NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мечеть Чакир-Ага

Мечеть Чакир-Ага (тур. Çakır Ağa Camii) — мечеть у центрі міста Едірне, збудована у 1453 році Ускюплю Чакир-агою, чакирджибаши (головним сокольничим) Султана Мехмеда II Фатіха. Мечеть Чакир-Ага є типовим зразком ранньоосманської архітектури з її квадратним основним приміщенням та мінаретом у північно-східному куті. У стінах мечеті використано грубо обтесаний та бутовий камінь, а в мінареті — цегла та акуратно оброблений тесаний камінь. На фасадах мечеті у два яруси розташовані вікна. Дерев'яний мінбар мечеті, пофарбований у коричневий колір, має багатше оздоблення порівняно з міхрабом. Мечеть розташована у дворі, оточеному з трьох сторін (схід, захід, північ) муром, і має два входи. Мечеть Чакир-Ага зазнала капітального ремонту в 1859 році. Спочатку мечеть була покрита куполом, але після руйнування в 1905 році її було відновлено з дахом. У 1973 році мечеть також ремонтували, а остання реставрація розпочалася в листопаді 2013 року. Вартість реставрації мечеті склала 463 833 турецьких лір, 75% з яких покрило Агентство розвитку Тракії. Після приблизно 15-місячних реставраційних робіт мечеть була знову відкрита для богослужінь 23 лютого 2015 року. Галерея Примітки
Bedevizade Ahmed Bey Mosque

Bedevizade Ahmed Bey Mosque is a Turkish mosque built by Bedevizade Ahmed Bey in the centre of Edirne province. It is known among the people as Alaca Mosque. There is no information about the date of construction of the mosque. The mosque was demolished down to its foundations in 1954 and rebuilt, partially faithful to the original. Thought to have been built in the early Ottoman period, the mosque has a square plan. Covered with a wooden roof, the minaret in the north-west corner of the mosque is made of brick and has a single balcony. [4] Built of roughly hewn cut stone, the mosque has two-storey windows on its facades. There is a cemetery in the mosque's garden. Owned by the General Directorate of Foundations, the mosque was registered as a Group 1 Monument requiring protection by the Edirne Cultural and Natural Heritage Preservation Board's decision no. 7697 dated 04.07.2003. References See also List of historical mosques in Edirne External links Geographic data related to Bedevizade Ahmed Bey Mosque at OpenStreetMap
Мечеть Бедевізаде Ахмед Бея

Мече́ть Бедевізаде́ Ахме́д Бе́я (тур. Bedevizade Ahmed Bey Mescidi) — мечеть у центрі міста Едірне, збудована Бедевізаде Ахмед Беєм. У народі відома під назвою Мечеть Аладжа (тур. Alaca Camii). Точна дата будівництва мечеті невідома. У 1954 році мечеть була зруйнована до фундаменту та відбудована, частково зберігши первісний вигляд. Вважається, що мечеть, яка має квадратний план, була побудована в ранньоосманський період. Мечеть покрита дерев'яним дахом, а її мінарет, розташований у північно-західному куті, збудований із цегли та має один шерефе (балкон). Мечеть збудована з грубо обробленого тесаного каменю, на її фасадах у два яруси розташовані вікна. У дворі мечеті знаходиться хазіре (цвинтар). Мечеть перебуває у власності Головного управління фондів (тур. Vakıflar Genel Müdürlüğü) і була зареєстрована як пам'ятка архітектури I групи, що підлягає охороні, рішенням Ради з охорони культурної та природної спадщини Едірне від 04.07.2003 за номером 7697. Примітки
Köşkmedrese

Köşkmedrese is a khanqah located on Mount Köşk to the southeast of the city of Kayseri in central Turkey. According to the inscriptions on the building that ceased to exist, it was built by Eretna in memory of his consort Suli Pasha in 1339. Although originally a khanqah, it was later known and used as a madrasa. Köşkmedrese is the burial site for Eretna, his consort Suli Pasha, his son and successor Ghiyāth al-Dīn Muḥammad I, and grandson and the later successor ʿAlāʾ al-Dīn 'Ali. The name Kālūyān, possibly an Armenian architect, appears on the building. References Bibliography Durukan, Aynur (2002). "Köşkmedrese". TDV İslâm Ansiklopedisi. TDV İslâm Araştırmaları Merkezi. Retrieved 10 November 2023. Jackson, Cailah (4 September 2020). Islamic Manuscripts of Late Medieval Rum, 1270s-1370s Production, Patronage and the Arts of the Book. Edinburgh University Press.
Мечеть Сулейманіє (Едірне)

