NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кизил Куле

Кизил Куле (Червона вежа) (тур. Kızıl Kule) — головна визначна пам'ятка турецького міста Аланія. Вежа розташована в порту міста. Ця споруда XIII століття вважається символом міста і навіть зображена на прапорі міста. Є частиною комплексу фортеця Аланії (тур. Alanya Kalesi). Історія Будівництво вежі почалося на початку правління сельджуцького султана Анатолії Ала-ад-Діна Кей-Кубада I і було закінчено в 1226 році. Султан запросив до Аланії арабського архітектора Ебу Алі Реха ель-Кеттані (Ebu Ali Reha el Kettani) з Алеппо (Сирія) для зведення будівлі [1] [Архівовано 26 Лютого 2021 у Wayback Machine.]. Вежа отримала свою назву завдяки червоному кольору цегли, який він використовував у будівництві [2] [Архівовано 6 Жовтня 2008 у Wayback Machine.]. Протягом багатьох століть вежа захищала порт і доки від нападу з моря. Будову зведено настільки якісно, ​​що досі залишається одним з кращих прикладів середньовічної військової архітектури. Незважаючи на проведену в 1950-і роки реставрацію будівлі, це найбільш збережена сельджуцька будівля міста. Вежа була відкрита для відвідувачів у 1979 році. Архітектура Восьмикутна вежа з червоної цегли захищає Терсане (Tersane — судноверф), який датується 1221 роком. Висота споруди — 33 метри, діаметр — 29 метрів, довжина кожної стіни — 12,5 метра ? profile_id = 28. У вежі 5 поверхів. Високими кам'яними сходами (всього їх 85) можна піднятися на самий верх. Посередині вежі розташований резервуар. Подібно багатьом будівлям міста, над зубчастими стінами вежі майорить турецький прапор. Етнографічний музей У 1979 році муніципалітет відкрив на першому поверсі вежі етнографічний музей Аланії aspx? ID = 1117. Крім розповіді про історію вежі і міста музей приділяє увагу геральдиці, зокрема — сельджуцькому двоголовому орлу, який зображений на прапорі. Вхід до будівлі відкритий з 08:00 до 12:00 і з 13:30 до 17:30; по понеділках вихідний [3] [Архівовано 31 Березня 2018 у Wayback Machine.]. До вежі і в музей можна пройти по одному квитку вартістю від 3 до 5 лір (YTL). Галерея Див. також Сельджуцька архітектура Література Alanya City Map. Passage's Present.
Ulucak Höyük

Der Ulucak Höyük ist ein archäologischer Fundort (Siedlungshügel) in der Nähe von Izmir an der Europastraße 881 nach Ankara beim Dorf Ulucak, 7 km nordwestlich von Kemalpaşa. Es liegt 221 m hoch. Siedlung Die Siedlungsüberreste messen 140 auf 120 m und haben eine Mächtigkeit von 11 m, wovon 5 m heute unterhalb der Oberfläche liegen. Der Ort war in insgesamt fünf Siedlungsphasen bewohnt, die vom Neolithikum bis in byzantinische Zeit reichen. Die Siedlung fand um 6.400 ihren Anfang und wurde um 5.600 v. Chr., in ihrer zweiten Phase, durch einen Brand zerstört. Aus dieser Phase wurden mehrere Gebäude gefunden, deren Inventar aufgrund der Katastrophe in situ blieb. Sie sind bis zu 6 m lang und 3 bis 6 m breit. Sie sind in zwei Räume differenziert und konnten durch Anbauten erweitert sein. Zumeist standen diese Gebäude frei; sie konnten aber auch aneinander gebaut sein. Öfen und Feuerstellen kamen innerhalb wie außerhalb der Gebäude vor. Grundlage der Architektur waren Pfostenbauten mit Wänden aus Lehmflechtwerk, Stampflehm, und Lehmziegel. Die Lehmziegel haben die einheitliche Größe von 55 × 5 × 8 cm. Die Gebäude hatten zum Teil Steinfundamente, einige wurden auch ohne Fundament errichtet. Die Wände waren mit Lehm verputzt und zum Teil bemalt. Die zur Zeit der Brandkatastrophe bestehenden Gebäude waren alle aus Lehmflechtwerk und ohne Fundamente errichtet. Sonst ähnelt diese Phase der vorausgehenden, jedoch wurde eine andere Keramik verwendet. Chronologie Nach Çakirlar 2012. Wirtschaft Bereits in der untersten Siedlungsschicht wurden verkohlte Reste von Einkorn (Triticum monococcum), sechszeiliger Gerste (Hordeum vulgare), Linsen (Lens culinaris) und Erbsen (Pisum sativum) gefunden. Die identifizierten Knochen domestizierter Tiere aus den neolithischen Schichten werden vom Rind dominiert (44,2 % nach Gewicht), gefolgt von Schaf und Ziege (37,6 %), Schweine folgen an dritter Stelle (17,7 %), der Anteil des Haushundes ist gering (0,5 %). Eine klare chronologische Entwicklung ist nicht festzustellen. Die meisten Schweine wurden geschlachtet, bevor sie erwachsen waren. Literatur Altan Çilingiroğlu, Zafer Derin, Eşref Abay, Haluk Sağlamtimur, Ilhan Kayan, Ulucak Höyük. Excavations conducted between 1995 and 2002. Peeters, Louvain 2004. ISBN 90-429-1391-6 Altan Çilingiroğlu, in Clemens Lichter (Hrsg.), Vor 12000 Jahren in Anatolien: Die ältesten Monumente der Menschheit. Ausstellungskatalog Karlsruhe, Theiss, Stuttgart 2007, ISBN 978-3-8062-2072-8, S. 161. Çiler Çilingiroğlu, The Neolithic Pottery of Ulucak in Aegean Turkey. Organization of production, interregional comparisons and relative chronology. Oxford, BAR Int. Series 2426, 2012. Einzelnachweise Weblinks Homepage der türkischen Ausgrabung TAY Projekt
Mihrabat Nature Park

