Mesquita de Fenari Issa

La Mesquita de Fenari Issa (en turc: Molla Fenari Isa Camii; en grec: Μονή του Λίψ), coneguda durant l'Imperi Romà d'Orient com a Monestir de Lips o Monestir de Libos, és una mesquita del districte de Fatih d'Istanbul, creada a partir de dues esglésies ortodoxes. Inaugurada per l'almirall Constantino Lips el 907–908 durant el regnat de l'emperador Lleó VI el Savi (r. 886–912) sobre les ruïnes d'un santuari del segle VI, es va convertir en aquell període en un dels majors convents de Constantinoble. Va sofrir incomptables incendis durant el període otomà, i ha estat restaurada en algunes ocasions. L'excavaren al 1929, quan es van descobrir artefactes in situ, com ara sarcòfags de marbre. La seua arquitectura, tot i que exemple de l'estil romà d'Orient tardà, no és pas usual, per la forma de creu grega, i possiblement va ser creada a partir del model de l'església Nova de Constantinoble, que havia estat fundada el 880 per l'emperador Basili I el Macedoni (r. 867–886). Fou el lloc on es dipositaren les relíquies d'Irene d'Atenes. La seua decoració, basada en mosaics, escultures i rajoles esmaltades, es preservà de manera fragmentada. Història Període romà d'Orient Els anys 907–908, l'almirall romà d'Orient Constantí Lips va inaugurar un convent en la presència de l'emperador Lleó VI el Savi (r. 886–912), dedicat a la Mare de Déu Panacrant ('Immaculada Mare de Déu') en un lloc anomenat Merdosangares (en grec: Μερδοσαγγάρης), la vall del riu de Constantinoble, i es va convertir en un dels majors convents de la capital. S'edificà damunt les ruïnes d'un altre santuari del segle VI, i s'hi reutilitzaren les làpides d'un antic cementiri romà. Proper a l'edifici, Lips va construir un xenodoqui, una sala per a recepció d'estrangers, amb un hospital annex. Se sap que les relíquies d'Irene d'Atenes s'hi dipositaren. Després de la invasió llatina de la Quarta Croada i la restauració de l'Imperi Romà d'Orient, entre els anys 1286 i 1304, l'emperadriu Teodora, esposa de Miguel VIII Paleòleg (r. 1259–1282), va erigir al sud de la primera l'església de Prodrom, que dedicà a Joan Batista (en grec: Eκκλησία του Αγίου Ιωάννου Προδρόμου του Λίβος). L'emperadriu també en restaurà el convent, que per aquest temps segurament estava abandonat. La seua darrera menció abans de la Caiguda de Constantinoble es feu en un relat d'un viatger rus a la ciutat. Després del 1453, va ser possiblement utilitzat com a cementeri. S'hi enterraren alguns dels membres de la dinastia paleòloga, incloent-hi Teodora el 1304, el seu fill Constantí el 1306, l'emperador Andrònic II Paleòleg (r. 1282–1328) el 13 de febrer del 1332, Irene de Monferrat (r. 1294–1317), primera esposa d'Andrònic III Paleòleg (r. 1328–1341), el 1317; i Anna de Moscou (r. 1403–1417), primera esposa de Joan VIII Paleòleg (r. 1425–1448), el 1417, una de les víctimes d'una gran pesta que assolava la ciutat. Andrònic II durant els seus darrers dos anys de vida va viure al monestir com a monjo.Plantilla:Ref label2 Període otomà Els anys 1497–1498, després de la Caiguda de Constantinoble i durant el regnat del soldà Baiazet II (r. 1481–1512), l'església de Prodrom (també coneguda com a "església Sud") esdevingué una petita mesquita pel dignitari otomà Fenarizad Aladí Ali ibn Iúçuf Efendi, cadi de Rumèlia, i nebot de Mola Xameçadín Fenari, la família del qual, que pertanyia als ulemes, era propietària del conjunt. Hi va construir un minaret a la cantonada sud, i un mihrab a l'absis. Va adquirir el nom Isa ("Jesús" en àrab i turc), perquè un dels oradors cap del madrassa tenia aquest nom. La seua decoració interna segurament fou coberta amb arrebossat i calç. L'edifici s'incendià el 1633 i va ser restaurat el 1636 pel gran visir