Мече́ть Сулейманіє́ або Мече́ть Сулейма́н-паші́ (тур. Süleymaniye Camii, Süleyman Paşa Camii) — мечеть у центральній частині міста Едірне, збудована у 1548 році Сулейман-пашею, одним із візирів часів правління султана Сулеймана Пишного. Мечеть зазнала пошкоджень під час землетрусу 1751 року і була відбудована вакфом мечеті через три роки. Мінарет мечеті, верхня частина якого вище шерефе́ була викривлена, був знесений та відбудований у 1862 році. У 1877 році під час російської окупації та через розливи річок мечеть зазнала руйнувань. Завдяки допомозі Абдул-Гаміда II та комісії, зібраної під керівництвом вілаєтського дефтердара Мехмет-ефенді, на ремонт було виділено сто тисяч курушів, і у 1899 році мечеть знову відкрили для богослужінь. Згодом, через нові пошкодження від повеней, її знову довелося закрити. Реставраційні роботи розпочалися у 2011 році. Під час робіт на глибині пів метра під землею було знайдено нерозірвану мінометну міну та артилерійський снаряд, які, ймовірно, належали до часів Балканських воєн. Мечеть Сулейман-паші була знову відкрита для богослужінь у 2019 році після 8-річних реставраційних робіт. Мечеть, збудована на рівній місцевості, має квадратний план. У північному куті мечеті розташований єдиний мінарет. Портик для запізнілих спирається на чотири колони та увінчаний трьома куполами. На шістнадцятигранному барабані мечеті розташовано вісім вікон з круглими арками. Міхраб, верхня частина якого має форму мушлі устриці, праворуч має простий мармуровий мінбар. Примітки
Sheikh Shuja Mosque

Sheikh Shuca Mosque, a mosque built in the provincial centre of Edirne during the Ottoman Empire. Sheikh Shuca Mosque was built by Murad II as a mosque and zawiya, and was converted into a mosque by Sultan Suleiman the Magnificent in 1535. The mosque was destroyed in an earthquake in 1751 and rebuilt. Today, only the minaret remains of the destroyed mosque. The base and boot section of the minaret are made of cut stone, while the body is constructed of three rows of brick and one row of cut stone. In December 2024, work began to rebuild the mosque and the adjacent tekke building. References External links Geographic data related to Sheikh Shuja Mosque at OpenStreetMap
Мечеть Шейх Шюджи

Мече́ть Шейх Шюджи́ (тур. Şeyh Şüca Camii; також відома як Мече́ть Шейх Шюджаедді́на (тур. Şeyh Şücaeddin Camii)) — мечеть у центральній частині міста Едірне, збудована за часів Османської держави. Спочатку комплекс Шейх Шюджи був збудований Мурадом II як месджид та завія. У 1535 році, за часів правління Сулеймана I Пишного, його було перетворено на мечеть. Вона була зруйнована під час землетрусу 1751 року та згодом відбудована. Від зруйнованої мечеті до наших днів зберігся лише мінарет (за деякими даними, лише його частина). Основа (база) та перехідна частина («черевик») мінарету збудовані з тесаного каменю, а стовбур (тіло) — з трьох рядів цегли та одного ряду тесаного каменю. У грудні 2024 року розпочалися роботи з відбудови мечеті та прилеглої будівлі текке. Примітки
Мечеть Їлдирим Баязида

Мече́ть Їлдири́м Баязи́да (тур. Yıldırım Bayezid Camii) — мечеть у центральній частині міста Едірне, збудована султаном Баязи́дом I Їлдири́мом наприкінці XIV століття. Мечеть Їлдирим Баязида є найстарішою мечеттю в Едірне. Мечеть розташована у внутрішньому дворі, до якого ведуть троє воріт. Для її будівництва використовувалися тесаний камінь та цегла. Мечеть має входи зі східного та західного боків та один мінарет. З обох боків мечеті розташовані кімнати, вкриті куполами. Головний простір мечеті вкритий куполом діаметром 8 метрів. Верхні вікна мечеті прикрашені вітражами. Під час російської окупації 1877 року кахлі мечеті були викрадені, а сама мечеть використовувалася як склад продовольства. Примітки
Emir Bayındır Tomb

