NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Колофон (поліс)

Колофон (грец. Κολοφών) — давньогрецький іонічний поліс в Лідії, Мала Азія, на південний захід від Ефесу. Одне з семи міст, що називали себе батьківщиною Гомера. Руїни Колофону булли відкриті 1887 року Шухгардтом між Трачі та Деірмендерессі. Історія Місто було засноване на невеликій річці Галес, на відстані близько 3 км від Каїстрської затоки. Колофон мав храм Аполлона із оракулом у містечку Кларос, також славився флотом і власною кіннотою. Звідси походить грецька приказка грец. Κολοφω̃να ἐπιτιθέναι — взяти Колофон у допомогу, тобто успішно завершити справу. Проте місто неодноразово спустошувалось. Спочатку лідійським царем Гігесом, потім персами під час Пелопоннеської війни, і востаннє Лісімахом, який перевів мешканців міста у гавань Нотіон. Відтак сам Колофон пізніше іменувався Нотіоном, і залишаючись потужним полісом користувався у римлян певними пільгами щодо оподаткування. Колофон здавна славився своєю смолою, яка отримала від його імені свою назву — каніфоль. Відомі колофонці Ксенофан — давньогрецький мандрівний поет і філософ. Мімнерм — давньогрецький лірик і флейтист. Гермесіанакт — давньогрецький поет. Нікандр — давньогрецький поет. Апеллес — грецький маляр, художник. Примітки Джерела Енциклопедичний словник Брокгауза та Єфрона [Архівовано 16 жовтня 2011 у Wayback Machine.] Реальный словарь классических древностей[недоступне посилання з липня 2019]
Fırat Üniversitesi

Die Universität Fırat ist eine der großen akademischen Institutionen in der Osttürkei. Sie besteht seit 1975 in Elazığ in Anatolien. Die Universität verfügt über elf Fakultäten, drei Institute, ein Konservatorium, zwei Fachschulen und sechs Akademien. Fakultäten Pädagogik Wissenschaft und Literatur Ökonomie und Verwaltungswissenschaft Theologie Kommunikation Ingenieurwissenschaften Fischerei technische Ausbildung Technologie Humanmedizin Veterinärmedizin Die Universität ist Mitglied im Netzwerk der Balkan-Universitäten und hat darüber hinaus bilaterale Abkommen mit 183 Universitäten in 15 europäischen Ländern. Die Bibliothek verfügt über zahlreiche historische Manuskripte aus der Osmanischen Zeit. Weblinks Offizielle Website Einzelnachweise
Fırat University

Fırat University is a public research university in Elazığ, Turkey. The university, founded in 1975, is named after the Turkish name for the Euphrates River, which originates near Elazığ. It is a prominent academic institution in Eastern Turkey, consisting of twelve schools, four institutes, one conservatory, three vocational schools, and twenty-one research centers. The university emphasizes scientific and technological development and research, contributing significantly to the academic landscape of the region. History Fırat University traces its origins to the Elazığ Technical College, which was established in 1967. It was later renamed the Elazığ State Academy of Engineering and Architecture before being officially established as Fırat University in 1975. The university's foundation was built around the School of Veterinary Medicine, which became its core program and structure. The School of Veterinary Medicine itself was founded in 1970 as a branch of Ankara University in Elazığ. Academics The university offers a wide range of undergraduate and graduate programs across its various faculties and vocational schools. Fırat University Medical and Dental School is a proud participant in the Erasmus Exchange Program, offering incoming medical students a range of clinical courses in both English and Turkish. The faculty features a newly built library equipped with an extensive collection of scientific and medical resources, supporting both education and research. Affiliations The university is a member of the Caucasus University Association. Fırat University Hospital serves as a teaching hospital, providing care to a large number of outpatients and inpatients daily. The campus is enhanced by spacious gardens, multiple social areas, and modern sports facilities. References External links Official website Fırat University Profile on StudyTurkeyHub
Seddülbahiri francia katonai temető

