάρισα) era una antigua colonia griega de Eólida. Heródoto la menciona con el nombre de Lerisas, entre las primitivas ciudades eolias.​ Según la tradición, los fundadores de Cime cuando llegaron a Eólida después de la guerra de Troya encontraron en la zona a pelasgos que vivían en Larisa, y tras levantar la fortaleza de Neontico, tomaron Larisa y fundaron Cime. Estos fundadores procedían del monte Fricio, en Lócride, por ello tanto a Cime como a Larisa se les llama «Fricónida».​ Es dudoso si se trata de la misma Larisa que es mencionada por Homero en el catálogo de los troyanos de la Ilíada que estaba habitada por pelasgos.​ Estrabón sí era partidario de que la mencionada por Homero era esta Larisa de Eólida situada cerca de Cime ya que en otro pasaje de la Ilíada se dice que Hipótoo, que luchó en Troya, murió lejos de Larisa, y por tanto no sería lógico que Homero se refiriera a otra ciudad llamada Larisa de Tróade, que estaba cerca de Troya.​ El rey Ciro dio las ciudades de Larisa y Cilene a los soldados egipcios hacia el año 546 a. C. y sus descendientes continuaron viviendo en estas ciudades,​ por eso la ciudad de Larisa es citada por Jenofonte con el epíteto de «Egipcia». Fue sitiada por un ejército bajo el mando del espartano Tibrón en torno al año 400 a. C., que había acudido a la zona para tratar de liberar las colonias griegas del dominio persa. Este ordenó excavar un pozo y una galería subterránea para cortar el agua a la ciudad, pero los defensores realizaban salidas contra sus atacantes y arrojaban maderas y piedras al pozo. Finalmente el ejército de Tibrón no consiguió tomar Larisa, así que los éforos lo enviaron primero a Caria y luego lo relevaron por Dercílidas.​ En época de Estrabón, que la sitúa a setenta estadios de Cime y a treinta de Neontico, estaba desierta.​ Sus ruinas se encuentran a 28 km al norte de Esmirna, en una colina vecina a la localidad actual de Buruncuk (Turquía).​ Referencias B. Boehlau, K. Schefold, Larisa am Hermos (1940) (Buruncuk); J. M. Cook, BSA 53-54 (1958-59) 20 (Yanik Köy); G. E. Bean, Aegean Turkey (1966) 97-102.
Larissa Friconide

Larissa o Larisa (in greco Λάρισα?) Friconide o sull'Hermo, o sull'Ermo, è stata un'antica città della Regione dell'Egeo della Turchia. Erodoto menziona il nome di Lerisas, tra le città Eolie primitive. Le sue rovine si trovano sulla sommità di una collina presso l'odierno villaggio di Buruncuk, nelle vicinanze di Menemen, nel distretto della Provincia di Smirne. La via principale per Çanakkale da Smirne costeggia la stessa collina, compiendo una considerevole curva verso nord-ovest. Occorre rimarcare che Larissa è molto vicina al fiume Gediz (o 'Ermo' in antichità), che formava una pianura fertile sul suo delta, con terreno alluvionale portato dall'entroterra dell'Anatolia. Il primo nucleo di Larissa si formò durante il III millennio a.C. La città sopravvisse attraverso i periodi Persiano ed Ellenistico, nonostante fosse stata in gran parte distrutta durante la Guerra del Peloponneso nel 405 a.C. Larissa fu ricostruita dopo la guerra, ma fu annientata dai Galati (Celti) nel 279 a.C. I primi scavi a Larissa furono avviati nel 1902 da archeologi svedesi e tedeschi. I ritrovamenti furono portati ai musei archeologici di Stoccolma e İstanbul. Note Bibliografia Francesco Ambrosoli (a cura di), Della geografia di Strabone, vol. III, Milano, Paolo Andrea Molina, 1833. URL consultato il 27 novembre 2016. A. M. Mansel, Larisa sull'Hermos, in Enciclopedia dell'Arte Antica, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1961. URL consultato il 27 novembre 2016. P. E. Pecorella, Anatolica, Arte, in Enciclopedia dell'Arte Antica, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1994. URL consultato il 27 novembre 2016. Eoli, in Enciclopedie on line, Istituto dell'Enciclopedia Italiana. URL consultato il 27 novembre 2016. Voci correlate Cuma eolica Eolide
Kahramanlar Business Center

