NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Caserne Selimiye

La caserne Selimiye (turc : Selimiye Kışlası), également connue sous le nom de caserne de Scutari, est une caserne de l'armée turque située dans le district d'Üsküdar, dans la partie asiatique d'Istanbul, en Turquie. Historique Elle a été fondée en 1800 par le sultan Selim III pour les troupes du Nizam-ı Djédid (littéralement « nouvel ordre ») dans le cadre des efforts de réformes militaires ottomanes. Cette caserne, érigée en bois par Krikor Balyan a été incendiée en 1808 lors d'une révolte des janissaires qui s'opposaient aux réformes militaires. La reconstruction de la caserne en pierre, commandée par le sultan Mahmud II, a commencé en 1825 et s'est achevée le 6 février 1828. Ce bâtiment, toujours visible est un imposant bâtiment de plan rectangulaire de 200 m sur 267 m et dont la place au centre servait de grand terrain de parade. La structure avait trois étages réparties sur trois ailes et deux étages seulement sur l'aile à l'est, en raison de l'inclinaison du terrain. La caserne se situe à côté de la Grande Mosquée Selimiye. Aujourd'hui[Quand ?], la caserne est utilisée et sert de quartier à des forces terrestres turques. Guerre de Crimée et Florence Nightingale Pendant la guerre de Crimée (1853-1856), la caserne a été attribuée à l'armée britannique, qui se rendait de la Grande-Bretagne à la Crimée. Après le départ des troupes des 33e et 41e régiments, la caserne a été transformée en hôpital militaire provisoire. À cause du manque d'hygiène, environ 6 000 soldats sont morts dans la caserne de Selimiye pendant la guerre de Crimée, principalement à cause du choléra. Les morts étaient enterrés à côté de la caserne, sur un terrain qui deviendra le cimetière de Haydarpaşa. Le 4 novembre 1854, Florence Nightingale arrive à Scutari (Üsküdar) avec près de 40 infirmières bénévoles. Elles ont pris en charge des milliers de soldats blessés et infectés. Florence Nightingale est accueillie en Grande-Bretagne en héroïne à son retour en 1856 et sera considérée comme une pionnière des soins infirmiers modernes[réf. nécessaire]. Galerie d'images Notes et références Annexes Bibliographie (en) « SELİMİYE KIŞLASI - TDV İslâm Ansiklopedisi », sur islamansiklopedisi.org.tr (consulté le 25 février 2020) Articles connexes Florence Nightingale Üsküdar et Kadıköy Portail de l’histoire militaire Portail de l’Empire ottoman
Caserma di Selimiye

La caserma di Selimiye (in turco Selimiye Kışlası), anche nota come caserma di Scutari, è una caserma dell'esercito ottomano ubicata presso Scutari (distretto/comune soggetto al comune metropolitano di Istanbul situato nella parte asiatica della città, all'ingresso meridionale del Bosforo, a nord del comune di Kadıköy) sede della Prima armata del Türk Kara Kuvvetleri. Storia La caserma di Selimiye venne costruita per ordine del sultano Selim III come acquartieramento del nuovo esercito ottomano rifondato su modello napoleonico, il Nizam-ı Jedid. Distrutta dai giannizzeri durante i moti del 1806 che portarono alla deposizione di Selim III, venne ricostruita a partire dal 1825 per ordine del sultano Mahmud II durante la sua forzata modernizzazione delle forze armate turche. Durante la guerra di Crimea servì come base d'appoggio per gli uomini della British Army diretti al fronte. Nella caserma vi operò Florence Nightingale. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Caserma di Selimiye
Казармы Селимие