A seddülbahiri francia katonai temető (Cimetière français Sedd el Bahr) egy első világháborús francia sírkert a török Gallipoli-félszigeten, Seddülbahir közelében. Története A Dardanellák ostroma során 27 ezer francia katona esett el, miután a franciák sikeresen partra szálltak Kumkalénál 1915. április 25-én. Az elesett francia hősi halottakat féltucat temetőben hantolták el, majd az 1923-as lausanne-i egyezmény értelmében közös sírkertbe gyűjtötték őket. Seddülbahirinél 2240 azonosított francia nyugszik. A temetőben áll egy 15 méter magas emléktorony, amely csontházként is funkcionál. A lábánál található, szarkofág alakú négy tömegsír nagyjából 15 ezer katona földi maradványait tartalmazza. Jegyzetek Források ↑ WW1 Cemeteries: Morto Bay French National Cemetery. WW1 Cemeteries.com. Hozzáférés: 2021. december 5..
Малка Света София

Малката „Света София“ (на турски: Küçuk Ayasofya Camii) или Църква „Св. св. Сергий и Вакх“ (на гръцки: Eκκλησία τῶν Άγίων Σεργίου καί Βάκχου ὲν τοῖς Ὸρμίσδου) е бивша византийска църква в Истанбул, която днес служи като джамия. История Църквата е построена през периода 527 – 536 г. по време на управлението на източноримския император Юстиниан Велики. За архитекти се считат Антимий от Трал и Исидор от Милет, които са известни като архитектите на малко по-късно построената голяма катедрала „Света София“. Въпреки името, което се използва днес, както и някои стилови прилики между двете църкви, архитектурните им планове са коренно различни. Куполът на „Св. св. Сергий и Вакх“ лежи върху осмоъгълна основа, докато този на Света София преминава чрез пендативи върху квадратна основа. След построяването си, църквата играе важна роля в религиозния живот на Константинопол, особено след като в близост до нея е отворен и едноименен манастирски комплекс. След падането на Константинопол през 1453 г. църквата остава такава за около 50 години, след което е превърната в джамия. В следващите години са построени шадраван (1740 г.) и минаре (1762 г.). Източници
Malá Hagia Sofia

Malá Hagia Sofia, či též Kostel svatých Sergia a Bakcha (řecky: Ἐκκλησία τῶν Ἁγίων Σεργίου καὶ Βάκχου ἐν τοῖς Ὁρμίσδου), je původně křesťanský (řecký pravoslavný) chrám postavený v Konstantinopoli (dnes Istanbul), hlavním městě Východořímské říše (dnes Turecko). Byl vybudován v letech 532 až 536 za císaře Justiniána I. a zasvěcen Svatým Sergiovi a Bacchusovi (ačkoli ten druhý není z neznámých důvodů nikde zmíněn na nápisech uvnitř budovy). Je označován za nejstarší zachovalou byzantskou památku v Istanbulu. Navzdory dnes zaužívanému názvu "Malá Hagia Sofia" pravděpodobně nebyl vzorem pro chrám Hagia Sofia, předpokládá se nicméně, že stavba měla stejné architekty: Isidora z Milétu a Anthémia z Trallu. Budova stojí kousek od Marmarského moře, poblíž ruin Velkého paláce a jižně od hipodromu. Půdorys stavby má tvar osmiúhelníku vepsaného do nepravidelného čtyřúhelníku. Z původní vnitřní výzdoby kostela, který kronikáři popisují jako pokrytý mozaikami a se stěnami z pestrého mramoru, se nedochovalo nic. V roce 551 papež Vigilius, který byl povolán do Konstantinopole Justiniánem, našel v kostele útočiště před císařovými vojáky, kteří ho chtěli zajmout, a tento pokus vyvolal nepokoje. V obrazoboreckém období se klášter stal jedním z center tohoto hnutí ve městě. Po dobytí Konstantinopole Osmany v roce 1453 zůstal kostel nedotčen až do vlády Bájezída II. Poté (v letech 1506 až 1513) byl přeměněn na mešitu. V té době byl ke kostelu přistavěn portikus a medresa. V roce 1762 minaret (zbořen 1940, znovupostaven 1956). V letech 1648 a 1763 stavbu poničila zemětřesení. V roce 1985 byla budova zapsána na seznam Světového dědictví, v rámci položky Historické oblasti Istanbulu. Budovy jižně od bývalého kostela byly zbourány kvůli železniční trati. Otřesy ze železnice narušily statiku budovy. Další škody způsobilo využití budovy jako ubytování pro uprchlíky během jugoslávské války a zemětřesení v roce 1999. Proto byla budova zařazena na seznam ohrožených památek UNESCO. Světový památkový fond ji v letech 2002, 2004 a 2006 zařadil na seznam 100 nejohroženějších míst. V září 2006 skončila rozsáhlá rekonstrukce a byla znovu zprovozněna mešita. Mnohé z původních prvků ovšem tato rekonstrukce zničila. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Little Hagia Sophia na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Malá Hagia Sofia na Wikimedia Commons
Lille Hagia Sophia

