NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hafessa Sultana

Hafessa Sultana (Hafsa Sultan) foi a esposa de Selim I e a primeira Sultana-mãe do Império Otomano como mãe de Solimão, o Magnífico. Durante o período entre a entronização de seu filho em 1520 e sua morte em 1534, ela foi uma das pessoas mais influentes no Império. Referências Bibliografia Peirce, Leslie P., The Imperial Harem: Women and Sovereignty in the Ottoman Empire, Oxford University Press, 1993, ISBN 0-19-508677-5 (paperback). Ligações externas Media relacionados com Hafessa Sultana no Wikimedia Commons
Ayşe Hafsa Sultan

Titlul corect al acestei carte este Ayşe Hafsa Sultan Acesta apare incorect aici din cauza restricțiilor tehnice. Ayşe Hafsa Sultan (n. 1479 – d. 29 martie 1534, Constantinopol, Imperiul Otoman) a fost prima soție a sultanului Selim I al Imperiului Otoman și mama sultanului Soliman I. A devenit sultană-mamă atunci când fiul ei, Soliman I a devenit noul sultan al Imperiul Otoman. A condus haremul până la moartea sa, în anul 1534. După moartea ei, următoarea conducătoare al haremului a fost Haseki Hürrem Sultan, soția preferată și legală a sultanului Soliman I. Motivul morții sultanei Ayșe Hafsa Sultan nu este cunoscut cu exactitate, cel mai probabil a murit din cauza unui accident vascular cerebral, în anul 1534, la Palatul Topkapî din Constantinopol. Note
Ајше Хафса

Ајше Хафса валиде султанија или краће Хафса султанија (тур. Ayşe Hafsa Valide Sultan; осм. тур. عایشه حفصه سلطان) (1475, Крим — 1534, Истанбул) била је жена османског Султана Селима I и мајка султана Сулејмана I, као и прва валиде султанија (Краљица мајка). У периоду Сулејманове владавине, до њене смрти била је de facto његов савладар и једна од најутицајнијих и најмоћнијих људи у царству. За собом је оставила многе задужбине. Поред Сулејмана, Селиму I је имала још три кћери. Порекло Иако је позната година рођења Хафсе султаније, историчари ипак још увек расправљају о њеном пореклу, односно да ли је заправо била кћерка Менгли Гираја и да ли је припадала тој династији. По неким другим теоријама, Ајше Хафса султанија није била кћер Мегли Гираја већ је то била Ајше Хатун II, друга конкубина Селима I која је, по тој теорији, била мајка Шах султаније и Сулејмана I. Биографија Боравећи у граду Маниса на западу Турске са својим сином Сулејманом, који је управљао околним регионом између 1513. и 1520. године (град је функционисао као једно од традиционалних пребивалишта османских крунских принчева (шехзаде) у приправништву за будућу власт), Хафса Султанија је покренула Манисин „Месир фестивал“, локалну традицију која се практикује и данас. Такође је изградила велики комплекс у граду који се састојао од џамије познате као Султанова џамија, основне школе, колеџа и хоспиција. Такође је била прва османска царска жена која је носила титулу "валиде султанија" по свом имену, замењујући титулу "хатун". Ова употреба одражавала је османско схватање суверене моћи као „прерогатив османске породице“. Њено доба сигнализирало је променљив статус султанове мајке и њен повећани удео у моћи. Такође је била прва жена из харема за коју је потврђено да има киру - Стронгилах. Смрт Хафса Султанија умрла је у марту 1534. године и сахрањена је у близини свог супруга у маузолеју иза зида кибле џамије Јавуз Селим, у Фатиху у Истанбулу. Маузолеј је у великој мери уништен у земљотресу 1884. године, а обнова започета 1900-их прекинута је, а њена гробница је данас много једноставнија него што је првобитно изграђена. Потомство Имала је само једног сина и ћерке: Синови; Сулејман Величанствени (1494 — 1566): десети Османски султан. Ћерке; Султанија Хатиџе (1492 — 1543) Султанија Хафизе (1491 — 10.07.1538.) Султанија Фатма (1493 — 1570) Референце Спољашње везе „Hafsa Sultan Complex”. Archnet. Архивирано из План оригинала 17. 12. 2012. г. Приступљено 17. 11. 2012.
Ayşe Hafsa Sultan