Казармы Селимие (тур. Selimiye Kışlası) — казармы турецкой армии, расположенные в районе Ускюдар в азиатской части города Стамбула. Представляют собой громадное массивное каменное трех-пятиэтажное (за счет рельефа местности) здание в форме каре с большим изолированным внутренним парадным двором. История Первые здания на этом месте начали строить в 1799 году в период правления султана Селима III во время реформ, известных в турецкой истории как «Низам-и Джедид» (Новый порядок), которые проводились с целью догнать в политическом и военном отношении развитые европейские государства. Казармы были построены по проекту Крикора Баляна (1764—1831) представителя известного архитектурного клана Бальянов. Изначально казармы были простыми деревянными сооружениями, поставленными на фундаменты из тесаного камня, в которых впоследствии размещались первые подразделения новой турецкой регулярной армии. Эти бараки были сожжены в 1806 году в ходе восстания янычаров, выступавших против реформ и низложивших Селима III. Восстание янычар было жестко подавлено войсками, верными новому султану Махмуду II, истребление янычар было объявлено Мехметом II богоугодным делом, все они почти поголовно были отловлены, вырезаны и передушены. По приказу султана Махмуда II перестройка каменных казарм началась в 1825 году и была завершена 6 февраля 1828 года. Во время Крымской войны (1854-56 гг.) казармы были выделены британской армии, которая находилась на пути из Британии в Крым. После ухода британских военных на фронт в казармах был создан временный военный госпиталь. Сюда 4 ноября 1854 года прибыла Флоренс Найтингейл с 37 добровольными медсестрами. Они ухаживали за тысячами раненых и заражённых солдат и возвратились в Британию в 1857 году. Во время войны в казармах Селимие погибло около 6000 солдат, главным образом в результате эпидемии холеры. Мертвых хоронили на участке рядом с казармами, который впоследствии стал кладбищем Хайдарпаша. Настоящее время В настоящее время в здании казарм расположен штаб 1-й полевой армии Сухопутных войск Турции. В самой северной башне казармы расположен музей Флоренс Найтингейл. Первый этаж полностью посвящен истории Крымской войны: уникальные и редкие фотографии военных лет, письма солдат и офицеров, дневники и воспоминания участников сражений, второй и третий этажи посвящены самой Найтингейл. Примечания
Казарми Селіміє

Казарми Селіміє (тур. Selimiye Kışlası), також відомі як казарми Скутарі, — казарми турецької армії, розташовані в Селіміє в районі Ускюдар на азійській стороні Стамбула, Туреччина. Спочатку він був побудований у 1800 році султаном Селімом III для солдатів новоствореного Нізам-и Джедід (буквально «Новий порядок») в рамках османської військової реформи. Сьогодні тут знаходиться штаб Першої армії сухопутних військ Туреччини. Крайня північна вежа казарми використовується як музей[джерело?]. Казарми розташовані в районі Гарем між Ускюдаром і Кадикьоєм, біля Мармурового моря. Поруч з казармами проходить шосе, що з'єднує пасажирський поромний термінал і міжміський автовокзал з трасою Стамбул - Анкара[джерело?]. Будівництво Перші будівлі на цьому місці почали будувати у 1800 році султаном Селімом III для війська Нізам-і Джедіда («новий порядок») у рамках Османської військової реформи. Оригінальні дерев'яні бараки були побудовані за проектом Крікора Баляна, представника відомого архітектурного клану Бальянів, але в 1806 році були спалені повсталими яничарами, які чинили опір реформам султана. В 1825 році Султан Махмуд II доручив перебудувати казарми з каменю, роботи були завершені 6 лютого 1828 року. Під час правління султана Абдул-Меджида I казарми були двічі відремонтовані, спочатку в 1842–43 роках, а потім у 1849–50 роках. Під час цього процесу до кожного з чотирьох кутів було добудовано семиповерхову вежу, що надало казармі її теперішній вигляд. Казарми — величезна прямокутна будівля розміром 200 м × 267 м (656 фт × 876 фт) з великим плацом у центрі. Три крила мають три поверхи, але східне крило має лише два поверхи через похилий рельєф. Казарми розташовані поруч із великою мечеттю Селіміє. Кримська війна Під час Кримської війни (1854–56) казарми були наданні британській армії, яка прямувала з Британії до Криму. Після прибуття на фронт її військ 33-го та 41-го піших полків, казарму було переобладнано під тимчасовий військовий госпіталь. 4 листопада 1854 року в Скутарі прибула Флоренс Найтінгейл з 37 медсестрами-добровольцями. Вона піклувалися про тисячі поранених та інфікованих солдатів, поки вона не повернулася додому в 1857 році як героїня. Після повернення в 1856 році у Великобританії Флоренс Найтінгейл зустріли як героїню і її вважають піонером сучасного медсестринства Під час війни в казармах Селіміє загинуло близько 6000 солдатів, переважно внаслідок епідемії холери. Загиблих ховали на ділянці біля казарм, яка пізніше стала кладовищем Хайдарпаша. Сьогодні в крайній північній вежі казарми розташований невеликий музей. Перший поверх повністю присвячений історії Кримської війни: унікальні та рідкісні фотографії військових років, листи солдатів та офіцерів, щоденники та спогади учасників битв, а в кількох кімнатах містяться реліквії та репродукції, що стосуються Флоренс Найтінгейл та її медсестер. Список літератури
Selçuk Üniversitesi

