NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мост Мучеников 15 Июля

Мост Мучеников 15 Июля (тур. 15 Temmuz Şehitler Köprüsü), ранее Босфо́рский мост (тур. Boğaziçi Köprüsü) — первый мост через Босфорский пролив. Висячий мост соединяет европейскую и азиатскую части Стамбула около мечети Ортакёй. Из всех трёх мостов через Босфор он расположен ближе всего к центру города. Длина моста — 1560 метров, 3 пролёта — 2 береговых и 1 центральный судоходный. Длина основного пролёта — 1074 метров, ширина моста — 33 метра, высота опор — 165 метров над водой. Высота габарита для прохода судов от низа судоходного пролёта до поверхности воды — 64 метра. Мост автомобильный, 3+3 полосы движения. Закладка моста, запланированная ещё в 1950 году, была осуществлена 20 февраля 1970 года. Мост открылся 30 октября 1973 года, к 50-летию установления Турецкой Республики. Сооружён немецкой компанией Hochtief и английской фирмой Cleveland Engineering. Ежесуточно через мост проходят[когда?] более 200 000 единиц транспорта, перевозящих около 600 000 пассажиров. На момент открытия в 1973-м году Босфорский мост был 4-м в списке самых длинных висячих мостов в мире и самым длинным за пределами США. Проезд по мосту платный, проход по мосту пешеходам закрыт (в связи с тем, что мост регулярно использовали для совершения самоубийств). Вскоре после попытки военного переворота 15 июля 2016 года официальное наименование Босфорского моста было изменено на Мост Мучеников 15 июля. 15 сентября 2024 года эстонский канатоходец Яан Роозе впервые пересёк Босфор, пройдя за 47 минут из Азии в Европу на канате, натянутом между опор этого моста. Другие транспортные переходы через Босфор Мост Султана Мехмеда Фатиха Мост Султана Селима Грозного Мармарай Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Босфорский мост Босфорский мост (Boğaziçi Köprüsü) на сервисе Яндекс.Панорамы
Most mučenika 15. jula

Bosforski most (tur. Boğaziçi köprüsü), poznat i kao 1. Bosforski most (tur. 1. Boğaziçi köprüsü) ili Prvi most (tur. Birinci köprü), jest viseći most u turskoj prestonici Istanbulu. Jedan je od triju mostova, pored Čanakalea 1915 i Sultana Mehmeda Osvajača koji spajaju evropski i azijski deo grada. U pitanju je gravitacijski usidren viseći most sa čeličnim pilonima. Noseći deo mosta, aerodinamičnog oblika, obešen je čeličnim sajlama (postavljenim u cik-cak rasporedu) za dvostruke čelične sajle zategnute između dva vertikalna čelična tornja (nosača) usidrena na obalama. Most je ukupne dužine od 1.560 m i širine 33,4 m. Razmak između tornjeva, koji predstavlja glavni raspon mosta, iznosi 1.074 m; visina tornjeva je 165 m. Visina mosta iznad nivoa mora je 64 m. Po završetku izgradnje, 1973. godine, Bosforski most je bio četvrti najduži viseći most na svetu i ujedno najduži izvan Sjedinjenih Američkih Država. Ideje za gradnju Ideja o izgradnji mosta na ovom mestu datira još iz antičkog doba. Još u vreme vladavine persijskog vladara Darija I (522—485. p. n. e.), kako je zabeleženo od grčkog istoričara Herodota u njegovoj Istoriji, Mandrokle iz Samosa je jednom prilikom projektovao pontonski most preko Bosfora — povezavši Aziju sa Evropom i omogućivši Dariju da nastavi beg od Skita te da zauzme položaj kako bi sa svojom vojskom na Balkanu napao Makedonce. Prvi projekat za trajni most preko Bosfora predložen je za vreme osmanskog sultana iz Carigrada, Abdul Hamida II; za ovo je bila zaslužna Železnička kompanija Bosfor, koja je plan iznela 1900. godine; isti je uključivao i železničku vezu preko mosta. Izgradnja Odluku o izgradnji mosta preko Bosfora doneo je 1957. godine turski premijer iz DP-a, Adnan Menderes (1899—1961). U svrhu izgradnje mosta potpisan je ugovor s britanskom firmom „Friman” (engl. Freeman Fox & Partners), i to 1968. godine. Most su dizajnirali poznati britanski građevinski inženjeri: ser Gilbert Roberts i Vilijam Braun; oni su takođe dizajnirali mostove Hamber, Severn, Fort Roud i Okland Harbor, te most na reci Volti. Izgradnja je započela 20. februara 1970. godine, a svečanosti početka gradnje prisustvovali su predsednik Dževdet Sunaj i premijer Sulejman Demirel. Most je gradila turska kompanija „Enka” (tur. Enka İnşaat ve Sanayi A.Ş., engl. Enka Construction & Co.), zajedno sa podizvođačima „Klivlend” (engl. Cleveland Bridge & Engineering Company) iz Engleske i „Hohtif” (nem. Hochtief AG) iz Nemačke. Trideset pet inženjera i 400 ljudi je radilo na ovom projektu. Radovi na mostu su završeni 30. oktobra 1973. godine, dan nakon 50. godišnjice osnivanja Turske Republike, a most su svečano otvorili i pustili u promet predsednik Fahri Koruturk i premijer Naim Talu. Ukupni troškovi izgradnje su iznosili oko 200 miliona američkih dolara (oko 1,07 milijardi današnjih dolara). Vidi još Most Čanakale 1915 Marmari Most sultana Selima I Spisak najdužih visećih mostova Čarls Kuonen Reference Spoljašnje veze
Міст Мучеників 15 липня