Ayşe Hafsa Sultan, född 1479, död 1534, var valide sultan i det Osmanska riket under sin son sultan Süleyman I från 1520 till 1534. Hon var den första innehavaren av titeln valide sultan. Biografi Ayşe Hafsa Sultan var möjligen dotter till khan Meñli I Giray av Krim. Ayse gifte sig först med Selims bror prins Mehmed, guvernör av Kefe, och därefter med sultan Selim I själv. Samtidigt gifte sig Selims dotter Ayses med hennes bror Saadet I Giray, vilket utgjorde de enda två kungliga äktenskapen mellan den osmanska dynastin och Giraydynastin på Krim. Det är dock möjligt att Ayse och Hafsa var två olika personer, och att Hafsa var en annan av Selims hustrur, som ursprungligen var en slav och som blev mor till hans tronarvinge. När hennes son enligt sed för tronarvingar tjänstgjorde som guvernör i Manisa mellan 1515 och 1523, levde hon med honom där. Hon grundade en skola, en högskola, en moské, ett hospital, och en årlig festival. Vid sin sons tronbestigning 1520 blev hon den första sultanmodern som fick titeln valide sultan, och representerar därmed en förändring i status för sultanens mor, som genom den fick en roll motsvarande drottning, och blev den högst rankade kvinnan i riket. Strongilah tjänstgjorde hos henne. Källor Noter
Ертугрул

Ертугрул или Ертугрул Гази (на османски турски: لسان عثمانی, lisân-ı Osmânî, на турски: Ertuğrul Gazi) е турски войн и племенен лидер от XIII век, който се смята за един от най-важните фигури в турската история. Той е баща на Осман I, основателя на Османската империя. Въпреки че голяма част от живота му остава обвита в тайнство, Ертугрул е почитан в турската култура за своята храброст, мъдрост и лидерство. Според османската традиция, Ертугрул е роден в средата на XIII век като син на Сулейман Шах, лидер на племето Кайъ от огузките турци. Племето Кайъ е едно от многото тюркски племена, които мигрират от Централна Азия в Анатолия, за да избягат от монголските нашествия. Ертугрул и неговото племе се заселват в региона, който днес е Турция, и стават част от Селджукския Румелийски султанат. Ертугрул става известен със своите военни постижения, по-специално с ролята си в защитата на Селджукския султанат срещу нахлуването на монголите. Легендата разказва, че след смъртта на баща си, Ертугрул и неговите последователи влизат във военната служба на Селджукския султанат, за което той е възнаграден с владение на град Сьогют на границата с Византийската империя. Точно в Сьогют Ертугрул полага основите на Османската империя. Той установява силни връзки със съседни племена и създава ядрото на Османската държава. Неговият син, Осман, по-късно ще изгради върху тези основи и ще установи Османската империя като важна сила в региона. Наследство Казва се, че Осман I е построил гробница и джамия, посветени на Ертугрул, в Сьогют, но поради многократни преустройки нищо определено не може да се каже за произхода на тези сгради. Настоящата гробница е построена от султан Абдул Хамид II (1842 – 1918) в края на XIX век. Град Сьогют отбелязва годишен фестивал в памет на ранните османци. През 1826 г. част на Османската армия е наречена в негова чест – Ертугрулов кавалерийски полк. Османската фрегата „Ертугрул“, пусната на вода през 1863 г., е наречена на негово име. Абдул Хамид II птитежава и яхта със същото име. Джамията „Ертугрул Теке“ (късен XIX век) в Истанбул, Турция, и джамията „Ертугрул Гази“ в Ашхабад, Туркменистан (завършена през 1998 г.), също са наречени в негова чест. Джамията в Туркменистан е установена от турското правителство като символ на връзката между Турция и Туркменистан. На Ертугрул е една от многото статуи, които заобикалят Монумента на независимостта в Ашхабад, Туркменистан. Статуите изобразяват хора, възхвалявани в Рухнама, духовно ръководство, написано от президента на Туркменистан Сапармурат Ниязов. Статуята на Ертугрул е също изобразена на възпоменателна монета от 2001 г. Две статуи на Ертугрул на кон от 2020 г. са поставени от частна кооперативна жилищна общност в Лахор, Пакистан. Те са вдъхновени от телевизионния сериал Diriliş: Ertuğrul от 2014 г. Бюст на Ертугрул е издигнат в Орду, Турция, през 2020 г., но е премахнат от местните власти, след като е отбелязано, че прилича на актьора, който играе Ертугрул в същия телевизионен сериал.
Ertuğrul Gazi