The Emir Bayındır Tomb (Turkish: Emir Bayındır Kümbeti), also known as the Parmaklıklı Tomb, is the tomb of Emir Bayındır bin Rüstem, a bey of the Aq Qoyunlu dynasty, located in Ahlat. According to its inscription, the mausoleum was commissioned by his wife, Şah Selime Hatun, following Bayındır's death in October or November of 1481. The tomb also houses the remains of their son, Muhammad, who died in December 1488 or January 1489. At the time of its construction, the structure was part of a larger complex that included a mosque and a zawiya. Although the architect of the mausoleum is unknown, some scholars suggest that Baba Can—known to have designed the mosque within the complex—may have also been responsible for the mausoleum's design. History According to its epitaph, the mausoleum was commissioned by Şah Selime Hatun, the wife of Emir Bayındır bin Rüstem of the Aq Qoyunlu dynasty, to serve as his burial place after his death in October or November 1481. The tomb also contains the remains of his son, Muhammed, who died in December 1488 or January 1489. Although it is rumored that Bayındır's father, Rüstem, was also buried in the mausoleum, there is no definitive information regarding the identity of the third person buried there. At the time of its construction, the structure was part of a larger complex that included a mosque and a zawiya. Notes References Sources Beygu, Abdürrahim Şerif (1932). Ahlat Kitabeleri. Istanbul: Hamit Matbaası. pp. 77–78. Bülbül, Süleyman (1995). Van Gölü Havzası Türbe ve Kümbetlerinde Mimari Süsleme (Master's thesis). Van: Yüzüncü Yıl University, Institute of Social Sciences, Department of Archaeology and Art History. Sözen, Metin (1981). Anadolu'da Akkoyunlu Mimarisi. Istanbul: Touring and Automobile Club of Turkey. Tuncer, Osman Cezmi (1986). Anadolu Kümbetleri. Vol. 2. Ankara: Adalet Matbaası. Türkiye'de Vakıf Abideler ve Eski Eserler. Vol. 2. Ankara: Directorate General of Foundations. 1977. Further reading Arık, M. Oluş (1967). "Erken devir Anadolu Türk mimarisinde türbe biçimleri". Anadolu (in Turkish) (11): 57–100. doi:10.1501/andl_0000000097. Aslanapa, Oktay (1996). Türk Cumhuriyetleri Mimarlık Abideleri (in Turkish). Ankara: TÜRKSOY. ISBN 9751716853.
Мечеть Зехр-і Мара

Мече́ть Зехр-і Мара́ (тур. Zehr-i Mar Camii) — мечеть у центрі міста Едірне, Туреччина, збудована Зехр-і Мар Мехмет-беєм, сином Ахмета, у 1548 році. Від мечеті, що розташовувалася посеред хазіре (цвинтаря при мечеті), оточеного з трьох боків кам'яними стінами, залишилися лише стіни заввишки близько одного метра. При будівництві стін використовувалися грубо обтесаний бутовий камінь та цегла. На бічних фасадах та у напрямку міхраба розташовано по два нижні вікна. Права частина входу до мечеті була облаштована у вигляді підвищення (секі) як притвор. Примітки
Bornova Atatürk Spor Kompleksi

Bornova Atatürk Spor Kompleksi – hala widowiskowo-sportowa w Izmirze, w Turcji. Została otwarta 10 maja 2016 roku. Może pomieścić 2500 widzów. Swoje spotkania rozgrywają w niej koszykarze drużyny Bornova Belediyespor. Nowa hala została wybudowana przy współudziale władz samorządowych dystryktu Bornova i metropolii Izmiru. Pierwszy mecz rozegrano w niej 17 kwietnia 2016 roku, kiedy w spotkaniu tureckiej Superligi piłki ręcznej zmierzyły się ze sobą drużyny Göztepe SK i Beşiktaş JK. Oficjalne otwarcie obiektu miało miejsce nieco później, 10 maja 2016 roku. W budynku mieszczą się dwie hale sportowe, główna z trybunami na 2500 widzów, oraz treningowa. Obiekt nazwano imieniem Mustafa Kemala Atatürka. Arena na co dzień służy klubowi sportowemu Bornova Belediyespor. Przypisy
Pinara