Mihrabat Nature Park (Turkish: Mihrabat Tabiat Parkı) is a nature park located on the Asian part in Beykoz district of Istanbul Province, Turkey. Situated southeast of Kanlıca neighborhood of Beykoz next to the Bosphorus, it covers an area of 20.12 ha (49.7 acres). It was established in 2011. The nature park offers outdoor recreational activities such as hiking, cycling and picnicing for visitors on daily basis. There are open-air basketball courts and football field. Access to the nature park is at Mihrabat Cad. 50. Admission is charged for visitors and vehicles. An open-air restaurant and a snack bar serve the visitors. Use of the nature park for events like weddings, music concerts and meetings is also permitted. Ecosystem Flora The nature park is the habitat for diverse species of plant with deciduous trees in the majority. Present deciduous vegetation include common hornbeam (Carpinus betulus), sweet chestnut (Castanea sativa), oriental plane (Platanus orientalis), silver linden (Tilia argentea), kermes oak (Quercus coccifera), Irish oak (Quercus petraea), Norway maple (Acer platanoides), Balkan maple (Acer trautvetteri), crepe flower (Lagerstroemia indica), Mediterranean hackberry (Celtis australis), cigartree (Catalpa bignonioides), Judas tree Cercis siliquastrum, common ash (Fraxinus excelsior), silver wattle (Acacia dealbata), cherry plum (Prunus cerasifera) and southern magnolia (Magnolia grandiflora). Present conifer trees are stone pine (Pinus pinea), Himalayan cedar (Cedrus deodara) and Syrian juniper (Juniperus drupacea). Foliage plants are Mediterranean cypress (Cupressus sempervirens), giant cedar (Thuja plicata), oriental cedar (Thuja orientalis), (Lebanon cedar (Cedrus libani) and Greek juniper (Juniperus excelsa). Shrubs in the park are goat willow (Salix caprea), bay laurel (Laurus nobilis), Chinese photinia (Photinia serratifolia), laurestine (Viburnum tinus), strawberry tree (Arbutus unedo), English dogwood (Philadelphus coronarius), European holly (Ilex aquifolium), salt cedar (Tamarix), weaver's broom (Spartium junceum), scarlet firethorn (Pyracantha coccinea), blackberry (Rubus), Australian laurel (Pittosporum tobira), butcher's broom (Ruscus aculeatus), tree heath (Erica arborea), Japanese privet (Ligustrum japonicum), green olive tree (Phillyrea latifolia), dog-rose (Rosa canina) and common medlar (Mespilus germanica). European ivy (Hedera helix) is found in the nature as creeper plant. On the hillsides, flowering plants such as stonecrops (Sedum hispanicum) and (Sedum spurium), oleander (Nerium oleander), rosemary (Rosmarinus officinalis) and nandina (Nandina domestica )). Fauna Observed bird species in the nature park are sparrow, dunnock, common raven, woodpecker and European goldfinch. Other animals found in the park are hare, squirrel, tortoise, and lizard. See also Emirgan Park References
Parc naturel de Mihrabat