Пе́рший Босфо́рський міст (тур. Boğaziçi Köprüsü або 1. Boğaziçi Köprüsü) — підвісний міст через протоку Босфор у Стамбулі, Туреччина. Збудований у 1973 році. Міст сполучає історичний район Ортакьой у Бешикташ (Фракія) з Бейлербеї в Ускюдарі (Анатолія). Загальна його довжина — 1510 м, довжина головного прогону — 1074 м. Висота мосту — 64 м. Має по три смуги для автомобільного руху, по одній додатковій смузі для руху аварійних служб та по одній пішохідній доріжці в обох напрямках. Переїзд через міст є платним. Щодня мостом в обидва боки користуються близько 180 000 транспортних засобів. Пішохідний рух заборонений. Північніше від нього знаходяться міст Султана Мехмеда Фатіха (за 5 км) та міст Султан Селім Явуз (практично в гирлі Босфору). Посилання WowTurkey: Bosphorus Bridge Photos (Daytime) [Архівовано 2 листопада 2013 у Wayback Machine.] WowTurkey: Bosphorus Bridge Photos (Night) [Архівовано 2 листопада 2013 у Wayback Machine.] Live traffic camera pictures Bosphorus Bridge в базі Structurae Satellite image from Google [Архівовано 13 грудня 2011 у Wayback Machine.] Bosphorus Bridge Panoramics In Istanbul | Turkey [Архівовано 3 листопада 2013 у Wayback Machine.] 3D-model ″First Bosphorus Bridge″ for Google Earth [Архівовано 3 січня 2013 у Archive.is] Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Міст Мучеників 15 липня
Холм Ала ад-Дина

