NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teologická škola Chalki

Teologická škola Chalki (řecky: Ιερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης, turecky: Rum Ortodoks Ruhban Okulu) byla středoškolská instituce Konstantinopolského patriarchátu, na území monastýru Svaté Trojice ostrova Heybeliada. Historie První pokus o otevření teologické školy zahájil konstantinopolský patriarcha Grigorios VI. Škola vznikla roku 1839 ve Feneru. Kvůli finančním potížím však byla škola brzy uzavřena. Dne 1. října 1844 byla na ostrově Chalki založena patriarchou Germanosem IV., za materiální podpory patriarchy Konstantiose I. teologická škola. Na údržbu školy byly přiděleny povinné roční příspěvky od konstantinopolského patriarchy a eparchiálních biskupů, a také bylo převedeno 2 tisíce rublů z Nejsvětějšího synodu Ruské pravoslavné církve. Roku 1971 Republikánská lidová strana odvolala k Ústavnímu soudu, který uzavřel školu kvůli zákazu soukromé vzdělávací náboženské aktivity. Otázka obnovy Konstantinopolský patriarcha opakovaně upozorňoval světové společenství na problematiku obnovení činnosti školy. Zákaz vzdělávacích aktivit je podle něj porušením konference v Lausanne, Ústavy Turecké republiky a Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Roku 2006 Velké národní shromáždění se vyslovilo proti obnovení církevních vzdělávacích institucí v Turecku. V únoru 2010 Parlament Rady Evropy vyzval tureckou vládu, aby umožnila Konstantinopolskému patriarchátu obnovit teologickou školu a zaregistrovala ji jako pobočku teologické fakulty univerzity Galatasaray. V dubnu 2018 se v Ankaře uskutečnilo setkání konstantinopolského patriarchy Bartoloměje I. a prezidenta Erdoğana, který patriarchu ujistil o brzkém otevření školy. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Халкинская богословская школа na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Teologická škola Chalki na Wikimedia Commons (anglicky) Konstantinopolský patriarchát
Institut de théologie orthodoxe de Chálki

L'institut de théologie orthodoxe de Halki (en turc : Heybeli Rum Ortodoks Ruhban Okulu ; en grec moderne : Ιερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης), aussi appelé séminaire de Halki, est un établissement d'enseignement supérieur destiné à la formation théologique du clergé orthodoxe situé sur l'île d'Heybeli dans la mer de Marmara, près de la ville d'Istanbul, en Turquie. Il dépend du Patriarcat œcuménique de Constantinople. Le patriarcat souhaite le rouvrir afin d'assurer sa pérennité (les accords avec le gouvernement turc prévoyant que seuls des citoyens turcs ayant été formés en Turquie peuvent être nommés Patriarches), mais s'est vu rejeter cette demande. Cette réouverture, réclamée par plusieurs personnalités et États à travers le monde, s'inscrit parmi les nombreux points en discussion autour de l'adhésion de la Turquie à l'Union européenne. Historique Créé en 1844, il a été fermé par les autorités turques en 1971. Avant sa fermeture forcée, il accueillait 120 étudiants. En novembre 2007, une chapelle située en face de l'institut a été presque entièrement détruite par des fonctionnaires de l'administration turque des forêts, sans avertissement préalable et alors que la chapelle avait été récemment restaurée. Le parlement européen a condamné cet acte et demandé que les dommages causés soient réparés. Dans un discours devant le Parlement turc en 2009, le président américain Barack Obama a plaidé pour la réouverture du séminaire. De même en 2013, John Kerry, lors d'une conférence de presse à Istanbul clôturant deux jours de discussions sur la crise syrienne et le conflit proche-oriental, a exprimé la même demande auprès d'Ahmet Davutoğlu. Voir aussi articles connexes Philosophie byzantine Liens externes (el) Site officiel Ressource relative aux beaux-arts : Biblissima (en) Présentation sur le site du Patriarcat œcuménique (archive) Notes et références Portail des chrétiens d’Orient Portail de l’éducation Portail de la Turquie Portail du christianisme orthodoxe
Arneai