Ertuğrul (turc otomà ارطغرل, també Ertogrul Gazi, abans escrit Ertoghrul) (Akhlat 1191/1198 – Söğüt 1281) fou un suposat cap turcman del clan Kayı dels oghuz, pare d'Osman I, fundador de l'emirat osmànlida o otomà. Va governar 52 anys i va morir el 1281. El seu nom es va donar a una fragata de la marina otomana i a un sandjak del vilayat de Bursa. Söğüt fou la primera capital d'Osman I (1299). Va deixar tres fills, Osman, Savdji i Gündüz. Biografia A començaments del segle xiii la tribu turca dels Kayı, que formava part de l'horda turca dels Oghuz, fugí de l'Àsia central arrasada pels mongols. El 1227 Süleyman Shah, cabdill de la tribu i pare d'Ertuğrul Gazi, morí ofegat mentre travessaven la riba de l'Eufrates en la seva fugida. Una segona tradició diu que Ertoghrul amb Gündüz Alp i Gök Alp, va acompanyar el sultà de Konya Ala al-Din Kaykubad fins a un lloc proper a Eskişehir i va lluitar en aquest temps amb valentia; quan el sultà va retornar per fer front a un atac mongol, Ertoghrul va conquerir el districte de Söğüt (abans escrit Söğut). Complements d'aquesta versió són que havia vingut a territori de Rum amb 340 cavallers, i que s'havia establert a Karadja Dagh al sud d'Ankara, que va conquerir Karadja-Hisar a 10 km al sud-oest d'Eskişehir i que va morir amb 93 anys. En una versió Gündüz Alp no és el seu associat sinó el seu pare. Una versió el fa cap dels Kayı. L'arribada a Anatòlia d'Ertogrul se situaria vers 1227. A partir del 1227 Ertuğrul Gazi es convertí en el nou cabdill de la tribu turca dels Kayı. Conduí la seva tribu en una migració fins a la Península d'Anatòlia, que es trobava sota el poder de la dinastia seljúcida. Aquests li donaren permís per assentar-se en el seu territoris i Ala ad-Din Kay Qubadh I, el soldà seljúcida del Soldanat de Rum li concedí les terres de Karaca Dağ, una muntanya pròxima a Angora (actualment Ankara). El 1231 conquerí la ciutat romana d'Orient de Söğüt i la tribu emigrà cap aquella àrea. El 1243, els exèrcits seljúcides foren derrotats pels mongols i el poder de l'imperi es desintegrà lentament. El 1281, després de la seva mort, el cabdillatge de la tribu recaigué en el seu fill, Osman I, que el 1290 s'independitzà del domini mongol i el 1299 convertí Söğüt en capital de l'Imperi Otomà. Referències Vegeu també Hayme Hatun
Ertuğrul

