NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мармарис

Мармарис (тур. Marmaris) је град у Турској у вилајету Мугла. По подацима из 2000. године у граду је живело 28.660 становника. Мармарис је познато летовалиште. Географија У Мармарису влада средоземна клима, коју одликују топла и влажна лета и хладне и кишне зиме. Падавине су ретке између маја и октобра. Лета су топла и влажна, а температуре може да достигне преко 40 °C некад у току јула и августа. Октобар је још увек топао и светао, мада са краткотрајним појавама кише. Многи туристи желе да посете Мармарис почетком јесени, нарочито у септембру, јер температуре тада нису високе. Највише кише пада после новембра. Годишња количина падавина достиже до 1181,8 mm. Падавине су сконцентрисане у одвојеним интервалима током зиме, када тешке провале облаке изазивају поплаве у овој, њима иначе склоној области. Историја Иако се не зна тачно када је Мармарис основан, у 6. веку п. н. е. град је био познат као Фискос, и сматра се делом Карије. Према историчару Херодоту, дворац у Мармарису постојао је још од 3000. п. н. е. Током хеленистичког доба, Карију је напао Александар Велики, а дворац је био опкољен. 600 становника града је схватило да немају шансе против Александрове војске и спалили су своје драгоцености у дворцу пре него што су побегли брда са својим женама и децом. Освајач, свестан стратешког значаја палате, поправио је уништене делове дворца да би у њему остала посада од неколико стотина војника пре него што се главнина војске врати кући. Следећи важан догађај у историји Мармариса догодио се скоро две хиљаде година касније, средином 15. века, када је Османско царство је почела да расте за време султана Мехмеда II, који је успео да покори и обједини под једну заставу разна племена и краљевства Анадолије. Витезови светог Јована, који су окупирали Додеканезе, су му представљали велики проблем. Са седиштем у Родосу, Витезови су се борили за много година, успевали су да се одупру налетима турске војске Мехмеда II, све док његов моћнији наследник није ступио на сцену. Дворац у Мармарису је обновљен од нуле 1522. године за време османског султана Сулејмана Величанственог, када је испловио у свој поход на Родос, у чему је Мармарис служио као база. Од 1979. године трају радови на реновирању дворца, како би га вратили назад у првобитно стање. Под покровитељством Министарства културе, дворац је претворен у музеј. Постоји седам галерија, од којих се највећа користи као изложбени простор, док је двориште украшено цвећем. Ту се налази и мали каравансарај, изграђен у исто време дворац, а изградила га је Сулејманова мајка. Демографија Референце Спољашње везе
Marmaris

Marmaris är en stad i sydvästra Turkiet med 31 397 invånare i slutet av 2011, invånarantalet ökar dock kraftigt under turistsäsongen. Den ligger vid Medelhavets kust i provinsen Muğla. Staden var tills nyligen en liten fiskeby, men har utvecklats till att bli en betydande turistort. Marmaris var under antiken känd som Psykos, och nämns under detta namn redan 3500 f.Kr. Den 28 augusti 2006 skadades minst 21 personer vid tre explosioner i Marmaris. Det är ännu inte känt vem eller vilka som utförde attackerna.[källa behövs] Stadsbild Vid staden ligger en liten borg med bra utsikt över staden. Borgen byggdes av den osmanska sultanen Süleyman I omkring 1523; idag ligger här ett museum med arkeologiska och etnografiska fynd. I centrala Marmaris finns det en stor pärla, som placerades där eftersom turkarna kallar staden för "Turkiets pärla". Turism Stadens främsta näring är turism. Turistmål i omgivningen är bland annat badstränder och fornlämningar från flera närliggande antika städer som Efesos och Miletos samt de heta källorna och kalkstensformationerna i Pamukkale. Från staden utgår färjor till Rhodos, och dess marinor besöks av ett stort antal segelbåtar. Hamnen kan även ta emot kryssningsfartyg. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Marmaris.
Ahmet Suat Özyazıcı Stadı