Die Selçuk Üniversitesi (deutsch Seldschuken-Universität) ist eine staatliche Universität in der türkischen Stadt Konya. Sie trägt den Namen der türkischen Fürstendynastie der Seldschuken. Die Universität wurde 1975 gegründet und nahm den Unterricht 1976 mit zwei Fakultäten und 327 Studenten auf, Gründungsrektor war Ali Rıza Çetin. 2015 hatte die Universität 23 Fakultäten. Seit dem 26. Dezember 2011 ist Hakkı Gökbel als Nachfolger von Süleyman Okudan Rektor der Universität, die heute drei Standorte im Zentrum von Konya und einen weiteren in Karaman hat. Galerie Absolventen Hasan Balaman (1966–2016), türkischer Politiker Duran Çetin (* 1964), türkischer Schriftsteller Aslıhan Gürbüz (* 1983), türkische Schauspielerin Weblinks Offizielle Website der Universität (türkisch/englisch) Einzelnachweise
АЕЦ „Аккую“

Атомната електроцентрала „Аккую“ (на турски: Akkuyu Nükleer Güç Santrali) е атомна електроцентрала в процес на разработване в Аккую, провинция Мерсин, Турция. Това ще бъде първият източник на ядрена енергия в Турция и се очаква да покрие около 10% от търсенето на електроенергия в страната, когато бъде завършена. История През май 2010 г. Русия и Турция подписаха споразумение, че дъщерното дружество на Росатом – Akkuyu NGS Elektrik Uretim Corp - ще построи, притежава и управлява електроцентрала в Аккую, включваща четири 1200 MW ВВЕР блокове. Споразумението беше ратифицирано от турския парламент през юли 2010 г. Инженерно-проучвателните работи на обекта започват през 2011 г. През 2013 г. руската компания за ядрено строителство Атомстройекспорт (ASE) и турската строителна компания Оздоу подписаха договора за подготовка на площадката за предложената атомна електроцентрала Аккую. Договорът включва изкопни работи на обекта. Официалната церемония по откриването се състои през април 2015 г. Основното строителство започва през март 2018 г. и се очаква първият блок да влезе в експлоатация през 2023 г. Очаква се останалите три блока да бъдат завършени до 2025 г. На 9 декември 2015 г. новинарската агенция Ройтерс съобщи, че Росатом е спрял строителните работи в електроцентралата и че Турция оценява други потенциални кандидати за проекта, но Росатом и турското министерство на енергетиката и природните ресурси незабавно опровергаха изявлението. Въпреки нарасналото напрежение между Русия и Турция, поради турското сваляне на руски боен самолет на 24 ноември (2015 г.), руският президент Владимир Путин заяви, че решението да продължи е чисто търговско. Източник посочва на РИА Новости, че компанията, създадена за изграждане на атомната централа, е продължила дейността си в Турция. Данни за реактора Източници
Central nuclear de Akkuyu

La Central nuclear de Akkuyu​ (en turco: Akkuyu Nükleer Enerji Santrali) es una planta nuclear prevista en Akköy, en Buyukeceli, provincia de Mersin, Turquía. Sería la primera planta de energía nuclear del país. En mayo de 2010, Rusia y Turquía firmaron un acuerdo por el cual una filial de Rosatom - Akköy NGS Elektrik Uretim Corp., Construirá, poseerá y operara una planta de energía en Akköyque comprende cuatro unidades VVER 1200 MW. El acuerdo fue ratificado por el estado turco. La construcción de la primera unidad se iniciará en 2016, con las cuatro unidades puestas en servicio en 2022-25. Véase también Energía nuclear Combustible nuclear Reactor nuclear Abandono de la energía nuclear Referencias
Centrale nucleare di Akkuyu

La centrale nucleare di Akkuyu è una futura centrale nucleare turca situata presso la città di Büyükeceli nella provincia di Mersin nella Turchia meridionale. Si prospetta che la centrale abbia 4 reattori VVER1200 per 4800 MW totali. Finanziamento Il finanziamento è fornito da investitori russi, con il 93% dalla filiale Rosatom. Fino al 49% delle quote sarà venduto successivamente ad altri investitori. I potenziali investitori sono le società turche Park Teknik e Elektrik Üretim. Storia Rischio sismico Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale nucleare di Akkuyu Collegamenti esterni (EN) IAEA - Nuclear Power Reactors in the World, 2018 (PDF), su www-pub.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Akkuyu 1, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Akkuyu 2, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Akkuyu 3, su pris.iaea.org.
АЕС Аккую