Ertugrul ili Gazi (osmanski turski: ارطغرل) bio je otac Osmana I, njegov sin Osman osnovao je Osmansko Carstvo. Rođen je 1221./1222. godine u gradu Ahlatu. Osim Osmana I, Ertugrul je imao još dvoje djece Saru Batu Savcı Bey i Gunduz Bey. Njegov otac je Suleyman Shah. Ertugrul je umro 1281. godine u gradu Sogutu. Vidi još Osmansko Carstvo
Ertuğrul

Ertuğrul (1198 – 1281): oguz-török nemzetségfő, a legendák szerint I. Oszmánnak, az Oszmán Birodalom alapítójának apja volt. 1227-ben a törzs vezére lett, miután az apja, Szulejmán az Eufrátesz folyóba fulladt. Később megszerezte a Karaja Dağ hegységet a mostani Ankara mellett. Ertuğrul neve a turultól származásra utal, esetleg ő maga volt turul (az er- előtag sok jelentéssel bírhat), így nem kizárt, hogy teljesen kitalált személy. A hozzá kapcsolódó legenda szerint álmában egy Edebali nevű sejk utódait látta, amint világot hódítanak. Ezért fiával, Oszmánnal vetette feleségül Edebali leányát. Nem csak a legenda, hanem a turul és az Edebali név is az Emese-mítosz rokonságára utal. Jegyzetek
Ertuğrul

Ertuğrul (أرطغرل), ook wel Ertoğrul (met de titel Ertuğrul Gazi), (1198-1282) was de vader van Osman I, de stichter van het Ottomaanse Rijk. In 1227 erfde hij het gezag over de Kayı stam van de Oğuzen na de dood van zijn vader, Süleyman Şah. Süleyman Şah (sjah of shah) viel tijdens een vlucht voor een Mongoolse aanval en het oversteken van de Eufraat in het water en kwam daardoor aan zijn levenseinde. Ertuğrul kreeg de gebieden rondom Karaca Dağ, een berg nabij Angora (nu Ankara) van Ala ed-Din Kay Qubadh I, de Seltsjoekse Sultan van Rüm. Later ontving hij ook nog, samen met de omringende gronden, het dorp Söğüt, dat later de hoofdstad van het Ottomaanse Rijk zou worden. Ertugrul had drie broers, Sungurtekin, Gundogdu en Dundar.
Ertogrul

Ertogrul (osm. ُأرطغل; tur. Ertuğrul) (druga połowa XIII w.) – półlegendarny wódz Oguzów i ojciec Osmana I. Ertogrul nie pojawia się w żadnym źródle pisanym aż do końca XIV wieku. Według najstarszej osmańskiej kroniki pióra Ahmediego (zm. 1413) Ertogrul wraz z Gündüzem Alpem i Gükem Alpem miał towarzyszyć sułtanowi Rum Alaeddinowi w jego walce z sułtanem Öyüğü nieopodal Eskişehiru, a następnie w jego imieniu zdobyć Söğüt. Późniejsze wersje tej tradycji dodają, że Ertogrul miał przybyć do Anatolii w wyniku najazdu Mongołów i należeć do Oguzów z plemienia Kajy. Według jednego z wariantów tej opowieści Gündüz Alp miał być ojcem Ertogrula. Według drugiej tradycji związanej z Ertogrulem, zachowanej m.in. w tzw. Anonimowej Kronice, zredagowanej ok. roku 1475, lecz zawierającej materiał z tekstu sporządzonego ok. roku 1420, miał on być jednym z trzech synów Sulejmana Szaha i jako jedyny z trzech braci pozostać w Anatolii po śmierci ojca w Eufracie. Udało mu się uzyskać od sułtana Alaeddina jako teren do wypasania trzody rejon wokół Söğüt. Według tej tradycji Ertogrul zmarł w roku 1288, po 52 latach panowania nad swym plemieniem. Ze względu na późne i sprzeczne ze sobą tradycje dotyczące Ertogrula nowożytni historycy podawali w wątpliwość samo jego istnienie, jednak potwierdzają je dwie odnalezione monety jego syna Osmana (ok. 1299 – ok. 1324), na których jego imię brzmi „Osman bin Ertuğrul” i „Osman bin Ertuğrul bin Gündüz Alp”. Napis na drugiej z tych monet rozstrzygałby jednocześnie, że ojcem Ertogrula był Gündüz Alp, a nie Sulejman Szah. Poza tym jednak wszelkie dotyczące Ertogrula tradycje mają charakter nader wątpliwy – nie jest nawet jasne, z którym z sułtanów Rum był związany z nim Alaeddin, ponieważ w tym okresie było aż trzech władców sułtanatu o tym imieniu. Bibliografia Ahmad Akgündüz, Said Öztürk: Ottoman History. Misperceptions and Truths. Istanbul: IUR Press, 2011. ISBN 978-90-9026108-9. Rudi Paul Lindner: Explorations in Ottoman Prehistory. Ann Arbor: The University of Michigan Press, 2007. ISBN 0-472-09507-2. V.L. Ménage: Ertoghrul. W: B. Lewis, Ch. Pellat, J. Shacht: The Encyclopaedia of Islam. New Edition. Volume II. Leiden: E.J. Brill, 1991, s. 710–711. ISBN 90-04-07026-5.
Ertogrul