Холм Ала ад-Дина (тур. Alâeddin Tepesi) — небольшое возвышение в центре турецкого города Конья. Холм имеет высоту 20 м над окружающим ландшафтом (1041 м над уровнем моря). Холм Ала ад-Дина является древнейшим местом поселения людей на территории Коньи. В результате раскопок проводимых в 1941 году удалось установить, что первые поселения на холме возникли в эпоху раннего бронзового века примерно за 3000 лет до нашей эры. На холме сохранились следы фригийской, эллинистической, римской, византийской и сельджукской культур. На сегодняшний день Холм Ала ад-Дина является памятником истории и культуры, а также одной из главных достопримечательностей города Конья. История Достоверно известно, что первые поселения на холме Ала ад-Дина возникли за 3000 лет до нашей эры. После распада Хеттского царства территория центральной Анатолии примерно в 1190 году до н. э. оказывается во власти фригийцев. Холм и формирующийся на нём город в это время получают наименование Kawania (Куванна). После фригийцев наступает время лидийцев, царство которых пало в 547 году до н. э. завоёванное персидским царём Киром II. Куванна входит в состав сатрапии Каппадокия. В эллинистический период название города изменяется на Ikonion (Иконион). В византийскую эпоху Иконион становится административным центром региона центральной Анатолии. В это время городское строительство осуществляется уже за пределами, окружающего холма стен. В конце XI века Иконион становится столицей империи анатолийских сельджуков. Сельджуки дают городу современное имя Конья, а империя именуется соответственно Конийским султанатом. В 1190 году в ходе Третьего крестового похода Фридрих I Барбаросса захватывает Конью и размещает там гарнизон, однако вскоре сельджуки отвоёвывают город обратно. Во время правления султана Масуда I византийская базилика на холме начинает перестраиваться в мечеть, которая становится султанской усыпальницей, а султаном Кылыч-Арсланом II строится султанский дворец. Несколько позже холм получает имя в честь султана Ала ад-Дина Кей-Кубада I, при котором империя сельджуков достигает наибольшего расцвета. В 1908 году по распоряжению паши Коньи Ферида, на холме были построены резервуар для воды и фонтан. В 1936 году для подъёма на холм была построена парадная лестница, вверху которой находится памятник памяти мучеников, от которого открывается вид на музей Мевляны. Примечания
Пагорб Ала ад-Діна

П́агорб Ала ад-Діна (тур. Alâeddin Tepesi) — невелика височина в центрі турецького міста Ќонья. Пагорб має висоту 20 м над навколишнім ландшафтом (1041 м над рівнем моря). Пагорб Ала ад-Діна є найдавнішим місцем поселення людей на території Коньї. У результаті розкопок, проведених у 1941 році вдалося встановити, що перші поселення на пагорбі виникли в епоху раннього бронзового століття приблизно за 3000 років до нашої ери. На пагорбі збереглися залишки фригійської, елліністичної, римської, візантійської і сельджуцької культур. На сьогоднішній день Пагорб Ала ад-Діна є пам'яткою історії та культури, а також однією з головних визначних пам'яток міста Конья. Історія Достовірно відомо, що перші поселення на пагорбі Ала ад-Діна виникли за 3000 років до нашої ери. Після розпаду Хетського царства територія центральної Анатолії приблизно в 1190 році до н. е. знаходиться під владою фрігійців. Пагорб і місто, яке на ньому формується, отримує найменування Kawania (Куванна). Після фрігійців настає час лідійців, які правлять в 547 році до н. е., завойоване перським царем Киром II. Куванна входить до складу сатрапії Каппадокія. В елліністичний період назва міста змінюється на Ikonion (Іконіон). У візантійську епоху Іконіон стає адміністративним центром регіону центральної Анатолії. У цей час міське будівництво здійснюється вже за межами стін, які оточують пагорб. У кінці XI століття Іконіон стає столицею імперії анатолійських сельджуків. Вони й дають місту сучасне ім'я Конья, а імперія іменується відповідно Конійским султанатом. У 1190 році під час Третього хрестового походу Фрідріх I Барбаросса захоплює Конью та розміщує там гарнізон. Однак незабаром сельджуки відвойовують місто назад. Під час правління султана Масуда I візантійська базиліка на пагорбі починає перебудовуватися в мечеть, яка стає султанською усипальницею, а султан Килич-Арсланом II будує султанський палац. Дещо пізніше пагорб отримує ім'я на честь султана Ала ад-Дін Кей-Кубада I, при якому імперія сельджуків досягає найбільшого розквіту. У 1908 році за розпорядженням паші Коньї Феріда, на пагорбі були побудовані резервуар для води й фонтан. У 1936 році для підйому на пагорб були побудовані парадні сходи, вгорі яких знаходиться пам'ятник «Пам'яті мучеників», від якого відкривається вид на музей Мевляни. Примітки
Temple of Apollo (Side)