Arneai (altgriechisch Ἀρνεαί) war eine antike und byzantinische Stadt in der kleinasiatischen Landschaft Lykien, die im Südwesten der heutigen Türkei bei Ernez lag. Die Stadt wird nur in wenigen Schriftquellen erwähnt. Zahlreiche Inschriften erlauben aber Hinweise auf die Geschichte. Arneai war Vorort einer Sympolitie nahe gelegener lykischer Orte. Es stand unter dem Einfluss des benachbarten Myra. Unter Gordian III. prägte Arneai eigene Münzen. In der Spätantike war es Sitz eines Bischofs, der dem Metropoliten von Myra unterstand. Auf das Bistum geht das Titularbistum Arneae der römisch-katholischen Kirche zurück. Die Reste der Stadt stammen vor allem aus frühbyzantinischer Zeit, darunter die gut erhaltene Stadtmauer mit Türmen und zwei Toren sowie zwei Kirchen innerhalb der Stadt. Ein weiterer Kirchenbau befand sich westlich außerhalb der Stadtmauern. Alle drei waren dreischiffige Basiliken mit einer runden Apsis im Osten als Altarraum. Bei der dritten Kirche, von der nur geringe Grundmauerreste erhalten sind, trat eine ungewöhnliche weitere Rundapsis aus der östlichen Südwand, die möglicherweise der Grabraum des Stifters war. Literatur George Ewart Bean: Arneai (Ernes) Lycia, Turkey. In: Richard Stillwell u. a. (Hrsg.): The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press, Princeton NJ 1976, ISBN 0-691-03542-3 (englisch, perseus.tufts.edu). Einzelnachweise
Arneae

Arneae or Arneai (Ancient Greek: Ἀρνεαί) was a small city of ancient Lycia mentioned by Capito in his Isaurica. It is located near Ernes, in the interior of Lycia where archaeological remains have been found. Bishopric Since it was in the Roman province of Lycia, the bishopric of Arneae was a suffragan of the metropolitan see of Myra, the province's capital. No name of any of its bishops is identified in Le Quien's Oriens christianus in quatuor Patriarchatus digestus. However, the see appears in ninth place among the suffragans of Arneae in the Notitiae Episcopatuum of Pseudo-Epiphanius, composed under Byzantine Emperor Heraclius in about 640. No longer a residential bishopric, Arneae is today listed by the Catholic Church as a titular see. Notable residents Lalla of Arneae, first century References This article incorporates text from a publication now in the public domain: Smith, William, ed. (1854–1857). "Arnaea". Dictionary of Greek and Roman Geography. London: John Murray.
Arnee

Arnee (in greco antico Ἀρνεαί?, Arneai, in latino Arneae) era una città del periodo classico e bizantino sita nella regione storica della Licia in Asia Minore: essa si trovava nel sud-ovest dell'attuale Turchia vicino all'odierna cittadina di Ernez. La città è menzionata solo in alcune fonti scritte. Numerose iscrizioni, tuttavia, permettono di capirne la storia. Arnee era il sobborgo di una sympoliteia di insediamenti vicini della Licia. Essa era sotto l'influenza della vicina Myra. Sotto Gordiano III Arnee batteva moneta propria. Nella tarda antichità, la città era sede di un vescovo che era subordinato al Metropolita di Myra. Il vescovato titolare di Arnee della Chiesa cattolica romana risale alla diocesi. I resti della città risalgono principalmente al primo periodo bizantino: tra questi ci sono la cinta muraria ben conservata con torri e due porte, e due chiese all'interno della città. Un'altra chiesa si trovava a ovest, fuori dalle mura della città. Tutte e tre erano basiliche a tre navate con un'abside rotonda rivolta a est la quale ospitava l'altare. Nella terza chiesa, di cui sono sopravvissuti solo pochi resti delle fondazioni, dalla parete sud orientale è emerso un insolito ulteriore abside a pianta rotonda: esso era probabilmente la tomba del fondatore. Note Bibliografia (EN) George Ewart Bean, Arneai (Ernes) Lycia, Turkey, in Richard Stillwell e. a. (Ed.): The Princeton Encyclopedia of Classical Sites, Princeton NJ, Princeton University Press, 1976, ISBN 0-691-03542-3.
Festung von Mut