Bairã Paxà (r. 1636–1638), que la va ampliar com una mesquita i va convertir l'església de Teòtoc Panacrant (també coneguda com a "església Nord") en una tekke (allotjament de dervixos). En aquesta ocasió les columnes se substituïren per pilars, dues cúpules se'n renovaren i un mosaic decoratiu desaparegué. Després d'un altre incendi el 1782, l'edifici es restaurà els 1847–1848. En aquesta ocasió les columnes de l'església Sud se substituïren per pilars i els ampits balustrats del nàrtex desaparegueren. Incendiada una altra vegada al 1917, va acabar sent abandonada. Durant excavacions realitzades el 1929, s'hi trobaren 22 sarcòfags de marbre i fragments d'icones de marbre. Es va restaurar entre els anys 1970 i 1980 per la Societat Bizantina d'Amèrica i de llavors ençà serveix novament com una mesquita. Descripció El conjunt consta de dues esglésies, de períodes i estils diferents, que estan braç a braç i es comuniquen per un passatge en arc en la paret comuna, així com en la dels seus nàrtexs. Per a mantenir-les més properes s'hi afegí un exonàrtex que recorre el costat oest, així com una galeria en el costat sud. Just durant el període romà d'Orient, ambdues van passar per alteracions. Algunes de les principals evidències d'aquest procés són el nàrtex irregular de l'església Sud i les capelles asimètriques. Església Nord L'església Nord té una peculiar planta quincunci (creu grega), i fou una de les primeres a Constantinoble a adoptar aquesta forma, el prototipus de la qual és segurament l'església Nova, erigida el 880, i de la qual cap vestigi va sobreviure. Té dimensions petites: la nau té 13 m de longitud per 9,5 m d'amplada. La maçoneria es feu amb bandes alternes de rajola i petits blocs de pedra. En aquesta tècnica, típica de l'arquitectura romana d'Orient del segle X, els maons s'enfonsen en una espessa capa d'argamassa. Internament i externa, les parets se'n revestiren amb lloses de marbre. La porta central exterior tenia un porxo. Tenia quatre columnes que van ser substituïdes durant el període otomà per arcs apuntats que comprenen tota l'església. És coberta per una cúpula otomana perforada per vuit finestres amb llindes. La cornisa és d'estil turc típic. L'absis central s'il·lumina per una finestra de llanceta triple. L'església Nord és precedida per un nàrtex en tres trams coberts per voltes d'aresta suportades en arcs transversals que en les extremitats tenen nínxols semicirculars. El nínxol nord està intacte, mentre que del del sud resten només els caps arquejats; la part inferior se'n retirà per a obrir camí a la construcció del nàrtex de l'església Sud. Una torre amb una escala segurament de fusta, situada al sud del nàrtex, donava accés al segon pis que funcionava com una galeria. Església Sud L'església Sud es troba a la façana sud de l'església Nord, i té un plànol ambulatori. Deambulatori i àrea externa Quan el santuari erigit per Teodora comença a ser utilitzat com a mausoleu per als membres de la família Paleòleg, s'utilitzen el deambulatori i el nàrtex com a lloc de sepultures. Els sarcòfags es col·locaren en arcosolis i en les parets hi havia una decoració rica de frescos. El perambulatori afegit es va cobrir amb voltes d'aresta sense arcs transversals. La paret sud, que corresponia a la part externa originària, es divideix en dos trams amb arcs dobles o triples de rajola i nínxols en els pilars més amplis. Les façanes oest i sud tenen arcades simples i dobles, respectivament, mentre que al nord es construïren cases turques. A l'est es troben les projeccions externes de tots els absis. Una inscripció en marbre commemorava la construcció de l'església Nord i recorria tota la façana est quan era completa, incloent-hi les projeccions. Galeria Referències