АЕС «Аккую» (тур. Akkuyu Nükleer Güç Santrali) — атомна електростанція, що будується на південному узбережжі Туреччини у провінції Мерсін. АЕС «Аккую» споруджується за російським проєктом, буде обладнана чотирма енергоблоками з реакторами типу ВВЕР-1200 покоління «3+». Технічні характеристики Термін експлуатації АЕС складатиме 60 років. Електрична потужність кожного блоку складатиме 1200 МВт, загальна — 4800 МВт. Будівництво Загальна вартість будівництва АЕС становить $22 млрд. Угоду про будівництво станції було підписано в травні 2010. У жовтні 2017 Турецьке агентство з атомної енергії видало обмежений дозвіл на будівництво, який дозволив почати будівельно-монтажні роботи на всіх об'єктах атомної електростанції, за винятком будівель і споруд важливих для безпеки «ядерного острова». У квітні 2018 видано ліцензію на будівництво першого енергоблоку і відбулася церемонія закладки «першого бетону». Передбачається, що перший енергоблок буде здано в експлуатацію в 2023. Наступні — послідовно, із інтервалом в один рік. У березні 2018 стало відомо, що приватні турецькі будівельні компанії вийшли з проєкту, оскільки не змогли домовитися з комерційних питань. Представники «Росатому» почали переговори про входження до проєкту державної турецької енергокомпанії EUAS ICC. Інвестори та власники Проєкт «Аккую» є першим в світі, реалізованим за моделлю BOO («Build-own-operate», «Будуй-володій-експлуатуй»). Російські підрядники зобов'язалися зпроєктувати, збудувати, обслуговувати, експлуатувати та вивести станцію з експлуатації. Генеральний замовник, інвестор проєкту та власник станції після запуску — АТ «Аккую Нуклеар» (Akkuyu Nükleer Anonim Şirketi). Генеральний проєктувальник — ВАТ «Атоменергопроєкт». Генеральний підрядник будівництва станції — ЗАТ «Атомбудекспорт» (дочірнє підприємство компанії «Росатом»). Генеральний конструктор реакторної установки — ВАТ ОКБ «Гідропрес». Безпека Проєктні рішення станції АЕС «Аккую» відповідають усім сучасним вимогам світової ядерної спільноти, закріпленим у нормах безпеки МАГАТЕ, Міжнародної консультативної групи з ядерної безпеки і вимогам EUR. Енергоблоки Примітки Посилання Akkuyu Nuclear [Архівовано 19 січня 2021 у Wayback Machine.] (рос.) Туреччина заарештувала гроші російського «Росатому» на будівництво АЕС
Партия на щастието

Партията на щастието (на турски: Saadet Partisi) е крайнодясна ислямистка политическа партия в Турция. Тя е основана на 20 юли 2001 г. По данни към 30 декември 2015 г. в партията членуват 225 364 души. От 30 октомври 2016 г. неин председател е Темел Карамолаоглу. Председатели Резултати от избори Избори за Велико Народно събрание Местни избори Вижте също Списък на политическите партии в Турция Източници Външни препратки В Общомедия има медийни файлове относно Партията на щастието ((tr)) Официален сайт Партия на щастието във Facebook Партия на щастието в Екс (Twitter)
Partit de la Felicitat

El Partit de la Felicitat (turc Saadet Partisi, SP) és un partit polític de Turquia fundat el 20 de juliol de 2001 per antics components del Fazilet Partisi encapçalats pel veterà Necmettin Erbakan. Tot i considerar-se un partit islamista, la seva plataforma política abasta tota l'extensió dels temes polítics a Turquia. El partit no ha tingut gaire èxit electoral, només un 2,5% dels vots a les eleccions legislatives turques de 2002, amb el qual no van superar el llindar del 10% necessari per obtenir representació a la Gran Assemblea Nacional de Turquia. A les eleccions municipals del 29 de març de 2004 va treure el 4,1% dels vots i un nombre d'alcaldies, encara que cap d'importància particular. A les eleccions legislatives turques de 2007 va treure el 2,34% i tampoc obtingué representació parlamentària. El vot del partit ha estat debilitat per l'èxit dels islàmics moderats del Partit de la Justícia i el Desenvolupament, encara que ha condemnat sovint el desig del Govern de Turquia d'entrar a la Unió Europea, les relacions militars amb Israel i els Estats Units. S'ha sostingut que Turquia ha d'adaptar la seva postura de política exterior i adverteix contra les amenaces procedents d'Occident a tots els països musulmans. Així va convocar milers de manifestants en les manifestacions organitzades contra l'atac a Fallujah de 2004, en contra de la representacions del profeta Mahoma a diaris de tot el món, i més recentment contra la invasió de Gaza durant el conflicte de 2008-2009 (Operació Plom Fos). Resultats electorals Eleccions legislatives Enllaços externs Web oficial Arxivat 2007-06-06 a Wayback Machine. (turc) Web oficial Arxivat 2009-08-31 a Wayback Machine.
Parti de la félicité