The Temple of Apollo (Turkish: Apollon Tapınağı) is a Roman temple built around 150 A.D. during the Pax Romana era in the ancient Pamphylian town of Side, in southern Turkey on the Mediterranean Sea coast and dedicated to Apollo, the Greek and Roman god of music, harmony and light, inter alia. The Temple of Apollo dates back to the time of Roman emperor Antoninus Pius (r. 138–161). Between 1984 and 1990, the five columns, which remained standing side by side over centuries, and the capitals were restored. As the concrete base carrying the columns started to wear down, and the iron bars inside the columns came to the surface effected by weather conditions, restoration works were carried out in 2017. The broken parts of the columns were repaired with same material used during the restoration in the 1980s. The Temple of Apollo is a notable tourist attraction in Antalya Province. Recent events In May 2022, a night club named "Apollo" was opened nearby the archaeological site of the adjacent Temple of Athena, using historical remains as its entrance gate. The club started operating despite the complaints and warnings of archaeologists that lighting and loud noise would cause damage to the ongoing excavation works and pose a catastrophic effect for the surrounding monuments. References
Templo de Apolo (Side)

El Templo de Apolo era un antiguo templo romano dedicado a Apolo en la ciudad de Side, en Panfilia, Asia Menor, en la actual Turquía.​​​ El templo dedicado a Apolo data del período romano de finales del siglo II a. C. Apolo era una de las principales divinidades de Sides. El edificio estaba situado en la parte sur del promontorio de la ciudad, cerca del paseo marítimo y del puerto. Era un templo períptero y era de estilo corintio. Tenía 6 columnas en los lados cortos y 11 columnas en los lados largos. El estilobato del templo medía aproximadamente 16 × 30 m. En el interior del templo había un pronaos con dos columnas (dístilo in antis) delante, y un naos pero no opistodomos.​​ El templo tiene cinco columnas con arquitrabe y friso en la parte superior, que se volvieron a erigir durante las obras de restauración de la década de 1980. El friso está decorado con cabezas de Medusa.​ Por lo demás, lo que queda del templo son principalmente sus cimientos y elementos estructurales individuales. Inmediatamente al sur del templo de Apolo se encontraba el Templo de Atenea, de arquitectura muy similar, aunque de mayores dimensiones. A principios del período cristiano, los templos estaban en ruinas, habiendo sido sustituidos por el atrio de la iglesia conocida como Basílica meridional en los años 400 o 500.​ Referencias Enlaces externos
Templo de Apolo (Sida)

O Templo de Apolo (em turco: Apollon Tapınağı) é um templo romano construído por volta de 150 d.C. durante a era da Pax Romana na antiga cidade cária de Sida, no sul da Turquia, na costa do Mar Mediterrâneo, e dedicado a Apolo, o deus grego e romano da música, harmonia e luz, inter alia. O Templo de Apolo remonta à época do imperador romano Antonino Pio (c. 138–161). Entre 1984 e 1990, as cinco colunas, que permaneceram de pé lado a lado ao longo dos séculos, e os capitéis foram restaurados. Como a base de concreto que sustentava as colunas começou a se desgastar e as barras de ferro dentro das colunas vieram à superfície devido às condições climáticas, obras de restauração foram realizadas em 2017. As partes quebradas das colunas foram reparadas com o mesmo material usado durante a restauração na década de 1980. O Templo de Apolo é uma atração turística notável na província de Antália. Eventos recentes Em maio de 2022, uma boate chamada "Apollo" foi inaugurada perto do sítio arqueológico do Templo de Atena, adjacente ao local, usando vestígios históricos como portão de entrada. A boate começou a operar apesar das reclamações e advertências dos arqueólogos de que a iluminação e o barulho alto causariam danos às escavações em andamento e representariam um efeito catastrófico para os monumentos ao redor. Referências
Храм Аполлона в Сиде