Le Parc naturel de Mihrabat (en turc : Mihrabat Tabiat Parki) est un parc naturel situé dans la partie asiatique du district de Beykoz de la province d'Istanbul, en Turquie. Situé au sud-est du quartier de Kanlıca à Beykoz, à côté du Bosphore, il couvre une superficie de 20 hectares. Il a été créé en 2011. Le parc naturel propose aux visiteurs des activités récréatives de plein air telles que la randonnée, le vélo et le pique-nique. Il y a des terrains de basket-ball et de football. L'utilisation du parc pour des événements tels que des mariages, des concerts de musique et des réunions est également autorisée. Écosystème Flore Le parc naturel est l'habitat de diverses espèces végétales, dont la majorité sont des arbres à feuilles caduques. La végétation à feuilles caduques comprend le charme commun (Carpinus betulus), le châtaignier (Castanea sativa), le platane d'Orient (Platanus orientalis), le tilleul argenté (Tilia argentea), le chêne kermès (Quercus coccifera), le chêne irlandais (Quercus petraea), l'érable de Norvège (Acer platanoides), l'érable des Balkans (Acer trautvetteri), la fleur de crêpe (Lagerstroemia indica), le micocoulier méditerranéen (Celtis australis), le catalpa (Catalpa bignonioides), l'arbre de Judée Cercis siliquastrum, le frêne commun (Fraxinus excelsior), l'acacia argenté (Acacia dealbata), le prunus (Prunus cerasifera) et le magnolia à grandes fleurs (Magnolia grandiflora). Les conifères présents sont le pin parasol (Pinus pinea), le cèdre de l'Himalaya (Cedrus deodara) et le genévrier de Syrie (Juniperus drupacea). Les plantes à feuillage sont le cyprès méditerranéen (Cupressus sempervirens), le cèdre géant (Thuja plicata), le cèdre oriental (Thuja orientalis), le cèdre du Liban (Cedrus libani) et le genévrier grec (Juniperus excelsa). Les arbustes du parc sont le saule marsault (Salix caprea), le laurier noble (Laurus nobilis), le Photinia serratifolia, le laurier tin (Viburnum tinus), l'arbousier (Arbutus unedo), le cornouiller anglais (Philadelphus coronarius), le houx européen (Ilex aquifolium), le Tamarix, le genêt à balais (Spartium junceum), le buisson ardent écarlate (Pyracantha coccinea), la mûre (Rubus), le laurier d'Australie (Pittosporum tobira), le fragon (Ruscus aculeatus), la bruyère arborescente (Erica arborea), le troène du Japon (Ligustrum japonicum), l'olivier vert (Phillyrea latifolia), l'églantier (Rosa canina) et le néflier commun (Mespilus germanica). Sur les coteaux, des plantes à fleurs comme l'orpin (Sedum hispanicum) et (Sedum spurium), le laurier rose (Nerium oleander), le romarin (Rosmarinus officinalis) et la nandina (Nandina domestica). Oiseaux Les espèces d'oiseaux observées dans le parc naturel sont le moineau, l'accenteur mouchet, le grand corbeau, le pic et le chardonneret élégant. D'autres animaux présents dans le parc sont le lièvre, l'écureuil, la tortue et le lézard. Voir aussi Parc Emirgan Références Portail des espaces verts Portail d'Istanbul
Kuşadasıspor