Ertogrul (Ertuğrul; 1198 - 1281) foi um líder dos cais (kayı boyu), uma tribo de turcos oguzes originários do norte do Irão. Foi também o pai de Osmã I, que viria a ser o fundador do Império Otomano. Seus outros dois filhos foram: Gündüz Alp, Savcı Bei (Saru Yati). Biografia Ertogrul era filho do líder tribal (Bei) da Tribo Kayi, Salomão Xá e de sua esposa Caime Catum e irmão de Dündar, Gündoğdu e de Sungurtekin. Em sua juventude Ertogrul viu o Irão ser varrido pela invasão dos mongóis, em meados do século XIII, e a tribo Kayi ser forçada a deixar o Irão em direção à Anatólia. Durante a fuga, o pai de Ertogrul, Salomão Xá morreu afogado na travessia do rio Eufrates, quando batia em retirada de uma batalha perdida contra os mongóis. Assim, Ertogrul assumiu o comando da tribo dos Kayi aos 29 anos de idade Aladino I Magno, o sultão seljúcida de Rum (Anatólia central), concordou em assentar Ertogrul e sua tribo no noroeste da Anatólia, em uma região ao redor da cidade de Söğüt, compreendida entre o rio Sangário e o monte Caraca Dague; na época um confim instável da fronteira turco-bizantina, e muito próxima a fortalezas gregas como Niceia, Bursa e Nicomédia. Ertogrul, como mais tarde seu filho Osmã e seu neto Orcano I, recebeu do sultão de Rum o título de "Gazi", isto é, veterano de guerra, ou juiz e campeão da causa do Islão. No século XIX, uma fragata da Marinha Otomana recebeu o nome de Ertogrul, em sua memória. Descendência Ertogrul casou-se com Calime Catum (nascida Calime Sultana), uma princesa seljúcida, filha de supostamente um irmão de Aladim I Magno. Com seu casamento com Ertogrul, e seu ingresso na tribo Kayi, ela passou a ser conhecida como Calime Catum e após a ascensão de seu filho Osmã I ao trono otomano, Calime ganhou o título de Valide Catum. O casal Ertogrul-Calime teve três ou quatro filhos, Gunduz Alpe, Savcı Bey e possivelmente Osmã I, assim como Saru Batu. O historiador Heath Ward Lowry , entre outros eruditos otomanos, afirma que a mãe de Osmã I é desconhecida pois algumas pessoas acreditam que Calime Catum morreu e anos depois Ertugrul se casou novamente Notas Referências Bibliografia Grande enciclopédia portuguesa e brasileira Vol. XIX. Lisboa: Editorial Enciclopédia. 1950s Ver também O livro de Dede Korkut
Trajaneum