Die Festung von Mut (türkisch Mut Kalesi) liegt auf einem Hügel im Zentrum der Stadt Mut, des antiken Klaudiopolis (auch Claudiopolis) in der südtürkischen Provinz Mersin. Die ursprünglich byzantinische Festung wurde an der Stelle eines prähistorischen Siedlungsplatzes erbaut. Sie wurde 1225 zusammen mit Ermenek, Gülnar und Silifke von den Karamaniden erobert und später umgebaut. Beschreibung Die Festung besetzt die höchste Stelle der Stadt und liegt etwa 200 Meter südlich der Durchgangsstraße D-715 von Karaman nach Silifke. Sie besteht aus zwei Höfen. Die umlaufenden Mauern, zum Teil aus römischen Spolienquadern errichtet, folgen der Geländebeschaffenheit. Sie sind in unregelmäßigen Abständen unterbrochen von Bastionen, die zum größten Teil rechteckig, aber auch sechseckig oder rund sind. Die Nordwestseite der Umfassung führt an einem Felsabbruch zum Tal des Flusses Mut Çayı entlang. Zwei Tore führen in den größeren, tiefer liegenden Osthof, der vermutlich als Wohnquartier vorgesehen war, eins in den Westhof. In diesem befindet sich am höchsten Punkt ein freistehender, dreigeschossiger Donjon, der von den Karamaniden erbaut wurde. Eines der östlichen Tore trägt eine karamanidische Bauinschrift. Die beiden Tore des Osthofes wurden in osmanischer Zeit als Portale ausgebaut. Die Trennmauer der beiden Höfe ist heute größtenteils zerstört, die Außenmauern und der Turm sind teilrestauriert. Literatur Friedrich Hild, Hansgerd Hellenkemper: Kilikien und Isaurien (= Tabula Imperii Byzantini Band 5). Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1990, ISBN 3-7001-1811-2, S. 307–308. Weblinks Mut Kalesi (türkisch) Einzelnachweise
Mut Castle

Mut Castle is a castle in Mut, Mersin Province, Turkey. Geography The castle is in mid town at about 36°38′40″N 33°26′02″E. Laal Pasha Mosque is to the east and intercity bus terminal is to the north east. Highway 715, which connects Mersin to Karaman and Konya is northeast of the castle at a distance of about 200 metres (660 ft). History The neighbourhood surrounding the castle during the Roman Empire was known as Claudiupolis. According to unconfirmed reports Claudiupolis may be even older than the Roman Empire (up to Hittites). Although the building date of the castle is unknown, it is known that the castle had been used during the Byzantine Empire period. In 1225 the Sultanate of Rum under Kayqubad I captured the castle and rebuilt it. (Mut was frequently used as a co-capital of Karamanids). In 1473, the castle was captured by the Ottoman Empire. During the reign of the Ottoman sultan Ahmet I (1603-1617) the castle was renovated . Technical details The plan of the 3,900 square metres (42,000 sq ft) castle is almost square. There are 9 bastions around the fortifications and a small cylindrical inner castle (Turkish: içkale) within the main castle. Face stone and rubble stone were used in the construction. References
Мугдат Джамия

Мугдат джамия (на турски: Muğdat Camisi) е голяма джамия в град Мерсин, Турция. Наречена е по името на ранния мюсюлманин Мигдат ибн Амр ал-Бахрани. Местоположение Джамията е построена в квартал Йенишехир, Мерсин (36.782586, 34.601367). Намира се на около 300 метра от брега на Средиземно море, в непосредствена близост до крайбрежния парк на Мерсин и Морския музей в града. Общата площ, включваща и двора, е 7900 м², а основата на сградата е с площ 3070 м². Сградата Първата копка за джамията е направена през 1988 г., а е завършена през 1998 г. Издържана е в османски архитектурен стил. Мугдат Джамия има общ капацитет 5500 души. Това я прави най-голямата джамия в Мерсин и третата най-голяма джамия, строена по времето на Република Турция. Тя е сред 3-те джамии в Турция с по 6 минарета (поначало е имала 4 минарета, и още 2 са пристроени впоследствие). Височината на минаретата е 81 метра. На всяко минаре има по 3 балкона (шерефе, на турски: şerefe). Джамията е архитектурен комплекс по модела на традиционните османски джамии. В допълнение към религиозните служби, към джамията функционират конферентна зала, библиотека, къща за гости и здравен пункт. На партера има супермаркет. Галерия Източници
Muğdat Mosque