Das Ahmet Suat Özyazıcı Stadı ist ein Fußballstadion in der türkischen Stadt Trabzon. Benannt ist das Stadion nach Ahmet Suat Özyazıcı, der Trabzonspor als Trainer zu vier Meisterschaften führte. Geschichte Das Stadion hieß früher Sahil-2 Stadı, bis es am 24. Januar 2010 zu Ehren von Ahmet Suat Özyazıcı umbenannt wurde. Viele Mannschaften in und um Trabzon nutzen das Stadion regelmäßig, auch viele Jugendmannschaften tragen ihre Spiele in dem Stadion aus. Lage und Kapazität Das Ahmet Suat Özyazıcı Stadı befindet sich in unmittelbarer Nähe des Schwarzen Meeres. Südlich des Stadions verläuft die E 70, die man von der Tribüne aus noch sehen kann. Es gibt eine Haupt- und eine Südtribüne. Die Tribünen sind beide komplett überdacht und mit Sitzplätzen ausgestattet. Weblinks europlan-online.de: Ahmet Suat Özyazıcı Stadyumu – Trabzon Einzelnachweise
Església Ortodoxa de Constantinoble

L'Església Ortodoxa de Constantinoble, que té el nom històric de Patriarcat Ecumènic de Constantinoble, és una de les esglésies autocèfales integrades en la comunió ortodoxa. Història Constantí el Gran va crear el patriarcat com a segona jerarquia després de Roma el 330 i el 381 el concili de Constantinoble li va atorgar primacia, ja que es considerava a la ciutat la nova Roma, cosa que no fou acceptada pels Papes. Els patriarques però van ser protegits pels emperadors orientals i romans d'Orient. El 451 el concili de Calcedònia li va donar primacia a l'Àsia Menor i Tràcia cosa també rebutjada per Roma. El legat papal a Constantinoble va rebre l'estatus de Patriarca Llatí de Constantinoble el 1215. Després de caure Constantinoble en mans dels turcs la figura va mantenir la seva autoritat religiosa entre els ortodoxos però va perdre tota influència. La figura de Patriarca Llatí va desaparèixer. Vegeu: Patriarca de Constantinoble i la llista de Patriarques de Constantinoble. Imatges Enllaços externs (anglès) Web oficial
Konstantinopolský patriarchát

Ekumenický konstantinopolský patriarchát či zkráceně Konstantinopolský patriarchát (řecky Οικουμενικό Πατριαρχείο Κωνσταντινουπόλεως; turecky Rum Ortodoks Patrikhanesi, İstanbul Ekümenik Patrikhanesi,) je jednou ze čtrnácti autokefálních pravoslavných církví. Po rozpadu pentarchie po velkém schismatu je namísto římského patriarchy (papeže) první mezi rovnými právě patriarcha konstantinopolský. Patriarcha Její hlavou je ekumenický neboli všeobecný patriarcha, který v rámci pravoslavných biskupů požívá status prvního mezi rovnými. Podle tradice počátky patriarchátu sahají ke kázání svatého Ondřeje roku 38 v Byzantiu, na jehož místě později císař Konstantin I. Veliký dal vybudovat nové hlavní město Římské říše Konstantinopol. Současným patriarchou je Bartoloměj I. Konstantinopolský ekumenický patriarcha je první mezi rovnými nebo první čestný mezi všemi východními pravoslavnými biskupy, který osobně — nebo prostřednictvím delegáta — předsedá jakékoli radě pravoslavných primasů nebo biskupů, které se účastní a slouží jako hlavní mluvčí pravoslavné církve. Pravoslavné přijímání zejména v ekumenických kontaktech s jinými křesťanskými denominacemi. Nemá přímou jurisdikci vůči ostatním patriarchům nebo jiným autokefálním pravoslavným církvím, ale jako jediný ze svých kolegů primasů má právo svolávat mimořádné synody složené z nich nebo jejich delegátů k řešení ad hoc situací a také dobře svolává- v posledních 40 letech navštěvoval panortodoxní synody. Jeho jedinečná role často vidí ekumenického patriarchu označovaného jako duchovní vůdce pravoslavné církve v některých zdrojích, ačkoli toto není oficiální titul patriarchy ani se obvykle nepoužívá v odborných zdrojích o patriarchátu. Pravoslavná církev je zcela decentralizovaná: nemá žádnou ústřední autoritu, pozemskou hlavu ani jediného biskupa ve vedoucí roli. Protože má kanonicky synodický systém, výrazně se odlišuje od hierarchicky organizované katolické církve, jejíž doktrínou je papežská nadřazenost a jejíž hlavou je papež . Jeho tituly primus inter pares . „první mezi rovnými“ a „ekumenický patriarcha“ mají spíše čest než autoritu a ve skutečnosti ekumenický patriarcha nemá žádnou skutečnou autoritu nad církvemi kromě konstantinopolské. Metropolie Metropolie Hongkong a Jihovýchodní Asie Metropolie Singapur Metropolie Španělsko a Portugalsko Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ecumenical Patriarchate of Constantinople na anglické Wikipedii. Související články Seznam konstantinopolských patriarchů Latinský patriarchát konstantinopolský Organizace pravoslavných církví Konstantinopolský ekumenický patriarcha Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Konstantinopolský patriarchát na Wikimedia Commons
Den ortodokse kirke i Konstantinopel