Das Trajaneum war ein auf der höchsten Stelle der Akropolis von Pergamon errichteter Tempel für den römischen Kaiser Trajan und Zeus Philios. Das Gelände für die Anlage des Trajaneums wurde durch eine mächtige Substruktion im Süden des Areals gewonnen. Mit Gewölbekonstruktionen, die zum südlich gelegenen Tal hin gegen eine 70 Meter lange Stützmauer stoßen, wurde das Areal erweitert. Die tiefste Stelle, auf der die Stützmauer gründen musste, lag rund 22 Meter unterhalb des Heiligtumniveaus. Auf der so vorbereiteten Terrasse erhob sich mittig der Tempel auf einem von Süden her über eine Freitreppe zugänglichen, 2,90 Meter hohen Podium. Der Tempel selbst war ein rund 18 Meter breiter Peripteros korinthischer Ordnung mit 6 × 10 Säulen und zwei Säulenstellungen zwischen den Anten. Im Norden wurde das Areal durch eine erhöht stehende Säulenhalle abgeschlossen, während Ost- und Westseite lediglich von einfachen Quadermauern begrenzt waren. All dies gehört zu einer ersten Bauphase, deren Beginn in die Zeit Trajans zu datieren ist, die aber erst in hadrianischer Zeit abgeschlossen wurde. Bereits in der Zeit Hadrians wurde die ursprüngliche Anlage verändert: Die Quadermauern wurden durch Säulenhallen ersetzt, die jeweils im Süden sich anschließende Kopfbauten erhielten. Hierfür wurde die Stützmauer, die sich mit Bogenöffnungen zum Tal hin öffnete, entsprechend nach Osten und Westen erweitert. Bei den Ausgrabungen fand man im Schutt der Cella Statuenfragmente des Trajan und des Hadrian, insbesondere die Porträtköpfe, die eine Rekonstruktion etwa 4,80 Meter hoher Bildnisse erlauben. Aufgrund dieser Funde, die als die im Tempel aufgestellten Kultbilder der beiden Kaiser zu deuten sind, ist davon auszugehen, dass Hadrian in den Kaiserkult aufgenommen wurde. In den 1990er Jahren ist auch die Zuweisung weiterer Statuenfragmente an die Kultstatue des Zeus Philios gelungen. Der genaue Baubeginn des Tempels ist nicht gesichert. Ob die Verleihung der zweiten Neokorie an die Stadt durch Trajan im Jahre 113/114 n. Chr. als Baubeginn oder als Reaktion auf die Fertigstellung und Einweihung des Tempels zu deuten ist, bleibt ungewiss. Literatur Klaus Nohlen: Ein Tempel für den Kaiserkult – Das Trajaneum von Pergamon. In: Ralf Grüßinger, Ingrid Geske, Andreas Scholl (Hrsg.): Pergamon. Panorama der antiken Metropole. Staatl. Museen zu Berlin und Michael Imhof Verlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-86568-693-0, S. 158–166. Jens Rohmann: Die Kapitellproduktion der römischen Kaiserzeit in Pergamon. (= Pergamenische Forschungen. Bd. 10). de Gruyter, Berlin – New York 1998, ISBN 3-11-01555-59, S. 8–38. Hermann Stiller: Das Traianeum. (= Altertümer von Pergamon. Bd. 5, 2). de Gruyter, Berlin 1895 (Digitalisat).
Templo de Trajano (Pérgamo)