Храм Аполлона в Сиде построен во II веке н. э., во времена правления Антонина Пия. Был разрушен при строительстве атриума христианской базилики. Остатки двух античных храмов в 1885 году обнаружил польский путешественник Кароль Лянцкоронский. В 1947—1966 года в Сиде проводились масштабные раскопки под руководством археолога А. Ф. Манселя. Он определил дату постройки храмов и атрибутировал больший из них как храм Афины и меньший как храм Аполлона. В результате раскопок были обнаружены многочисленные обломки, результатом изучения которых было решение частично восстановить храм Аполлона. После длительной подготовки в 1991 году были восстановлены пять колонн с антаблементом и часть западного фронтона. В настоящее время памятник находится под охраной правительства Турции и является одной из главных достопримечательностей города-курорта Сиде. Архитектура Храм Аполлона — это коринфский гексастильный (6 колонн по короткой стороне) периптер с 11 колоннами по длинной стороне. Размер стилобата 16 х 30 метров. Колонны высотой 8,85 метров включая капители имеют по 24 канеллюры. Внутри птерона (внешняя колоннада античного храма) находился пронаос с двумя колоннами и целла. Фриз состоит из консолей с отделкой оснований листьями аканта, напоминающих дорические триглифы, и метопов с рельефами голов Горгоны Медузы. Данные рельефы дают основание некоторым современным исследователям считать манселевскую атрибуцию храма ошибочной, и на самом деле храм посвящен Афине. Согласно легенде Персей принес голову Горгоны Афине, которая закрепила её на своей эгиде. В настоящее время колонны установлены на железобетонные основания с отделкой под мрамор. К 2007 году из-за воздействия окружающей среды облицовка и бетон из оснований выкрошился, и наверх выступила проржавевшая арматура, портя вид памятника. См. также Римский театр в Сиде Примечания Ссылки Воссоздание храма Аполлона. Архивные фотографии 1991 года Фотография детали фриза храма Фотосборник
Kirche Gregor des Erleuchters (Kayseri)

Die Sankt-Gregor-der-Erleuchter-Kirche oder Surp-Lusaworitsch-Kirche (armenisch Սուրբ Գրիգոր Լուսավորիչ եկեղեցի, türkisch Surp Krikor Lusavoriç Kilisesi) ist ein dem Heiligen Gregor dem Erleuchter geweihtes armenisch-apostolisches Kirchengebäude in der heute türkischen Stadt Kayseri (früher Caesarea), dessen Fundamente in das 12. Jahrhundert zurückreichen. Caesarea war der Ort, in dem Gregor der Erleuchter aufwuchs und getauft wurde. Die ihm geweihte St.-Gregor-der-Erleuchter-Kirche wurde erstmals 1191 erwähnt. Da ein Einsturz des Gebäudes drohte, wurde die Kirche 1856 neu aufgebaut. Durch den Völkermord an den Armeniern war die armenische Gemeinde der Stadt stark geschrumpft, E. H. King berichtete 1937 in seinem Asiatic Review über nur noch 2.000 Armenier unter 70.000 Einwohnern. Um deshalb eine Enteignung durch den türkischen Staat zu verhindern und das Kirchenleben aktiv zu halten, waren mehrmals im Jahr eigens Priester aus Istanbul angereist. In den 1990er Jahren wurde die Kirche renoviert und 1996 für den Gottesdienst wiedereröffnet. Die Kirche wurde ursprünglich als dreischiffige Basilika erbaut und war stark von der postbyzantinischen griechischen Architektur beeinflusst, heute ist sie eine rechteckige Basilika mit einem Kirchenschiff. Der Innenraum hat sechs freistehende Säulen, von denen vier eine große Kuppel mit Tambour stützen. Weblinks KAYSERI: THE CHURCH OF SAINT GREGORY THE ILLUMINATOR (Surp Krikor Lusavoriç Kilisesi) Şeyda Güngör Açikgöz; Armenians and Churches of Kayseri in the 19th century (2007) Video: Gottesdienst in der St. Gregor der Erleuchter-Kirche zu Kayseri auf YouTube Video: Die St. Gregor der Erleuchterkirche in Kayseri, 2014 (englisch) auf YouTube Einzelnachweise
Церковь Святого Григория Просветителя (Кайсери)