Den ortodokse kirke i Konstantinopel tilhører de autokefale ortodokse kirker og er ansvarlig for Tyrkiet. Den ledes af et patriarkat samt synoden. Grundlægger af den ortodokse kirke i Konstantinopel regnes for at være apostlen Andreas. Eksterne henvisninger Kirkens hjemmeside Arkiveret 14. august 2019 hos Wayback Machine
Konstantinápolyi ortodox egyház

A Konstantinápolyi Egyetemes Patriarchátus más néven Konstantinápolyi Ökumenikus Patriarchátus vagy konstantinápolyi ortodox egyház az öt eredeti patriarkátus egyike, ami tiszteletbeli elsőséget élvez az ortodox egyházak között. Története Eredetileg az antiochiai pátriárkának alárendelt egyház volt, 330-tól önálló, majd a második legfontosabb egyház lett belőle a Római Egyház után. Miután – ortodox szempontból nézve – a római katolikus egyház egésze 1054-ben kivált az egyetemes egyházból, a konstantinápolyi egyház foglalta el helyét mint tiszteletbeli első az egyházak között. Az Oszmán Birodalom idején a konstantinápolyi pátriárka politikai szerepet is betöltött. Az Oszmán Birodalomban a lakosság vallási alapon volt felosztva (millet-rendszer), az egyik millet az ortodoxoké volt, ennek volt mindenkori vezetője a konstantinápolyi pátriárka. Az ortodox egyházak közös összejövetelein mindig a konstantinápolyi pátriárka elnököl. Mai kiterjedése Kanonikus területe ma minimális az eredetihez képest, csak Törökország, Észak-Görögország és egyes földközi-tengeri görög szigetek tartoznak hozzá. A görög ortodox egyház autokefállá válásakor a Konstantinápolyi Patriarchátus javára lemondott a diaszpórában élő görögök egyházközösségeiről, így ők is a Patriarchátus joghatósága alá tartoznak. (így a magyarországi görögök is) A konstantinápolyi pátriárka kizárólagos jogot formál minden olyan területre, mely hivatalosan nem tartozik egyetlen más ortodox egyház kanonikus területéhez. Ezt az igényt a többi ortodox egyház nem fogadja el. Két autonóm ortodox egyház is hozzátartozik: az észt apostoli ortodox egyház és a finn ortodox egyház. Hozzá tartozik egyházjogilag a Görögországban található autonóm szerzetesi köztársaság, az Athosz-hegy. Magyarországi jelenléte Magyarországon az egyház a Konstantinápolyi Egyetemes Patriarchátus Magyarországi Orthodox Exarchátusaként van jelen. Jegyzetek Források ↑ Patriarchátus: "Konstantinápolyi Egyetemes Patriarchátus Magyarországi Orthodox Exarchátus". Konstantinápolyi Egyetemes Patriarchátus Magyarországi Orthodox Exarchátus. Hozzáférés: 2015. április 23.. További információk Ezer év után: az isztambuli pátriárka jelen lesz az új pápa beiktatásán Kapcsolódó szócikkek Konstantinápolyi pátriárkák listája Magyarországon működő egyházak, felekezetek listája Konstantinápolyi Egyetemes Patriarchátus Magyarországi Orthodox Exarchátusa
Patriarhia Ecumenică de Constantinopol