Kuşadası Gençlik Spor Kulübü (lit. 'Kuşadası Youth-Sports Club'), colloquially known as Kuşadasıspor, are a Turkish professional football club located in the Kuşadası district of Aydın. History Beating Aliağa Futbol A.Ş. after penalty shoot-outs by 4–2 on 11 July 2021, the club promoted to TFF Third League for 2021–22 season. On 7 February 2022, the club parted ways with its coach Erman Kılıç and began searching for a replacement. Bülent Ataman was announced the next day as the new coach. Stadium Kuşadasıspor host their home games at Özer Türk Stadium, holding 8,000 seats capacity. The Stadium was renovated in 2020. Team records League affiliation TFF First League: 1986–1991, 1996–2000 TFF Second League: 1984–1986, 1991–1996, 2000–2001 TFF Third League: 2021– Turkish Regional Amateur League: 2010–2011, 2015–2016, 2017–2019, 2020–2021 Super Amateur Leagues: 1934–1984, 2001–2010, 2011–2015, 2016–2017, 2019–2020 Honours TFF Third League Winner: 1985–86, 1995–96 Aydın Super Amateur League Runner-up: 2014–15, 2016–17 Aydın First Amateur League Winner: 2013–14 Kit sponsorships References External links Kuşadasıspor at TFF
Altınordu Selçuk-Efes Football Complex

Altınordu Selçuk-Efes Football Complex (Turkish: Altınordu Selçuk Efes Futbol Tesisleri), shortly ASEFT, is a sport complex of football stadiums operated by the football club Altınordu S.K., and is located in Selçuk town of İzmir Province in western Turkey. The sport complex is situated on the state road D.515 WSW of Ephesus and Selçuk, at a distance of 45 km (28 mi) to the city center of İzmir and 72 km (45 mi) to the Adnan Menderes Airport. With its total area of 100,000 m2 (25 acres), the complex is the largest sports venue in İzmir Province. Leased in 2012 by the İzmir-based Altınordu S.K., it consists of five football fields, and is home to the youth football teams Altınordu S.K. Following the lease, two pitches were completely renovated. All pitches are of natural grass ground but one is covered with organic granular material and special artificial grass. International events hosted 2015 İzmir U-12 Cup: 48 teams from 20 nations - April 3–5, 2015 2016 UEFA Women's Under-17 Championship qualification - Group 1 - October 15–20, 2015 References External links
Gençlik Stadium

Gençlik Stadium (Turkish: Gençlik Stadı) is a football stadium in the Reşatbey neighborhood of the city of Adana. The stadium is opened in 1938, together with the 5 Ocak Stadium and the Menderes Sports Hall, as a sports complex. The stadium has a capacity of 2000 spectators with an only East Stand. Player change rooms are under the East Stand of 5 Ocak Stadium at the west side of the Gençlik Stadium. The stadium is currently used for football matches only, and it is the home ground of Adana İdmanyurdu women's and the Seyhan Belediyespor men's football teams. References
Upper Kaleköy Dam

The Upper Kaleköy Dam, also known as the Yukarı Kaleköy Dam, is a gravity dam on the Murat River near the town of Kale in Solhan district of Bingöl Province, eastern Turkey. Construction on the dam began in 2012 and was completed in 2018. It is one of six major dams planned for the river. Its primary purpose is hydroelectric power generation and it supports a 636.6 MW hydroelectric power station. The 150 m (490 ft) tall dam withholds a reservoir of 783,800,000 m3 (635,400 acre⋅ft). It is owned by Kalehan Energy Generation. See also Alpaslan-2 Dam – upstream, completed in 2021 Beyhan I Dam – downstream References
Barrage du Kaleköy supérieur

Le Barrage du Kaleköy supérieur, également connu sous le nom de Barrage Yukarı Kaleköy, est un barrage poids sur la rivière Murat, près de la ville de Kalen, dans le Solhan (district de Bingöl), dans l'est de la Turquie. La construction du barrage a commencé en 2012, et est achevée en février 2018. C'est l'un des six grands barrages prévus pour cette rivière. Son objectif principal est la production d' énergie hydroélectrique, et il est relié à une centrale hydroélectrique de 636,6 MW. Les 150 m de haut du barrage retiennent un réservoir de 783 800 000 m3. Il appartient à Kalehan Energy Generation. Voir également Barrage inférieur de Kaleköy - en construction en amont Barrage d'Alpaslan-2 - en construction en amont Barrage de Beyhan I - en aval Références Portail des barrages Portail de la Turquie Portail des lacs et cours d'eau Portail des énergies renouvelables
ГЕС Юкари-Калекей