Церковь Святого Григория Просветителя (арм. Սուրբ Գրիգոր Լուսավորիչ եկեղեցի) — армянская церковь в городе Кайсери, на территории современной Турции, в исторической Западной Армении. История Церковь была построена в 1191 году. С 2007 года ведутся реставрационные работы по восстановлению церкви силами армянской общины Стамбула. Предполагается, что церковь откроется 8 ноября 2009 года и будет освящена по канонам Армянской апостольской церкви (ААЦ). Храм освятит местоблюститель Константинопольского патриархата ААЦ архиепископ Арам Атешян. В церемонии открытия примут участие губернатор провинции Кайсери и мэр города. На церемонию приглашен также Абдулла Гюль (президент Турции), который родом из Кайсери. Галерея См. также Список армянских храмов Турции Источники Ссылки KAYSERI: THE CHURCH OF SAINT GREGORY THE ILLUMINATOR (Surp Krikor Lusavoriç Kilisesi) . www.virtualani.org. Дата обращения: 5 марта 2020. youtharmenia.ru — В турецком городе завершается реставрация армянской церкви (рус.) (недоступная ссылка — история). www.youtharmenia.ru. Дата обращения: 5 марта 2020. Surp Krikor Lusavoriç Ermeni Kilisesi (тур.). wowturkey.com. Дата обращения: 5 марта 2020. Surp Kirkor Lusovoriç Ermeni Kilisesi (Kayseri) . www.tubiba.com. Дата обращения: 5 марта 2020.
Ethnografisches Museum Ankara