Patriarhia Ecumenică de Constantinopol (în greacă: Οικουμενικό Πατριαρχείο Κωνσταντινουπόλεως; în turcă: Fener Rum Ortodoks Patrikhanesi, İstanbul Ekümenik Patrikhanesi, în traducere „Patriarhatul romanilor ortodocși din Fanar”), este cea mai înaltă autoritate bisericească din lumea creștin-ortodoxă. Patriarhul de Constantinopol este recunoscut ca „primus inter pares” („primul între egali”) în raport cu ceilalți întâistătători ai Bisericilor Ortodoxe autocefale. În literatura română veche a fost denumită Patriarhia Țarigradului, cu referire la capitala împăraților (cezarilor) Imperiului Roman de Răsărit. Din 1991 și până în prezent patriarh al Constantinopolului este Bartolomeu I, considerat, conform tradiției, cel de-al 270-lea titular al scaunului episcopal constantinopolitan. În istoria și literatura dreptului canonic ortodox (canoane și comentarii tradiționale), Patriarhiei Ecumenice i-au fost atribuite mai multe prerogative (presbeia) care nu se regăsesc la toate celelalte Biserici Ortodoxe autocefale. Deși unele dintre aceste prerogative nu sunt unanim acceptate, ele au precedente istorice și referințe canonice. Conținutul și chiar legitimitatea lor sunt contestate în mod activ de anumite Biserici Ortodoxe, în special de Biserica Ortodoxă Rusă (a se vedea: Prerogativele Patriarhiei Ecumenice). Printre prerogativele tradițional atribuite Patriarhiei Ecumenice se numără: Drepturi egale cu Vechea Romă – Canonul 3 al celui de-al Doilea Sinod Ecumenic – Canonul 28 al celui de-al Patrulea Sinod Ecumenic – Canonul 36 al Sinodului Quinisext (Cinci-Șase) Dreptul de a judeca apeluri în cazurile de dispute între clerici – Canoanele 9 și 17 ale celui de-al Patrulea Sinod Ecumenic Dreptul de a hirotoni episcopi pentru regiuni aflate în afara limitelor canonice tradiționale – Canonul 28 al celui de-al Patrulea Sinod Ecumenic Dreptul de a înființa mănăstiri stavropighiale în teritoriile altor patriarhate – menționat în Epanagoge și în comentariile lui Matei Vlastares și Teodor Balsamon. Note Vezi și Lista patriarhilor ecumenici ai Constantinopolului Legături externe en Ecumenical Patriarchate Despre Biserica Ortodoxă a Constantinopolului la enciclopedia OrthodoxWiki Caracterul „ecumenic“ al Patriarhiei Constantinopolului Arhivat în 1 septembrie 2014, la Wayback Machine., 3 februarie 2010, Pr. Mihai Gojgar, Ziarul Lumina Aspecte din viața religioasă a românilor din Peninsula Balcanică – a doua jumătate a secolului al XIX-lea – prima jumătate a secolului XX, Adina Berciu-Drăghicescu, lisr.ro
Pritaneo de Éfeso

El pritaneo de Éfeso era un antiguo pritaneo de la ciudad de Éfeso en Asia Menor, en la actual Turquía. Sus ruinas forman parte del yacimiento arqueológico de Éfeso, declarado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco.​​ Se construyó originalmente en tiempos de Lisímaco, a principios del período helenístico, en los primeros años del siglo III a. C. Fue reconstruido en tiempos del Imperio romano, bajo el emperador Augusto, es decir, alrededor del comienzo de la Era común, del que sobreviven los restos del edificio hasta nuestros días. Era utilizado por los principales funcionarios de la ciudad y era el lugar donde se celebraban las fiestas oficiales de la ciudad-Estado.​​ Estaba situado en el lado norte del ágora administrativa de Éfeso. Era de estilo dórico, con seis columnas en su fachada. En el lado de la fachada había un patio peristilar de unos 26 × 22 m. Su columnata norte servía de entrada al propio edificio. La sala central del Pritaneo estaba rodeada por una serie de salas más pequeñas. Estaba dedicado al culto de Hestia y posteriormente a los cultos de Démeter Carpóforo y Apolo Manteo. El santuario tenía columnas de orden compuesto en las esquinas, que se añadieron en la primera década del siglo III d. C.. El espacio albergaba el fuego sagrado hestia de la ciudad.​​​ Fue destruido por un terremoto en el siglo IV d. C. En sus ruinas se encontraron tres estatuas de Artemisa de Éfeso, enterradas ritualmente allí. Las estatuas se encuentran actualmente en el Museo Arqueológico de Éfeso. Además, en el yacimiento se han encontrado numerosas inscripciones que arrojan luz sobre los cultos de la ciudad. Algunas de las columnas de las puertas del edificio han sido reconstruidas.​​ En el lado sur del Pritaneo estaba la llamada Basílica-estoa y detrás de ella el Ágora , en el lado este Peristilo rodio el témenos y en el lado este el Buleuterio, también llamado el Odeón.​ Referencias Enlaces externos
Prytaneion van Efeze