Pinara (grec antic: Πίναπα) va ser una ciutat de Lícia al peu de les muntanyes Cragus i no lluny de la riba oest del Xantos, on es venerava l'heroi lici Pàndar, un personatge de la Ilíada d'Homer que va participar en la guerra de Troia i un famós arquer, cap d'un contingent que els licis de la Tròade van enviar per socórrer a Príam. El mateix Apol·lo li va ensenyar a tirar amb l'arc. Estrabó diu que Pinara era una de les ciutats més grans del país, i tot i que no és esmentada per altres autors les seves ruïnes demostren que va tenir força importància. Menècrates, historiador de Lícia, esmentat per Esteve de Bizanci, diu que era una colònia de Xantos i es va dir inicialment Artimnesos, més tard canviat a Pinara que en el llenguatge lidi local volia dir «turó rodó». Les seves ruïnes van ser descobertes per Sir Charles Fellows prop del llogaret de Minare (Fethiye, Muğla). El teatre es conserva en prefecte estat; també estan força ben conservades les muralles i alguns edificis; es troben nombroses tombes algunes amb boniques escultures. Referències
Pinara

Pinara (hethitisch: Pinali, lykisch Pinale, übersetzt „abgerundet“; altgriechisch Πίναρα) ist eine antike Stadt in Lykien, im Südwesten der Türkei am Tal des Xanthos. Der Ort liegt etwa 20 Kilometer südöstlich der Stadt Fethiye im gleichnamigen Bezirk der Provinz Muğla. Sie war zu hethitischer Zeit ein Zentrum der Lukka-Länder. In den Yalburt-Inschriften wird Pinali zu den Städten gezählt, die der hethitische Großkönig Tudḫalija IV. (regierte ca. 1237-1215/07 v. Chr.) bei seinem Feldzug gegen die Lukka-Länder eingenommen hatte. Pinaras größte Blüte setzte ab dem 6. Jahrhundert v. Chr. ein, sodass es eine tragenden Rolle im Lykischen Bund übernehmen konnte. In byzantinischer Zeit fiel es anscheinend im 9. Jahrhundert einem Erdbeben zum Opfer. Die Wiederentdeckung gelang dem britischen Archäologen Charles Fellows im Jahr 1840. Das Gelände der Siedlung ist reich bedeckt mit teils recht gut erhaltenen Gebäuden, die auf einer Bergkuppe eine Nekropole bilden. Allerdings dienten manche Objekte in der Vergangenheit als Steinbruch für die nahe gelegene Ortschaft Minare Köyü. Literatur Wolfgang Wurster; Michael Wörrle: Die Stadt Pinara. In: Archäologischer Anzeiger 1978, S. 74–101. George Ewart Bean: Pinara (Minare Köyü) Lycia, Turkey. In: Richard Stillwell u. a. (Hrsg.): The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press, Princeton NJ 1976, ISBN 0-691-03542-3 (englisch, perseus.tufts.edu). Einzelnachweise Weblinks http://www.lykien.com/pinara.htm http://www.lycianturkey.com/lycian_sites/pinara.htm Beschreibung, Bilder und Pläne von Pinara in Lykien Pinara in 110 Bilder
Pinara

Pinara, på turkiska även Pınara, är en antik stad i Lykien på Turkiets södra medelhavskust. Staden ligger omkring 17 km nord-nordväst om Xanthos och var en av de sex främsta städerna i det lykiska förbundet. Bland de ruiner som finns kvar på platsen märks en amfiteater och en mängd lykiska gravmonument. Källor "Pinara" i Richard Stillwell et al (red.) (1976). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Pinara.
Castello di Ravendel