Muğdat Mosque (Turkish: Muğdat Camisi) is a mosque in Mersin, Turkey. It is named after Miqdad ibn Aswad, one of the early Muslims. Geography The mosque was built in the 1980s in the Yenişehir second-level district of Mersin. Although the official name of the neighbourhood is Gazi, it is usually called Muğdat after the name of the mosque. The mosque is situated at north of Mersin Archaeological Museum and the Mersin Naval Museum. Its distance to Mediterranean seaside is about 300 metres (980 ft). The total area of the mosque including the yard is 7,900 square metres (85,000 sq ft) and the base area of the building is 3,070 square metres (33,000 sq ft). The building The mosque has a capacity to serve 5500 people. With this capacity, it is the largest mosque in Mersin and the third largest mosque built during the Republican era of Turkey. It is also one of the three six-minaret mosques in Turkey. (Originally, the mosque had four minarets, the next two were added recently) The height of the minarets is 81 metres (266 ft). On each minaret there are three minaret balconies (Turkish: şerefe). Muğdat mosque is actually a complex like the traditional Ottoman mosques. In addition to religious services, the mosque has facilities including a conference room, a library, a guest house a condolences room and a health center. The basement of the building is a supermarket. Gallery References External links Photo gallery (Wowturkey)
Muğla Sıtkı Koçman University

Muğla Sıtkı Koçman University was established in 1992 as a state university with four proposed faculties: the Faculty of Arts & Sciences and Humanities, the Faculty of Economics and Administrative Sciences, the Faculty of Technical Education and the Faculty of Fisheries. Mugla School of Management, founded in 1975, originally affiliated with the Ankara Academy of Economics and Administrative Sciences, was the first higher education institution in Muğla. It then became the first faculty of Muğla Sıtkı Koçman University upon its establishment. Muğla Vocational School, founded in 1989 as part of Dokuz Eylül University in İzmir, joined Muğla University. Over the past 20 years, the university has grown to include 18 faculties, 4 graduate schools, 5 schools, 13 vocational schools, and 35 research and application centres. Today, Muğla Sıtkı Koçman University encompasses a two-million square metre campus surrounded by a spectacular mountain view and smaller university sites and schools across the province. Currently, the university services over 41,805 students and employs over 1,300 full-time academic staff. References External links Official website
Isla Yilancik

Isla Yilancik (en turco: Yilancik Adasi​ también llamada Rhodussa o Isla Linosa; literalmente "isla de la pequeña serpiente") es una isla de Turquía en el Mar Egeo. Sus actividades económicas principales son el turismo y la pesca. Se localiza en las coordenadas geográficas 36°46′24″N 28°26′21″E entre la roca llamada Turnalikayasi al oeste y el cabo orta al este. Véase también Geografía de Turquía Geografía de Asia Referencias Enlaces externos Mapa de localización de la isla
Karayer Adaları

Die Inselgruppe Karayer Adaları, auch Tavşan Adaları, (deutsch: Haseninseln) mit den kleinen Inseln Tavşan, Yılan, Orak, Pırasa sowie Sıçan gehört zum türkischen Landkreis Bozcaada. Sie liegen acht bis zehn Kilometer nordöstlich von Bozcaada im östlichen Ägäischen Meer vor der nahen Nordwestküste der Türkei. Geschichte Die unbewohnte Inselgruppe wurde zusammen mit Gökçeada und Bozcaada nach dem Griechisch-Türkischen Krieg 1922/23 im Vertrag von Lausanne der Türkei zugesprochen. Weblinks Einzelnachweise
Rabbit Islands (Çanakkale)