Lille Haga Sophia (tyrkisk: Küçuk Ayasofya Camii), tidligere kendt som Kirken for Skt. Sergius og Bacchus, er en tidligere ortodoks kirke tilegnet helgenerne Sergius og Bacchus i Konstantinopel, senere konverteret til moské under det Osmanniske Rige. Den byzantinske bygning med en central kuppel blev opført i det 6. århundrede og var model for Hagia Sophia, den vigtigste kirke i det Byzantinske Rige. Lille Hagia Sophia er en af de vigtigste tidlige byzantinske bygninger i Istanbul.
Igreja de São Sérgio e São Baco

A antiga Igreja de São Sérgio e São Baco, mais conhecida atualmente por Pequena Santa Sofia (em turco: Küçük Ayasofya Camii, em grego: Eκκλησία τῶν Άγίων Σεργίου καί Βάκχου ὲν τοῖς Ὸρμίσδου) foi uma igreja ortodoxa bizantina da cidade de Constantinopla, a atual Istambul, na Turquia. O edifício bizantino foi erigido no século VI e foi um modelo para a Basílica de Santa Sofia, a principal igreja do Império Bizantino. Situa-se no bairro de Kumkapi, distrito de Eminönü, próximo da margem do Mar de Mármara, da qual se encontra atualmente separada pela linha férrea Sirkeci-Halkalı e uma avenida marginal, a Kennedy Cadesi. A igreja era dedicada aos mártires Sérgio e Baco de Resafa. Desde o princípio do século XVI que é usada como mesquita. Fontes Este artigo foi inicialmente traduzido, total ou parcialmente, do artigo da Wikipédia em inglês cujo título é «Little Hagia Sophia», especificamente desta versão. Bibliografia Nota: não usada diretamente, mas referida no artigo «Little Hagia Sophia» na Wikipédia em inglês (acessado nesta versão): Van Millingen, Alexander (1912). Byzantine Churches of Constantinople. London: MacMillan & Co Mathews, Thomas F. (1976). The Byzantine Churches of Istanbul: A Photographic Survey. University Park: Pennsylvania State University Press. ISBN 0-271-01210-2 Cyril A. Mango. The church of Saints Sergius and Bacchus at Constantinople and the alleged tradition of octagonal palatine churches. Jahrbuch der österreichischen Byzantinistik. Vienna. ASIN B0007C8NDW Müller-Wiener, Wolfgang (1977). Bildlexikon Zur Topographie Istanbuls: Byzantion, Konstantinupolis, Istanbul bis zum Beginn d. 17 Jh. Tübingen: Wasmuth. ISBN 9783803010223 Freely, John (2000). Blue Guide Istanbul. [S.l.]: W. W. Norton & Company. ISBN 0393320146 Krautheimer, Richard (1986). Architettura paleocristiana e bizantina. Turin: Einaudi. ISBN 88-06-59261-0 Ligações externas «Church of Saints Sergios and Bacchos» (em inglês). www.byzantium1200.com
Mica Hagia Sophia