ГЕС Юкари-Калекей (тур. Yukarı Kaleköy Barajı) – гідроелектростанція на південному сході Туреччини. Знаходячись між ГЕС Альпаслан 2 (вище по течії) та ГЕС Aşağı Kaleköy, входить до складу каскаду на Мураті (лівий витік Євфрату). В межах проекту річку перекрили греблею із ущільненого котком бетону висотою 150 метрів (від фундаменту, висота від дна річки – 138 метрів), довжиною 516 метрів та товщиною по гребеню 10 метрів, яка потребувала 2474 тис м3 матеріалу. На час будівництва воду відвели за допомогою двох тунелів довжиною 0,86 км та 0,95 км з діаметрами по 9,5 метра. Гребля утримує водосховище з об’ємом 738,8 млн м3, в якому припустиме коливання рівня у операційному режимі між позначками 1210 та1235 метрів НРМ (у випадку повені останній показник може зростати до 1238 метрів НРМ). Основне обладнання станції становлять чотири турбіни типу Френсіс – три потужністю по 199,4 МВт та одна з показником 28,7 МВт. При чистому напорі у 131 метр вони повинні забезпечувати виробництво 1,5 млрд кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 380 кВ. Примітки
15 July Martyrs Bridge (Adana)

The 15 July Martyrs Bridge (Turkish: 15 Temmuz Şehitler Köprüsü) is a road bridge crossing the Seyhan River in Adana. The bridge connects Çukurova and Sarıçam districts. The bridge has a length of 825 m (2,707 ft) and a width of 40 m (130 ft). It has three road lanes and one light railway line in each direction. It is projected that the bridge's daily traffic will be at 55,000–60,000 vehicles. The project's cost is budgeted at ₺ 120 million (approximately US$42.5 million as of March 2016). The bridge is commissioned by the Metropolitan Municipality of Adana. The construction of the bridge began officially with the foundation stone-laying in a ceremony held on 30 March 2016. The bridge is then taken over by the Central Government's Ministry of Transportation. It has officially opened on 28 April 2023. References
Bodrumkale

Bodrumkale is a castle ruin in Osmaniye Province, Turkey. It is situated on a hill, about 12 kilometres (7.5 mi) away from Osmaniye. The castle is to the northeast of the ancient city of Castabala. In medieval times it controlled the road from Central Anatolia to the Mediterranean coast. In 1973 an archaeological assessment and accurate plan were published. The castle is divided into two baileys or wards and has six towers. Most of its masonry was cut directly from the limestone outcrop and not plundered from the ancient city below. The lower level of the south tower functioned as a cistern. The survey was conducted under the auspices of the University of California at Berkeley. It is dated to 13th century during the Armenian Kingdom of Cilicia. When the castle was captured by the Ramadanids in the 14th century, it was already abandoned. References
Evliya Kasim Pasha Mosque

Evliya Kasim Pasha Mosque (Turkish: Evliya Kasım Paşa Cami) is a 15th-century Ottoman mosque in Edirne, northwestern Turkey. It is named after Kasim Pasha (fl. 1442–43). The mosque was built by Kasim Pasha in 1478–1479, the Beylerbey of the Rumelia Eyalet in the Ottoman Empire and a commander of the Ottoman forces during the reign of the sultans Mehmed the Conqueror (r. 1444‒1446, 1451‒1481) and Bayezid II (r. 1481–1512); he was also titled "Evliya", saint. The grave of Kasim Pasha is in the mosque's yard. Architecture The mosque is situated in the Kirişhane quarter on the north bank of the Tunca River to the south of the city of Edirne. A masonry staircase with 14 steps was built to enable access to the mosque from the river, but this now has only two steps remaining. Constructed in ashlar, the building with square plan has one dome and one minaret. The façade is directed to the north. Here is the main gate and an outer mihrab flanked by rwo windows. Above the main gate, a construction inscription with a three-line text in Ottoman language, is attached. On each of the other three sides of the building, there are four windows, two in line. The lower windows, in rectangular form, are placed inside niches and have arched gables. Each gable features a carved small five-pointed star. The upper windows are arched, and in the middle of the west wall, a sundial is found. Status The mosque has not been in use since 1950 due to its location. It is separated from the city by an artificial levee, which was built to protect the city from flooding by the river, and lack of congregation. Periodically, flooding does further damage to the historic building. In the 2010s, the province governor of Edirne initiated efforts to save the mosque from future ruin. The two projects, to relocate the levee passing between the mosque and the river, or to completely move the mosque to a safe place, have been rejected by the related public bodies so far. Active restoration work finally began in late 2024, the anticipated completion window for the completion of the restoration effort is late 2026. References
Мечеть Евлія Касим-паші