Het Prytaneum of raadhuis is een bouwwerk in Efeze, West-Turkije. Vele opgravingen waren nodig om het doel van dit bouwwerk te kunnen bepalen. Hier kwamen de hoogste ambtenaren bij elkaar en ontvingen zij hun gasten. Het gebouw leek op een tempel vanwege de fraaie zuilen en bestond uit een plaats voor het heilige vuur met daaromheen verschillende kamers. Bij opgravingen zijn ook plaquettes en beelden gevonden. Het onderste deel stamt nog uit Hellenistische tijden, het bovenste is Romeins. Men vermoedt dat ten tijde van keizer Augustus, eerste of tweede eeuw, het gebouw opgetrokken werd. Voor het raadhuis lag een tuin en bezoekers moesten nog door een tweede hof, omringd door Dorische zuilen, voor zij het eigenlijke gebouw konden betreden.
Туз (езеро)

38.833333, 33.333333 Туз (на турски: Tuz Gölü – Солено езеро) е безотточно, солено езеро в Турция, в централната част на Анадолското плато, във вилаетите Анкара, Аксарай и Кония. То е 2-рото по големина в Турция след езеро Ван. Намира се на около 105 km североизточно от град Кония и на осоло 150 km южно от столицата Анкара. Разположено е на 905 m н.в., дължина от север на юг 80 km, ширина до 50 km, площ от 1600 km² през зимата до 2500 km² през пролетта. Дълбочина 1 – 2 m. Единствената постоянно подхранваща го река е Ченекьозю. Езерото е с изключителен физиологичен разтвор и през лятото по-голямата част от водата му пресъхва и се покрива с кора от сол, която достига дебелина до 30 см. Съдържанието на солите (главно NaCl) във водата достига до 34% от обема ѝ. През пролетта част от солта се разтваря отново в прясна вода, която постъпва в езерото чрез дъждовните валежи и вливащите се в него временни реки. Този процес подпомага солните мини които се намират в езерото. Трите активни мини в източната част на езерото произвеждат 70% от солта, консумирана в Турция. Основната дейност в района около езеро Туз е свързана с добива, преработката и рафинирането на сол. Земята около езерото е плодородна, с изключение на южната част, където често има широки сезонни наводнения. Дъното на езерото е глинесто, а край южните и западните му брегове са развити солончаци. Източници Информация за езеро Туз, Енциклопедия Британика (англ.) Карта на Турция и езеро Туз
Tuz Gölü

Tuz Gölü (Llac de la Sal) és un llac salat de l'interior d'Anatòlia amb una superfície d'uns 1.500 km², a una altitud de 905 metres. Ocupa la major part d'una depressió. Es troba a 105 al nord-est de Konya, i 150 km al sud-est d'Ankara. A l'era terciària, se'n va produir l'enfonsament; durant les fases de pluja al període glacial, el nivell del llac estava uns 110 metres per sobre del seu nivell actual i el llac es va omplir d'aigua dolça que marxava cap al riu Kızılırmak; però, als darrers 15.000 anys, el llac va marxar assecant; actualment té uns dos metres de fondària màxima i l'aigua que hi resta és salada; la superfície varia segons l'estació. La salinitat (23%) prové dels sediments terciaris del subsòl que estaven impregnats de sal; això, combinat amb les altes temperatures (a l'estiu fins a 40 graus Celsius) i la manca de drenatge hidrogràfic durant segles, ha fet evaporar l'aigua dolça i ha deixat un depòsit de clorur de sodi d'uns 30 cm de gruix. Cada any se n'extreuen unes 150.000 tones i les dues salines aporten un quart de la producció total de Turquia i la totalitat del consum intern. Referències Evaluation of geotechnical properties of the salt layers on the Lake Tuz, 2010, per Mustafa Yildiz, Ali Sinan Soganci PDF
Tuz