Le Parti de la félicité (en turc : Saadet Partisi, SP) est un parti politique de tendance islamiste de Turquie. Il a été fondé le 20 juillet 2001 à la suite de la dissolution du Parti de la vertu par la Cour constitutionnelle. Son emblème est constitué d'un croissant de lune et de cinq étoiles. Histoire Lors des élections législatives de novembre 2002, le Parti de la félicité subit une scission historique entre une aile idéologique se présentant comme la gardienne du Temple[Quoi ?] et la tendance représentée par Recep Tayyip Erdoğan et Abdullah Gül se présentant comme conservatrice mais démocrate. Cette scission profite majoritairement au Parti de la justice et du développement (AKP) qui capte la quasi-totalité de l'électorat conservateur turc lors des élections législatives en 2002, au détriment du Parti de la félicité qui n'obtient alors que 2,5 % des suffrages. Sa perte d'influence se confirme aux élections suivantes où l'influence du parti ne cesse de diminuer face à l'AKP (2 % des voix en 2015). Le 2 mai 2018, Le Bon Parti, le Parti républicain du peuple, le Parti de la félicité et le Parti démocrate annoncent la formation d'une coalition électorale, l'Alliance de la nation, pour les législatives. Programme et idéologie La paix, le bonheur de la nation. Un système économique basé sur l'équité et la justice, une économie sociale. Une société traditionnelle, attachée aux valeurs musulmanes, nationales et republicaines. Un système politique basé sur le parlementarisme. L'union des pays musulmans. Alliance forte avec l’Iran, la Chine et la Russie. Proximité avec la communauté kurde. Amélioration des relations avec l'Arménie. Dirigeants du parti Résultats électoraux Élections législatives Notes et références Liens externes (tr) Site officiel Portail de la politique Portail de l'époque contemporaine Portail de la Turquie Portail du conservatisme Portail de l'islam Portail du nationalisme
Partito della Felicità

Il Partito della Felicità (in turco Saadet Partisi) è un partito politico turco, costituente il ramo politico del movimento islamista Millî Görüş. Il partito si costituì nel 2001 in seguito allo scioglimento del Partito della Virtù, accogliendone il ramo tradizionalista; il ramo riformista confluì invece nel Partito della Giustizia e dello Sviluppo. Il partito, malgrado i magri risultati in ambito elettorale, possiede comunque una notevole struttura organizzativa e una forte base di sostenitori, tale che spesso svolge più una funzione sociale che politica. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Partito della Felicità Collegamenti esterni (TR) Sito ufficiale, su saadet.org.tr. Saadet Partisi (canale), su YouTube.
Lycksalighetspartiet

Lycksalighetspartiet (Saadet Partisi, SP) är den politiska grenen av den turkiska Millî Görüş-rörelsen. Partiledare är Recai Kutan men den mest kände frontfiguren är den tidigare turkiske ministerpresidenten Necmettin Erbakan. Partiets tidning heter Milli Gazete. Historia Andra halvan av 1990-talet var en turbulent period i turkisk politik. Politiska partier, byggda på muslimska värderingar, förbjöds gång efter annan. 1996 förbjöds Välfärdspartiet, vars medlemmar snart organiserade sig i Dygdpartiet, som sin tur förbjöds att verka 1999. Detta partis medlemmar delades då i två grupper: Rättvise- och utvecklingspartiet, som ville förena islamska värderingar med ett sekulärt demokratiskt system. Traditionalisterna bildade den 20 juli 2001 ett nytt parti som omedelbart förbjöds. De sistnämnda bildade redan dagen därpå (den 21 juli) Lycksalighetspartiet, som dock aldrig har uppnått något större väljarstöd. I parlamentsvalet den 3 november 2002 fick man bara 2,5 % av rösterna och misslyckades med att ta sig över 10%-spärren till nationalförsamlingen. I kommunalvalen den 29 mars 2004 gick man dock framåt. Lycksalighetspartiet erövrade då omkring 4 % av rösterna och tog plats i tolv fullmäktigeförsamlingar. De nationella valen, den 22 juli 2007 blev ett nytt misslyckande. Man fick då 817 843 röster (2,34 %) - en minskning med 0,15 %.