The Rabbit Islands (Turkish: Tavşan adaları or Karayer adaları; Greek: Λαγούσες or Μαυρυές νήσοι) are a group of small uninhabited Turkish islands in the northern Aegean Sea. They are situated approximately 7 kilometres (4 mi) off the mainland coast of the Turkish province of Çanakkale, 10 kilometres (6 mi) north of the island of Tenedos (Bozcaada), and 13 kilometres (8 mi) south-west of the entrance of the straights of the Dardanelles. The largest islet of the group, called Tavşan adası or Rabbit Island proper, is some 2 kilometres (1 mi) long and 600 metres (1,969 ft) wide. To its south are three small rocky islets called Pırasa, Orak and Yılan. The Rabbit Islands gained some political and strategic significance in the early 20th century, because their territorial waters are important for the control of the entrance to the Dardanelles. They were assigned to Turkey in the Treaty of Lausanne, where they are mentioned in Article 12 along with the nearby larger islands of Tenedos and Imbros (Gökçeada), as the only Aegean islands to be retained by Turkey that are more than three nautical miles away from its mainland coast. Today, the islets are a popular spot for diving enthusiasts. References
Islas Tavşan

Islas Tavşan o Islas Conejo (en turco: Tavşan adaları;​ también llamadas Islas Karayer o Karayer adaları) son un grupo de pequeñas islas deshabitadas de Turquía en el norte del mar Egeo. Están situadas a aproximadamente cuatro millas náuticas (7 km) de la costa continental de la provincia turca de Çanakkale, a seis millas (10 km) al norte de la isla de Ténedos (Bozcaada), y a ocho kilómetros al suroeste de la entrada al Estrecho de los Dardanelos. La mayor isla del grupo, llamado Tavsan Adasi o Isla Conejo propiamente dicha, tiene unos 2 km de largo y 600 m de ancho. Hacia el sur se encuentran tres pequeños islotes rocosos llamados Pırasa, Orak y Yilan.​ Las Islas Conejo adquirieron cierta importancia política y estratégica en el siglo XX, debido a que sus aguas territoriales son importantes para el control de la entrada a los Dardanelos. Hoy en día las islas son un lugar popular para los amantes del buceo.​ Historia Formaron parte del Imperio otomano, ocupadas por Grecia junto con Imbros y Tenedos en 1912. Se les reconoció como parte de Turquía en el Tratado de Lausana de 1923, donde se mencionan en el artículo 12º, junto con las cercanas islas más grandes de Tenedos e Imbros (Gökçeada), como las únicas islas del mar Egeo que se mantendrían en poder de Turquía.​ Véase también Geografía de Turquía Geografía de Asia Referencias
Otočje Tavşan

Otočje Tavşan (tur. Tavşan adaları ili Karayer adaları, grčki: Λαγούσες or Μαυριές νήσοι) su skupina malih nenaseljenih turskih otoka u sjevernom Egejskom moru. Udaljeni su otprilike 7 km od obale kopna turske pokrajine Çanakkale, 10 km sjeverno od otoka Tenedos (Bozcaada), i 13 km jugozapadno od ulaza u Dardanele. Najveći otočić u skupini, nazvan Tavşan adası ili pravi Zečji otok, dug je oko 2 km, a širok 600 metara. Na njegovom jugu su tri mala stjenovita otočića Pırasa, Orak i Yılan. Zečji otoci dobili su određeni politički i strateški značaj početkom 20. stoljeća, jer su njihove teritorijalne vode važne za kontrolu ulaza u Dardanele. U Ugovoru iz Lausanne spominju se u članku 12. zajedno s obližnjim većim otocima Tenedos i Imbros (Gökçeada) kao jedini egejski otoci koji nisu pod grčkom kontrolom, uz one otoke koji se nalaze manje od 3 milje (4.83 km) od turskog kopna. Danas su otočići popularno mjesto za ljubitelje ronjenja. Izvori Vanjske poveznice
Tavşaneilanden (Çanakkale)