Mica Hagia Sophia, cunoscută oficial ca Mica Moschee Ayasofya (în limba turcă Küçük Ayasofya Camii) este o moschee din Istanbul, Turcia. La origine, aceasta a fost o biserică bizantină construită din ordinul împăratului Iustinian I, între anii 532-536. Ulterior, biserica a devenit moschee în prima jumătate a secolului al XVI-lea. Istorie și arhitectură Construcția fostei biserici este legată de o legendă. Împăratul Iustin I, unchiul lui Iustinian, l-a acuzat pe acesta că ar încerca să comploteze împotriva sa pentru a-i lua tronul, condamnând-ul la moarte. Înainte de execuție, se spune că Sfinții Sergius și Bacchus i s-au arătat lui Iustin, garantându-i nevinovăția lui Iustinian. Speriat, împăratul a decis în cele din urmă să anuleze sentința și i-a dat lui Iustinian titlul de cezar, numindu-l succesor al său. Iustinian a jurat că după ce va ajunge împărat va ridica o biserică pentru cei doi sfinți. În anul 527, după ce Iustin a murit, Iustinian, devenit acum împărat, a ordonat începerea construcției Bisericii Sfinților Sergius și Bacchus, fiind probabil prima sa ctitorie. Edificul a fost, ulterior, reconstruit între anii 532-536 de către celebrii arhitecți Isidor din Milet și Anthemius din Tralles. Este una dintre primele biserici bizantine în stil poligon, cu dom, fiind asemănătoare cu Mausoleul lui Galla Placidia din Ravenna. În apropierea locașului a fost fondată și o mănăstire. În anul 551, Papa Vigiliu de la Roma, ajuns la Constantinopol, și-a găsit refugiul în biserică înainte să fie prins de soldații împăratului. În perioada iconoclasmului, în secolele VIII-IX, mănăstirea din apropierea bisericii a devenit unul dintre centrele acestei mișcări. După cucerirea Constantinopolului de către armatele otomane în anul 1453, edificiul a funcționat în continuare ca biserică, până în timpul domniei lui Baiazid al II-lea. În jurul anilor 1503-1507, Huseyn Aga, căpetenia eunucilor de la palat, a dat ordin ca Biserica Sf.Sergius și Bacchus să devină moschee. În apropierea ei a fost construită o medresă sau școală religioasă islamică. Turcii au redenumit locașul Küçük Ayasofya Camii sau Mica Moschee Hagia Sophia, deoarece li s-a părut că seamănă ca arhitectură cu moscheea centrală a orașului, Ayasofya-i Kebir Camii sau Marea Moschee Hagia Sophia. În anul 1740, marele-vizir Hacı Ahmet Pașa a renovat moscheea și i-a adăugat o fântână nouă pentru abluțiuni. În 1762 a fost construit și un minaret. În urma cutremurelor din anii 1648 și 1763, moscheea a fost restaurată în anul 1831 din ordinul sultanului Mahmud al II-lea. Minaretul avariat a fost demolat în anul 1940 și reconstruit în anul 1956. Galerie de imagini
Церковь Святых Сергия и Вакха

Церковь Святых Сергия и Вакха (тур. Küçük Ayasofya) — одна из самых древних сохранившихся церквей Стамбула, послужившая прообразом для Сан-Витале (центрический храм) и собора Святой Софии (купольная базилика) (отсюда второе название — «малая Айя-София»). По всей видимости, является работой тех же мастеров — Исидора Милетского и Анфимия Тралльского. Храм посвящён святым Сергию и Вакху. Существующий ныне храм был построен в 527—529 годах близ дома, в котором император Юстиниан I провёл свои молодые годы. «Малая София» составляла единый ансамбль с более ранней церковью Святых Петра и Павла, последние свидетельства существования которой были уничтожены стамбульскими властями в XX веке. О том, что церковь Святых Сергия и Вакха была особо любима императорским семейством, свидетельствует то, что на многие капители нанесены инициалы Юстиниана и Феодоры. В 536 году Феодора отдала церковный комплекс под монастырь монофизитов, а в 551 году здесь прятался от гнева черни папа римский Вигилий. Богатое мозаичное убранство церкви было уничтожено в те годы, когда её облюбовали иконоборцы. После падения Константинополя церковь Святых Сергия и Вакха продолжала действовать до 1506 года, пока некий царедворец не обратил её в мечеть, забелив мозаики, пристроив притвор и медресе. В 1742 году во дворе здания был сооружён ритуальный фонтан, в 1762 году появился минарет (полностью перестроен в 1952 году). Султан Махмуд II распорядился обновить мечеть после неоднократных землетрясений. Во время Балканских войн здесь нашли приют тысячи беженцев. Серьёзный ущерб состоянию памятника нанесло строительство железной дороги в непосредственной близости от «малой Софии». По этой причине ЮНЕСКО внесло бывшую церковь Святых Сергия и Вакха в список объектов Всемирного наследия, находящихся под угрозой уничтожения. Ссылки Храм Святых Сергия и Вакха: история и описание храма из книги R. Janin, Le siège de Constantinople et le Patriarcat Oecuménique. Les églises et les monastères (Paris, 1969), несколько замечаний путешественника и много фотографий.
Црква Светих Срђа и Ваха