Kahramanlar Business Center (Turkish: Kahramanlar İş Merkezi), originally known between 1959 and 2015 as Emek Business Center (Turkish: Emek İşhanı), is a 24 storey highrise building at Kızılay Square in Ankara, Turkey. Inspired by the Lever House building in New York City, it was designed in 1959 as one of the first International Style highrise buildings in Turkey. At the time of its completion in 1965, it was the tallest building in Ankara. Construction The building was commissioned by the Emekli Sandığı (Pension Fund, abbreviated as Emek) bound to the Social Security Administration of Turkey, and was built between 1959 and 1965 as a revenue generating property. The architects were Enver Tokay and İlhan Tayman, and the statics engineer was Yusuf Berdan. It was one of the first International Style highrise buildings in Turkey, and the first with a glass curtain wall facade. Its design was primarily inspired by the Lever House (1952) building, blended with some of the facade characteristics of the United Nations Secretariat Building (1952) in New York City. The ground floor and the first two floors were designed as a shopping center, while the other floors were reserved for offices. The building is situated to the southeast of Kızılay Square, opposite to the Kızılay (Turkish Red Crescent) building, which gives the square its name. Construction works temporarily stopped due to the 1960 coup d'état, which delayed the completion and opening date to 1965. Privatization On March 8, 2006, the Privatization Board of Turkey sold the building for $55,500,000 to Talip Kahraman Construction Co. The building was renamed as Kahramanlar Business Center in November 2015. List of 50 projects Turkish Chamber of Civil Engineers lists Kızılay Emek Business Center as one of the fifty civil engineering feats in Turkey, a list of remarkable engineering projects realized in the first 50 years of the chamber. See also United Nations Secretariat Building (1947–1952) Lever House (1950–1952) Pirelli Tower (1956–1958) Europa-Center (1963–1965) International Style Architecture of Turkey References External links Emporis: Emek Business Center
Aspendos

Aspendos (en llatí Aspendus, en grec antic Ἄσπενδος) era una ciutat de Pamfília a la riba del riu Eurimedon a uns 60 estadis de la seva desembocadura. Era suposadament una colònia d'Argos, segons Estrabó. Tucídides diu que tenia un port, o al menys un lloc on les naus podien arribar pujant pel riu. La ciutat estava situada en un terreny elevat, una muntanya, segons Plini el Vell, des d'on es podia veure el mar, com confirma Pomponi Mela. Al territori hi havia grans plantacions d'olivers. Trasibul va morir a Aspendos quan era allí per recaptar contribucions i els ciutadans el van sorprendre de nit a la seva tenda, segons Xenofont i Diodor de Sicília. Alexandre el Gran va passar per Aspendos quan marxava cap a Àsia, i la ciutat se li va sotmetre sense lluita mentre preparava el setge, diu Flavi Arrià. Després de la conquesta d'Alexandre, era una ciutat bastant important que va arribar a mobilitzar quatre mil hoplites, explica Polibi. Es va integrar al Regne de Pèrgam. Gneu Manli quan va marxar contra Galàcia des de Termesos va rebre una contribució en diners de la ciutat i d'altres ciutats de Pamfília. Les seves ruïnes s'ubiquen al districte de Serik, Província d'Antalya, en l'actual Turquia. Aspendos és conegut per tenir el teatre de l'antiguitat més ben conservat dels que existeixen. Amb un diàmetre de 96 metres tenia una capacitat per a 12.000 espectadors. Referències Vegeu també Andròmac d'Aspendos, militar grec al servei dels Ptolemeus
Aspendos

Aspendos (řecky Ασπενδος) bylo antické město v Pamfýlii, jehož ruiny s výjimečně dobře zachovalým amfiteátrem leží v jižním Turecku asi 46 km východně od Antalye poblíž vesnice Balkesu na řece Eurymedon (Köprüçay) 16 km od pobřeží Středozemního moře. Amfiteátr pro asi 20 tisíc diváků pocházející z římské císařské doby se stále využívá pro kulturní akce. Galerie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Aspendos na Wikimedia Commons Encyclopaedia Brittanica, heslo Aspendus (anglicky)
Aspendo