Das Ethnografische Museum Ankara (türkisch Ankara Etnoğrafya Müzesi) ist ein 1930 eröffnetes Volkskundemuseum für türkische Kultur in Ankara. Museumsgebäude Das Gebäude wurde von dem Architekten Arif Hikmet Koyunoğlu entworfen und zwischen 1925 und 1928 auf dem Namazgah-Hügel (Namazgâh Tepesi) gebaut. Der Grundriss ist rechteckig mit einer zentralen überkuppelten Rotunde. Das Museumsgebäude befindet sich in Gündoğdu, Altındağ, und wurde am 18. Juli 1930 mit 1250 bis dahin erworbenen Ausstellungsobjekten, die einen Zeitraum seit dem 12. Jahrhundert umfassen, eröffnet. Erster Direktor wurde am 1. Juni 1927 Hâmit Zübeyir Koşay. Vor dem Museum befindet sich ein 1927 aufgestelltes Bronzereiterstandbild Atatürks des italienischen Bildhauers Pietro Canonica. Aufbewahrungstätte Kemal Atatürks Eine Sonderstellung erhielt das Museum nach dem Tod des Staatsgründers Mustafa Kemal Atatürk am 10. November 1938, als seine Gebeine von Istanbul nach Ankara überführt wurden. In Ankara fand ein Staatsbegräbnis statt und Atatürks Marmor-Sarkophag wurde im Innenhof des Museums aufgebahrt, wo er 15 Jahre bis zur Überführung in das eigens gebaute Mausoleum Anıtkabir 1953 verblieb. In dieser Zeit fanden dort Staatsempfänge ausländischer Delegationen statt und der Sarkophag im Museum wurde als Nationalsymbol zu einem beliebten Besuchsort in Ankara. Sammlungen und Ausstellungen Die Sammlungen und Ausstellungen konzentrieren sich auf die türkische Volkskunst mit Keramiken, Holzarbeiten, historischen Waffen und Rüstungsgegenständen, Gebrauchsgegenständen, Webkunst und Teppichen mit Schwerpunkt der letzten 500 Jahre. Zu besichtigen ist die Nachbildung einer typischen Wohneinrichtung aus dem 17. Jahrhundert. Zu den älteren Kunstschätzen gehört u. a. ein hölzerner Thron des seldschukischen Sultans Kai Chosrau III. aus dem 13. Jahrhundert. Im Jahr 2012 wurde dem Museum eine angeblich 1500 Jahre alte aramäische Handschrift einer neutestamentlichen Apokryphe (Barnabasevangelium) übereignet, deren Alter und Authentizität jedoch fragwürdig ist. Literatur Ahmet Temir, Kōgi Kudara, Klaus Röhrborn: Die alttürkischen Abitaki-Fragmente des Etnografya Müzesi, Ankara. In: Turcica. 16, 1984, ISSN 0082-6847, S. 13–28. Weblinks Offizielle Website des Ethnografischen Museums Ankara (türkisch, englisch) Ethnografisches Museum Ankara. In: TurkishMuseums.com (englisch) Ethnografisches Museum Ankara – Virtueller Rundgang. In: SanalMuze.gov.tr (türkisch) Ethnografisches Museum Ankara – Bildgalerie. In: PBase.com (türkisch, englisch) Einzelnachweise
Museo Etnográfico de Ankara

El Museo Etnográfico de Ankara (en turco: Ankara Etnografya Müzesi) está dedicado a las culturas de los pueblos túrquicos. El edificio fue diseñado por el arquitecto Arif Hikmet Koyunoğlu y construido entre 1925 y 1928. El museo acogió temporalmente el sarcófago de Mustafa Kemal Atatürk entre 1938 y 1953, durante el período de construcción de Anıtkabir, su lugar de descanso final. Lugar temporal de descanso de Atatürk Tras la muerte de Atatürk el 10 de noviembre de 1938 en el Palacio de Dolmabahçe, en Estambul, sus restos fueron trasladados el 19 de noviembre a bordo del crucero de batalla TCG Yavûz​ a Izmit y posteriormente en tren​ a Ankara, adonde llegaron el 20 de noviembre.​ El féretro se colocó en un catafalco frente al edificio de la Gran Asamblea Nacional Turca para el funeral de estado de Atatürk.​ El 21 de noviembre de 1938, su cuerpo fue transportado en un armón tirado por caballos al Museo Etnográfico de Ankara. Guardias de honor británicos,​ iraníes​ y yugoslavos​ escoltaron al cortejo fúnebre al museo. El féretro de caoba de Atatürk se colocó dentro de un sarcófago de mármol blanco, donde permaneció durante casi 15 años. El 4 de noviembre de 1953, después de la finalización de Anıtkabır, se abrió el sarcófago en presencia del presidente del Parlamento Refik Koraltan, el primer ministro Adnan Menderes, el jefe del Estado Mayor General Nuri Yamut y otros altos cargos. El féretro fue retirado y colocado en un catafalco en el museo, donde permaneció hasta el 10 de noviembre de 1953 en el 15.º aniversario de su muerte. Fue transferido a Anıtkabir el mismo día, escoltado por honores militares en un armón en un cortejo.​ Véase también Museo de las Civilizaciones de Anatolia Referencias Enlaces externos Casi 60 fotos de piezas, así como fotos del interior y exterior del museo. Sitio web oficial del museo