Tuz Gölü (turecky Tuz Gölü znamená Slané jezero) je bezodtoké slané jezero mezi provinciemi Ankara, Konya a Aksaray v Turecku. Nachází se v Anatolské vysočině. Rozloha jezera je uváděna 1500 km², ale ve skutečnosti kolísá a dosahuje až 2500 km² (v zimě a na jaře). Jezero leží v nadmořské výšce 935 m, je 80 km dlouhé a 50 km široké. Průměrná hloubka jezera je okolo 2 metrů. Tuz Gölü je v pořadí druhým největším jezerem v Turecku a jedním z největších jezer s vysokým obsahem soli na světě. Historie Jezero bylo známo již v antických dobách. Řecký geograf Strabón jej označuje ve svém díle jako Lacus Tatta neboli jezero Tatta, ležící na pomezí Galacie a Kappadokie. Pobřeží U východního pobřeží probíhá těžba soli. Dno je hlinité. U jižních a západních břehů jsou slaniska. Vodní režim Hladina jezera kolísá během zimy a jara. V létě jezero vysychá a pokrývá se solnou kůrou silnou 2 m. Vlastnosti vody Obsah soli ve vodě je do 34 %. Hlavní složkou je chlorid draselný. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Lake Tuz na anglické Wikipedii a Tuz Gölü na německé Wikipedii. Literatura V tomto článku byly použity informace z Velké sovětské encyklopedie, heslo „Туз“. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tuz na Wikimedia Commons (turecky) Turecká statistická rybářská ročenka 2013 Archivováno 14. 11. 2018 na Wayback Machine.
Tuzsøen

Tuzsøen (tyrkisk: Tuz Gölü; dansk: ~ Saltsøen) er med sit areal på 1.665 km² den næststørste sø i Tyrkiet og en af de største hypersalte søer i verden. Søen er beliggende i det centrale Anatolien, 105 km nordøst for Konya, 150 km syd-sydøst for Ankara og 57 km nordvest for Aksaray. Geografi Søen, der ligger i et endorheisk bassin på det centrale plateau af Tyrkiet, har tilløb fra to store vandløb, grundvand og overfladevand, men har intet afløb. Brakvandsmoser er dannet hvor kanaler og vandløb løber ind i søen. Dyrkede marker omgiver søen, undtagen i syd og sydvest, hvor der er omfattende sæsonmæssigt oversvømmede salt-stepper. I det meste af året er søen meget lavvandet (ca. 0.4 m). Om vinteren opløses en del af saltet i ferskvandet, der løber ind i søen, og saltholdigheden bliver 32,9% . I løbet af sommeren udtørrer søen, og i august er der opbygget et saltlag på gennemsnitlig 30 cm. Saltlagene er grundlag for saltudvinding i søen. Tre saltminer ved Tuz producerer 63% af saltet, der anvendes i Tyrkiet. Saltudvindingen er grundlag for den industrielle aktivitet i regionen, der primært er relateret til saltbehandling og raffinering. I 2001 blev søen Tuz erklæret for et særligt beskyttet område, herunder hele søens overflade og de omkringliggende vandenge, og nogle af de vigtige steppeområder omkring søen. Den vigtigste koloni af Stor flamingo (Phoenicopterus roseus) i Tyrkiet yngler på en gruppe af øer i den sydlige del af søen. Blisgås (Anser albifrons) er den næststørste ynglefugl ved søen. Lille tårnfalk (Falco naumanni) er en almindelig ynglefugl i de omkringliggende landsbyer. Noter Eksterne henvisninger
Lago Tuz

El lago Tuz (en turco: Tuz Gölü, que significa «lago de sal») es el segundo mayor lago de Turquía, y se encuentra en la región de Anatolia Central, 105 km al noreste de Konya y 150 km al sureste de Ankara. Durante la mayor parte del año, este lago salino y poco profundo cubre un área de 1500 km². Normalmente tiene 80 km de longitud y 50 km de ancho, con una elevación de 905 m s. n. m. El área que cubre es compartida por las provincias turcas de Ankara, Konya y Aksaray, con una población de alrededor de 3 millones de personas. El lago ocupa una depresión tectónica en la meseta central de Turquía, y es alimentado por dos cursos de agua de importancia. Es un lago endorreico, sin salida. Durante el verano la mayor parte del agua se evapora y deja al descubierto una capa de sal con un espesor medio de 30 cm. En invierno parte de la sal se vuelve a disolver en el agua que entra. La sal genera gran actividad industrial en la región, especialmente en lo que se refiere a su procesado y refinado, llegándose a producir el 70 % de la sal consumida en Turquía. Existe también actividad agrícola en los alrededores, excepto en la zona sur y suroeste del lago, a causa de las inundaciones periódicas de agua salina. En 2001 el lago Tuz fue declarado zona de alta protección, incluyendo la superficie del lago al completo, los pantanales circundantes y algunas importantes áreas esteparias de los alrededores. La principal colonia de cría del gran flamenco (Phoenicopterus roseus) se puede encontrar en un grupo de islas de la zona sur del lago. Anser albifrons mantiene la segunda mayor colonia de cría, y otras aves mantienen poblaciones significativas en los alrededores, como el Cernícalo Primilla (Falco naumanni). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago Tuz.