Aspendo (griego Ἄσπενδος) fue una ciudad fundada, según la tradición griega, en época prehelénica por colonos originarios probablemente de Argos en la antigua Panfilia,​ en la costa meridional de Asia Menor. Se encuentra a unos 45 km al este de la ciudad actual de Antalya, capital de la provincia turca homónima. Historia Su fundador, Mopsos, lleva un nombre de origen anatolio y el nombre de la ciudad en las monedas de los siglos V y IV a. C. es Estwediya (sin duda derivado del nombre de un antiguo reyezuelo hitita de la región). Eso denota, de hecho, una fuerte influencia de los pueblos asiáticos de la región. A fines del siglo V a. C., Aspendo era una base de naves fenicias.​ En el 388 a. C. el estratego ateniense Trasíbulo llegó a Aspendo al frente de una flota y recaudó dinero de los aspendios pero algunos soldados se dedicaron al saqueo, por lo que los aspendios atacaron la flota y mataron a Trasíbulo.​ Al final del año 334 a. C., la ciudad se sometió a Alejandro Magno.​ A la muerte del conquistador, fue rápidamente integrada en el Reino de Pérgamo, y después fue incorporada en la provincia de Asia en época romana. En el siglo V d. C., llevaba el nombre de Primopolis. Aunque la ciudad fuera importante en época romana, ha sido muy poco explorada. Es posible, sin embargo, admirar uno de los teatros mejor conservados del mundo romano, construido bajo el emperador Antonino Pío (según el historiador Antonio García y Bellido). Se calculaba que el teatro de Aspendo tenía un aforo de entre 10.000 y 15.000 personas, sin embargo, en el Festival de Cine y Cultura de la ciudad se comprobó que su capacidad está por encima de 20.000.​ El acueducto de la ciudad tiene un sifón bien conservado. Referencias Enlaces externos Ruinas de Aspendo (en francés) Bibliografía Guy Rachet, Dictionnaire de l'archéologie, Éditions Robert Laffont, coll. «Bouquins», Paris, 1983
Aspendo

Aspendo (in greco antico Ἄσπενδος?, Áspendos; in latino Aspendus) era un'importante città della Panfilia, secondo alcuni la più antica. Si trova a circa 40 km. dalla città di Antalya. Storia La tradizione più diffusa attribuisce la sua fondazione ad Argo, un'altra ad un eroe eponimo di nome Aspendo, un'altra ancora coinvolge dei fuggiaschi troiani. Pur subendo gli influssi ellenici, Aspendo conservò a lungo il dialetto e i costumi indigeni: il suo nome antico era Estwediis (ciò è testimoniato dalla legenda delle monete). Durante la campagna di Alessandro Magno la città tentò di resistergli ma, cinta d'assedio, s'arrese, concedendo ostaggi e pagando un tributo. Passò poi sotto le dominazioni dei Tolomei e degli Attalidi ed infine, alla morte di Attalo III, sotto i Romani. L'abitato si trovava sulla riva destra del fiume Eurimedonte, nell'entroterra della Panfilia, adagiato su un pianoro naturale circondato da pendii molto ripidi. La città non è stata mai scavata: esistono solo dei disegni risalenti al 1890. I monumenti noti sono: lo stadio (in realtà un ippodromo), l'agorà trapezoidale con tabernae e un ninfeo, il bouleuterion (alle spalle dell'agorà), la basilica, il grandioso acquedotto (lungo ben 600 metri), il teatro romano e il ponte sull'Eurimedonte. Bibliografia Daria De Bernardi Ferrero, Teatri classici in Asia minore, vol. 3, 1ª ed., L'Erma di Bretschneider, Roma, 1970, p. 161. ISBN 8870622266. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Aspendo Collegamenti esterni Aspendo, su Treccani.it – Enciclopedie on line, Istituto dell'Enciclopedia Italiana. Roberto Paribeni, ASPENDO, in Enciclopedia Italiana, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1929. Aspèndo, su sapere.it, De Agostini. A. Di Vita, ASPENDOS, in Enciclopedia dell'Arte Antica, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1958. (EN) Aspendus, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.