Il castello di Ravendel o Ravanda (dal nome arabo Ruwandan) durante il Medioevo era sito a guardia della strada tra Antiochia di Siria ed Edessa. Eretto nell'XI secolo, di esso restano solo alcune rovine presso la città turca di Polateli. Storia Il castello sorgeva su una collina sovrastante il fiume Afrin, punto altamente difendibile che già gli Ittiti avevano sfruttato a scopi militari. Non è invece certo quando sia stato costruito il castello di Ravendel, poiché almeno durante l'età antica non è ricordato tra le fortificazioni di confine tra impero bizantino e impero sasanide. Il castello dovette essere eretto all'incirca nell'XI secolo, poiché la sua prima menzione certa è del 1097, quando risulta in possesso dei turchi selgiuchidi, che lo usavano come base per lanciare razzie in Siria e Anatolia. In quell'anno tuttavia fu attaccato dall'armata crociata di Baldovino di Boulogne, che lo conquistò facilmente, facendone la propria base per stabilire la contea di Edessa, Stato del quale Ravendel fece parte per il mezzo secolo successivo. Dopo la caduta di Edessa nel 1144, Ravendel divenne una delle poche roccaforti ancora in mano crociata, ma nel 1150 fu venduta ai bizantini e persa poco dopo in favore dei turchi selgiuchidi, che tornarono a controllarla. Poco dopo si sottomise al condottiero Norandino, mentre nel 1176 passo sotto il controllo di Saladino, venendo tenuta dagli ayyubidi fino alla metà del XIII secolo. Fu poi conquistata dai Mongoli e infine dai Mamelucchi, gli ultimi a sfruttare difensivamente il castello. Alla fine del XVI secolo Ravendel fu conquistata dagli Ottomani, che tuttavia non vi vedevano ulteriori necessità strategiche avendo unificato buona parte del Medio Oriente. Ravendel quindi fu lasciata andare in rovina, e ciò che ne resta si trova ad alcuni chilometri dalla città di Polateli. Le rovine di Ravendel sono accessibili, anche se la zona è pericolosa per via del terreno instabile, sotto al quale giacciono le cisterne e i sotterranei della fortezza, che tuttavia sono ad alto rischio di crollare. Note Collegamenti esterni (EN) Visita interattiva del castello di Ravendel, su 360tr.com.
Balikesir Han

Balıkesir Han (en castellano: Balikesir Han o Han de Balıkesir) es un edificio histórico que data del siglo XI, ubicado en el barrio Alemdar del distrito Fatih de Estambul, Turquía. Se alza sobre una cisterna romana y cuenta con características arquitectónicas de los períodos bizantino, otomano y de la República turca, pues ha sido modificado y ampliado a lo largo del tiempo.​ Historia La zona donde está la estructura funcionó como un foro en tiempos del Imperio Romano y el período bizantino. Se cree que luego se construyó una cisterna para abastecer de agua a los comerciantes del área, ubicada más allá del Gran Bazar.​ Se cree que la cisterna situada en el nivel inferior de la estructura tiene aproximadamente 1.800 años y data del período del Imperio Romano.​ Las columnas de las cisternas quedaron enterradas bajo tierra a causa de los terremotos ocurridos en distintas épocas y los cambios en el nivel del terreno de la ciudad. El suelo construido en tiempos del Imperio Otomano quedó enterrado con el paso de los años. Rasgos característicos La parte inferior de la estructura, con columnas de granito y arcos de época bizantina, pertenecía a una antigua cisterna.​ La parte central del edificio, que se cree que fue reparada durante el período otomano, está construida con mortero de Khorasan y está conectada a otro edificio. Con las ampliaciones realizadas a principios del siglo XX se añadieron las dos plantas superiores y se convirtió en un edificio de viviendas que conserva huellas de tres épocas.​ Actualidad Los alrededores del edificio, que actualmente es de propiedad privada, se utilizan como aparcamiento.​ En un estudio realizado, el restaurador y arquitecto Olcay Aydemir determinó que si el edificio no se protegía, podría colapsar en caso de un terremoto, cualquier movimiento de tierra o cualquier otro tipo de problema.​ El edificio es de 152 m² y 4 plantas y fue puesto a la venta en 2019 por 1.750.000 dólares.​ El propietario del edificio declaró que heredó el edificio por parte de su familia y quería venderlo después del fallecimiento de su hermano.​ Referencias
Sokollu Mehmed Pasha Mosque, Lüleburgaz