Црква Светих Срђа и Ваха (грч. Ἐκκλησία τῶν Ἁγίων Σεργίου καὶ Βάκχου ἐν τοῖς Ὁρμίσδου) односно Мала Аја Софија (тур. Küçuk Ayasofya Camii) некадашња је византијска црква (од почетка XVI века се користи као џамија) која представља један од најзначајнијих примерака рановизантијске архитектуре у Цариграду. Подигли су је Јустинијан I (527—565) и Теодора, највероватније између 530. и 533. године, за потребе Монофизита који су живели у Хормидасовом дворцу захваљујући царичиној наклоности коју су уживали. Црква има правоугаону основу са касније (такође у VI веку) додатим нартексом и високом осмостраном куполом која има 8 прозора и 16 ребара. У њеној унутрашњости се издвајају носећи стубови са украсном пластиком, као и галерија односно други спрат. Цркву је обновио Василије I (867—886), највероватније након земљотреса 869. године, а током отоманског периода дозидани су јој минарет и отворени трем. Када је подигнута, делила је нартекс и зид, највероватније северни, са дворском црквом светих апостола Петра и Павла, коју је такође подигао Јустинијан I. Она је по изгледу вероватно подсећала на цркву у Студијском манастиру, а нестала је врло брзо након VI века. Црква Срђа и Ваха је, са друге стране, постала манастирско средиште, а о њеном значају говори и спис „О церемонијама“, византијског цара Константина Порфирогенита (913—959), настао средином X века, у коме се помиње да је црква била повезана са Великим двором посебним ходником, којиме су цар и његова пратња стизали директно на њену галерију. Црква је била смештена у близини морског бедема на Мраморном мору, недалеко од хиподромског Сфендона. Након слома великог словенског устанка, поразом код Пауна крајем 1072. године, његов вођа Константин Бодин (1081—1101) је као заробљеник послан најпре у Цариград, а потом у Антиохију. Током боравка у византијској престоници, био је затворен у цркви светих Срђа и Ваха. Почетком XXI века, изведени су радови на обнови саме грађевине који су окончани крајем 2006. године. Током њих откривени су остаци оригиналног мермерног пода, као и делови конструкције, који су заштићени провидним плочама и данас су доступни јавности. Током радова на њеној санацији, уређен је и простор непосредно око ње, који је претворен у омањи парк. Сама грађевина се данас користи као џамија, али је отворена за посетиоце у доба када је муслимански верници не користе за молитве. Налази се на крају истоимене улице, а непосредно уз њу пролази железничка пруга. Види још Византијски Цариград Сакрални објекти у византијском Цариграду Референце Литература , İstanbul . . (језик: енглески) [2] Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (21. јануар 2009) Спољашње везе 3Д реконструкција цркве (www.byzantium1200.com) (језик: енглески)
Erzincan 13 February City Stadium