Мече́ть Евлія́ Каси́м-паші́ (тур. Evliya Kasımpaşa Camii) — мечеть у центрі міста Едірне, Туреччина, збудована у 1478 році Касим-пашею, який був візирем за часів правління султанів Мурада II та Мехмеда II Фатіха і також відомий як «Авлія» (святий). Мечеть Евлія Касим-паші розташована на півдні Едірне, у районі Кірішхане на північному березі річки Тунджа, серед зеленої зони. Мечеть має квадратний план, збудована з акуратно обробленого тесаного каменю та перекрита одним куполом. Притвор мечеті не зберігся до наших днів. Більшість сходинок, що вели до мечеті з боку річки та забезпечували доступ для тих, хто прибував водним шляхом, збереглися. На трьох фасадах мечеті розташовано по чотири вікна у два ряди. На західній стіні мечеті знаходиться сонячний годинник. Могила засновника мечеті, Евлія Касим-паші, розташована на хазіре (цвинтарі) при мечеті. Під час землетрусу 1908 року була зруйнована верхня частина (кавал) мінарету. Через своє розташування на березі річки Тунджа мечеть протягом історії неодноразово страждала від повеней і у 1950 році була закрита для богослужінь та відвідувань. Після того, як питання затоплення було вирішено завдяки проведенню каналізаційних робіт у регіоні, реставраційні роботи розпочалися у листопаді 2024 року. Примітки
Мечеть Пири Мехмед-паши

Мечеть Пири Мехмед-паши (тур. Piri Mehmet Paşa Cami) — османская мечеть в районе Силиври (Стамбул, Турция), построенная в 1530—1531 великим визирем Пири Мехмед-пашой. История Мечеть располагается в центральной части стамбульского района Силиври. Она была построена по заказу великого визиря Османской империи Пири Мехмед-паши, занимавшего эту должность в 1518—1523 годах, в 937 году по хиджре (1530—1531 года), о чём повествует надпись на стене мечети над главными воротами. Архитектор мечети неизвестен. В период её строительства роль главного архитектора исполнял некий «перс (пленник) Али». Архитектура Мечеть расположена в центре двора, покоясь на террасе. Построенная из тёсаного камня, она имеет квадратную форму в плане и увенчана куполом диаметром 11,90 м, покрытым свинцовым листом. Её опоясывают два ряда окон, окна верхнего ряда имеют заострённую арочную форму, а окна нижнего — прямоугольную. Михраб, лежащий по центру длинной стороны мечети, увенчан полукуполом и связывается с главным молитвенным залом большой стрельчатой аркой. На двух сторонах главного молитвенного зала находятся две куполообразные комнаты, двери из которых выходят наружу и внутрь мечети. В обеих комнатах есть два окна: одно выходит на юг, а второе на север в соответственно на юг и на север. Мечеть имеет притвор с пятью стрельчатыми арками перед главным входом. Пять его куполов опираются на четыре колонны с мукарнами. Средний купол выше остальных. Притвор с обеих сторон окружён стенами с окнами. Внутренние части куполов, арок, стен и особенно пространства вокруг окон украшены нарисованными от руки фигурами. Внутри главного купола начертан аят «аль-Курси». Мечеть обладает одним минаретом с единственным балконом на северо-западной стороне, куда можно попасть изнутри мечети. Основание минарета является оригинальным, в то время как сама башня была реконструирована во время ремонтных работ в комплексе мечети, проведённых по заказу попечителя мечети Садеддин-бея в 1179 году по хиджре (1765—1766 года) согласно надписи, начертанной по обе стороны от главных ворот. В середине двора мечети располагается восьмиугольный шадирван с пирамидальной крышей, покрытой цинковым листом. Он был возведён во время реставрационных работ 1966—1971 годов. Комплекс мечети включает в себя такие объекты, как гостевой дом для проживания путешественников на срок до трёх дней, имарет, кухню, столовую, дровяной сарай, гостиницу, детскую школу, девятикомнатное медресе, детский приют и служебное здание для солдат, возвращавшихся из Белградской крепости. Для обеспечения деятельности этих объектов мечети было предоставлено в распоряжение около десяти торговых лавок в дополнение к пахотным землям, мельнице, колодцу и усадьбе. Примечания