De Konijneneilanden of de Tavşaneilanden (Turks: Tavşan adaları of Karayer adaları, Grieks: Λαγούσες) zijn een groep kleine onbewoonde Turkse eilanden in de noordelijke Egeïsche Zee. De eilanden liggen op circa 7 kilometer van het vasteland van de Turkse provincie Çanakkale, 10 kilometer ten noorden van het eiland Bozcaada en 13 kilometer ten zuidwesten van de ingang van de Dardanellen. Het grootste van de Tavşaneilanden, te weten Tavşan adası of Konijneneiland, is circa 2 kilometer lang en 600 meter breed. Zuidelijk van dit hoofdeiland liggen drie kleinere rotseilanden genaamd Pırasa, Orak en Yılan. De Konijneneilanden hebben in de vroege 20e eeuw enige politieke en strategische betekenis gekregen, omdat de omliggende territoriale wateren van belang zijn voor het controleren van de toegang tot de Dardanellen. De eilandengroep werd toegekend aan Turkije in het Vredesverdrag van Lausanne, waarin ze genoemd worden in Artikel 12 samen met de nabijgelegen grotere eilanden Tenedos en Imbros/Gökçeada. Tenedos, Imbros en de Konijneneilanden vormden de enige aan Turkije toegewezen Egeïsche eilanden die op meer dan 4,8 kilometer (3 mijl) van het Turkse vasteland liggen. Heden ten dage zijn de Konijneneilanden een geliefde plek voor duiktoeristen.
Караер

Караер (тур. Karayer Adaları), также Тавшан (Tavşan Adaları — «Заячьи острова», Эшек, Eşek Adaları, Merkep Adaları) — группа из пяти необитаемых мелких островов в Турции, в северной части Эгейского моря, в 8 милях (13 км) к юго-востоку от входа в пролив Дарданеллы, в 6 милях (10 км) к северу от острова Бозджаада (Тенедос) и в 18 милях (29 км) к юго-востоку от острова Гёкчеада (Имроз). Крупнейший остров — Тавшан (Заячий), южнее находятся мелкие острова Преса (Пыраса), Сычанджик, Орак (Драпано) и Йилан (Фидо), к юго-западу от них — скала Олдридж (Aldridge Kayası). В начале XX века Заячьи острова имели важное политическое и стратегическое значение, поскольку их территориальные воды контролируют вход в пролив Дарданеллы. В статье 12 Лозаннского мирного договора 1923 года острова упоминаются (как англ. Rabbit Islands) вместе с островами Тенедос и Имроз как единственные Эгейские острова, не находящиеся под контролем Греции, в дополнение к тем островам, которые расположены менее чем в 4,8 км от Малой Азии. Острова являются популярным местом для любителей дайвинга. Примечания
Isla Incir

Isla Incir (en turco: İncir Adasi​; literalmente, "la isla figura") es una isla turca​ y una parte del grupo de las islas Foça. Es un destino popular para la recreación por parte de los lugareños y de turistas. Las islas y las bahías de los alrededores gozan de la presencia de las únicas colonias de focas existentes en Turquía. Véase también Geografía de Turquía Geografía de Asia Referencias Enlaces externos Mapa de la Isla
Národní park Yedigöller

Yedigöller je národní park nedaleko města Bolu v severozápadním Turecku. Park byl vyhlášen 29. dubna 1965 a má rozlohu 2019 hektarů. Nadmořská výška se pohybuje okolo 900 metrů. Název „Yedigöller“ znamená „sedm jezer“. Zachovaly se zde původní lesy, v nich rostou buky, duby, lísky, habry, olše, borovice a smrky. K zástupcům místní fauny patří medvěd hnědý, jelen evropský, prase divoké, kočka bažinná a vydra říční. Místní potoky a jezera jsou bohaté na ryby, v roce 1969 zde byl jako na prvním místě v Turecku zahájen umělý chov pstruhů. Na území parku se nacházejí kempy a restaurace pro návštěvníky, na kopci Kapankaya byla vybudována rozhledna. V zimě je oblast navštěvována lyžaři, vyhlášené jsou také místní léčivé termální prameny. Seznam jezer Büyükgöl Nazlıgöl Deringöl Seringöl Kurugöl İncegöl Sazlıgöl Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Národní park Yedigöller na Wikimedia Commons