Erzincan 13 February City Stadium (Turkish: Erzincan 13 Şubat Şehir Stadyumu), is a stadium in Erzincan, eastern Turkey. It was opened in 2022. Overview The Erzincan 13 Şubat City Stadium is named "13 Şubat" ("13 February") to commemorate the liberation of the city in 1918 from the Russian military occupation after the Battle of Erzincan. It is located in Atatürk Neighborhood in the center of Erzincan Turkey. It was built on the place of the old stadium, of which demolition started in the Summer of 2018. The construction started in the Fall 2019. It was opened on 28 August 2022 after four years of construction. The field has a natural grass surface. It features lighting. It has a parking lot with a 650 car capacity. Thanks to the heating system under the football field, the snow accumulated on the field can be melted. The stadium generates its own electrical power of 1 MW by solar palnels placed on top of the grand stands. It is home to the third-level TFF 2. Lig playing football club 24 Erzincanspor. The facility has also an indoor court for floor curling, an iceless variation of curling. International competitions hosted On 31 May 2024, Turkey women's national football team played a UEFA Women's Euro 2025 qualifying League B match against Azerbaijan, which won 1–0. References
Ахмед I

Ахмед I (на турски: I. Ahmed) е 14-ият султан на Османската империя, наследява баща си Мехмед III на 22 декември 1603 г., едва 14-годишен и управлява до смъртта си на 22 ноември 1617 година. Управление Възобновяването на ирано-османския конфликт и очертаващите се неблагоприятни резултати от войната в Европа съвпадат с началото на управлението на султана. Той поема кормилото на империята в неспокойно за нея време. За разлика от своите предшественици, той не се възползва от законното си право на братоубийство. Животът на брат му Мустафа I е запазен. Управлението на султана започва без кръвопролитие. Поради своето непълнолетие новият султан винаги се е намирал под влиянието на своите роднини и близки. Той има тежък характер и е фанатично привързан към каноните на исляма и принципите на шериата. Безкомпромисен е към предателите на държавата. Обича много лова и конните състезания – джирит. Поклонник е на поезията и е автор на добри стихове. Едно от първите решения на новия султан е да заточи баба си, Сафийе Султан, в Стария дворец в Одрин. На 12 ноември 1605 г. неочаквано умира майката на Ахмед I – Хандан Султан. Султанът много трудно преживява тази огромна загуба. Той води неуспешна война с Персия. В периода 1609 – 1616 по указ на Ахмед I е построена джамията Ахмедийе. Другото име на този мюсюлмански архитектурен паметник е Синята джамия. При неговото управление велики везири са Малкоч Явуз Али паша, Лала Мехмед паша, Дервиш Мехмед паша, Куюучу Мурат паша, Гумулчинели Дамат Насух паша, Окуз Кара Мехмед паша, Дамат Халил паша. Умира на 22 ноември 1617 от коремен тиф. Погребан е в мавзолея, намиращ се до Синята Джамия. Наследен е от брат си Мустафа I. Тъй като през цялото си управление се е бори за благосъстоянието на хората, султан Ахмед I остава в Османската история като един от най-човечните, справедливи и положителни владетели. Фамилия Ахмед I има три брака. Първи брак: с Махфируз Хатидже Султан; те имат син: Осман II, султан на Османската империя 1618 – 1622 Втори брак: с Кьосем Султан (любовта на живота му); те имат децата: Мурад IV Мехмет Касъм Ибрахим I Гевхерхан Султан Атике Султан Фатма Султан Ханзаде Султан Трети брак: Фатма Хатун Под въздействието на Кьосем султанът заточва първата си съпруга Махфируз Хатидже султан в Стария дворец, където тя прекарва остатъка от живота си. Сериал Историята на султан Ахмед и неговата любима Кьосем оживява в турския исторически сериал – Великолепният век: Кьосем (2015). Бележки
Ahmed 1.

Ahmed 1. (født 18. april 1590, død 23. november 1617) var sultan af Det Osmanniske Rige fra 1603 til sin død. Under hans styre involverede han riget i krig med Østrig, som endte med fredsaftalen i Zsitvatörök år 1606. Ahmed er kendt som den sultan, som lod opføre Den Blå Moske i Konstantinopel (i dag Istanbul). Referencer