El Templo de Trajano (en latín: Trajaneum) fue un antiguo templo romano dedicado al emperador Trajano en Pérgamo, en Asia Menor, en la actual Turquía. Fue uno de los templos más notables de Pérgamo y el centro del culto imperial romano en toda Asia Menor. Las ruinas del templo se encuentran en la acrópolis de Pérgamo, que forma parte del Patrimonio Mundial de la Unesco de Pérgamo y su paisaje cultural de estratos múltiples.​​ Historia El emplazamiento del templo de Trajano fue un lugar de culto desde principios del período helenístico. En la época romana, a principios del siglo II d. C., se construyó en este lugar un templo dedicado a Trajano. Su construcción comenzó en vida del propio Trajano (emperador 98-117 d. C.) y se completó bajo el siguiente emperador, Adriano (117-138 d. C.).​​ Descripción Estaba situado en la parte norte de la acrópolis de Pérgamo, al noroeste del Templo de Atenea y de la Biblioteca de Pérgamo. Estaba rodeado por un témenos cuadrado de unos 58 × 68 m.​​ El complejo del templo fue uno de los más notables de la Pérgamo romana, y en la actualidad es una de las partes mejor conservadas de la zona arqueológica de la ciudad. El templo propiamente dicho estaba situado en el centro del foro. Era un templo períptero, construido en mármol, de estilo corintio. Tenía seis columnas en los lados cortos y nueve en los largos. Estaba construido sobre un podio, como en los templos helenísticos tardíos y romanos. La entrada daba al suroeste. El altar estaba, según la costumbre, fuera de la entrada del templo.​​ Todo el edificio estaba construido sobre una bóveda de cañón. Constaba de once galerías abovedadas. En los lados oeste, norte y este, el foro estaba rodeado de columnatas semicorintias de estilo corintio. La entrada a la plaza estaba en el extremo sur de la columnata más oriental. En el lado sur, el del valle, el complejo estaba sostenido por un gran muro de contención, pero en este lado no había columnata, lo que permitía ver bien el templo desde la acrópolis hasta la ciudad baja y más allá.​​ En el lugar se han encontrado partes de esculturas de Trajano, Adriano y Zeus Filios, que contribuyen a que el templo romano esté dedicado a Trajano. También se han encontrado en el lugar algunos restos de edificios helenísticos anteriores, incluidos los restos de una exedra.​​ Referencias Enlaces externos
Church of Mary

The Church of Mary (Turkish: Meryem Kilisesi) was an ancient Christian cathedral dedicated to the Theotokos ("Mother of God", i.e., the Virgin Mary), located in Ephesus (near present-day Selçuk in Turkey). It is also known as the Church of the Councils because two councils of importance to the history of Early Christianity (the Council of Ephesus and Second Council of Ephesus) are assumed to have been held within. The church is located in the south stoa of the Olympieion (Temple of Hadrian Olympios) next to the harbor of Ephesus. History The church dates to the early 5th century, a time when the city of Ephesus achieved prominence as the site of the First Council of Ephesus (the third Ecumenical Council) in 431. The building may have been constructed specifically for that third Ecumenical Council (called in November 430, opened in June 431), during which the title of Theotokos for the Mother of God was declared orthodox. The latest archaeological evidence suggests that the structure was built on the ruins of an earlier Roman basilica-like building abandoned around the 3rd century, known as the "Hall of the Muses". One tradition regards the Church of Mary (or its predecessor in Ephesus) as the earliest known Christian church dedicated to the Virgin Mary. Around 500, the Ephesians expanded this church into a monumental cathedral, whose apse and pillars partially still stand today on the site. It served as the seat of the Bishop of Ephesus throughout Late Antiquity. An inscription in the Church of Mary indicates there was an even more-ancient synagogue in Ephesus. See also Metropolis of Ephesus Seven churches of Asia House of the Virgin Mary, also in Ephesus, believed to be the place where Virgin Mary lived until the Dormition Roman Catholic Marian churches Ancient Roman and Byzantine domes References Resources Stefan Karweise, The Church of Mary and the Temple of Hadrian Olympios. Helmut Koester, ed., Ephesos: Metropolis of Asia (Harvard University Press, 1995), 311–20. Dr. Nikolaos Karydis, The Development of the Church of St Mary at Ephesos from Late Antiquity to the Dark Ages, From Kent University Repository. External links Detailed description of the Church of Mary in Ephesus with many photographs