The Sokollu Mehmed Pasha Mosque (Turkish: Sokollu Mehmet Paşa Camii) is a 16th-century Ottoman mosque located in the town of Lüleburgaz in the Kırklareli Province of northwestern Turkey. The mosque was commissioned by the grand vizier Sokollu Mehmed Pasha (in office 1565–1579) and designed by the imperial architect Mimar Sinan. It was built between 1565 and 1569-70 and forms part of a large complex that includes a medrese (theological school), a hospice and a caravansarai. See also List of Friday mosques designed by Mimar Sinan References Sources Necipoğlu, Gülru (2005). The Age of Sinan: Architectural Culture in the Ottoman Empire. London: Reaktion Books. ISBN 978-1-86189-253-9. External links Sokollu Mehmet Paşa Külliyesi , Archnet
Moschea di Sokollu Mehmed Pascià (Lüleburgaz)

La moschea di Sokollu Mehmed Pascià (in turco Sokollu Mehmet Paşa Camii) è una moschea ottomana del XVI secolo della città turca di Lüleburgaz, nella provincia di Kırklareli. Storia e descrizione Venne costruita per ordine del Gran Visir Sokollu Mehmed Pascià nel 1569. La moschea fa parte di un più ampio complesso di edifici noto come külliye. La moschea ha cinque cupole ed un minareto. Note Voci correlate Mimar Sinan Lüleburgaz Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Moschea di Sokollu Mehmed Pascià
Emir Bayındır Mosque

Emir Bayındır Mosque (Turkish: Emir Bayındır Mescidi) is a 15th‑century mosque in Ahlat, Bitlis Province, Turkey. It was commissioned by the Akkoyunlu lord Emir Bayındır ibn Rüstem and completed in 1477 or 1478. The building’s architect was Baba Can Bey. References
Ayanlar Höyük

Ayanlar Höyük is an archaeological site in the Southeastern Anatolia of Turkey. It is the remains of a settlement occupied during the early to mid Pre-Pottery Neolithic B period. Located 30km west of Urfa, it was discovered in 2013. It is a large mound like Göbekli Tepe and Karahan Tepe. The site visibly belongs to the Taş Tepeler culture, but remains to be excavated. Sources Celik, Bahattin (27 December 2017). "A new Pre-Pottery Neolithic site in Southeastern Turkey: Ayanlar Höyük (Gre Hut)". Documenta Praehistorica. 44: 360–367. doi:10.4312/dp.44.22. ISSN 1854-2492. References
Ayanlar Höyük

Ayanlar Höyük è un importante sito archeologico neolitico situato a circa 30 km a ovest di Şanlıurfa, nel sud-est della Turchia. Scoperto nel 2013 durante ricognizioni di superficie, il sito è parte integrante del progetto Taş Tepeler (Colline di Pietra in turco), che comprende una serie di insediamenti risalenti al periodo neolitico pre-ceramico. La scoperta di Ayanlar Höyük ha ampliato la comprensione della distribuzione e della complessità degli insediamenti neolitici nella regione di Şanlıurfa. La sua inclusione nel progetto Taş Tepeler sottolinea l'importanza del sito nello studio della transizione delle società umane da gruppi di cacciatori-raccoglitori a comunità agricole stanziali. Ritrovamenti Ayanlar Höyük si estende su una superficie di circa 14 ettari, rendendolo uno dei più grandi tumuli neolitici della regione, comparabile per dimensioni a siti come Göbekli Tepe e Karahan Tepe. Le indagini archeologiche hanno datato il sito al periodo neolitico pre-ceramico (PPNB), collocandolo tra il Neolitico pre-ceramico antico e medio. Durante le ricognizioni di superficie, sono stati rinvenuti manufatti che presentano caratteristiche simili a quelli di altri importanti siti neolitici della regione, come Körtik Tepe, Göbekli Tepe, Nevalı Çori e Karahan Tepe. Tra questi, tre reperti datati al periodo neolitico pre-ceramico, ora conservati nel Museo archeologico e dei mosaici di Şanlıurfa, sono stati attribuiti ad Ayanlar Höyük. Note Voci correlate Taş Tepeler Göbekli Tepe Karahan Tepe Yenimahalle Sefer Tepe Sayburç Hallan Çemi Harbetsuvan Tepesi Protostoria del Vicino Oriente Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ayanlar Höyük Collegamenti esterni (EN) TAŞ TEPELER TRAVEL, su tastepelerreisen.com.