NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Orhan I

Orhan Gazi, ook wel Orchan of Orkhan (Söğüt/Bilecik, 1281 - Bursa, 1362) was de tweede zelfstandige heerser (bey) over de Ottomanen. Hij volgde zijn vader Osman I op na diens dood in 1324. Zijn naam is in Arabisch schrift أورخان غازي. Uitbreiding Orhan breidde het Rijk van zijn vader beetje bij beetje uit zodat het heel Noordwest-Anatolië bevatte bij zijn dood. Dit deed hij zowel door politieke huwelijken als door militaire veroveringen. Het wordt gezegd dat zijn broer Alladin de eerste vizier van het rijk was, en in die functie het leger hervormde door het Janitsarenkorps te stichten en de devşirme in te stellen. Anderen denken dat dit pas tijdens de regering van Orhans opvolger Murat I gebeurde. Duidelijk is in ieder geval dat tijdens deze periode de militaire basis gelegd werd voor de latere uitbreidingen en veroveringen die van het Osmaanse Rijk een wereldmacht zouden maken. Orhan veroverde de belangrijke Byzantijnse steden Nicomedia (1326) en Nicaea (1330). In 1336 maakte hij een einde aan het emiraat van Karasu (het vroegere Mysië) door de hoofdstad Bergama te veroveren. Om de nieuwe gebieden te consolideren liet Orhan moskeeën en scholen bouwen en hielden hij en zijn broer Aladdin zich met de administratie van het rijk bezig. Om aan zijn bouwmateriaal te komen liet hij overigens talloze monumenten en openbare gebouwen in de klassieke steden Nicaea en Nicomedia afbreken. Consolidatie Na zijn eerdere veroveringen op de Byzantijnen werd Orhan daarna hun bondgenoot. In de jaren 1320 tot 1350 was het Byzantijnse Rijk constant in burgeroorlog omdat verschillende pretendenten elkaar de troon betwisten. Keizer Andronicus III zag in Orhan een goede bondgenoot tegen zijn grootvader Andronicus II. Zijn opvolger Johannes Cantacuzenus ging zelfs zover zijn dochter Theodora aan Orhan uit te huwelijken (1346), ondanks diens hoge leeftijd. Natuurlijk maakte Orhan van de Byzantijnse twisten gebruik om zijn macht verder uit te breiden. Zijn oudste zoon Süleyman Paşa stak in 1356 de Hellespont over. Keizer Johannes Cantacuzenus was zo druk met het bestrijden van zijn rivaal Johannes V, dat hij in plaats van bij Orhan te protesteren over diens zoon, hem vroeg hem te hulp te komen. Süleyman Paşa hielp de keizer daarop zijn rivaal (voorlopig) te verslaan. In 1357 raakten de stadsmuren van Gallipoli door een aardbeving ernstig beschadigd, waarop Süleyman Paşa de stad innam. Dit keer protesteerde de Byzantijnse keizer wel, maar Orhan negeerde dit en stuurde juist meer Turkse en Arabische kolonisten over de Zee van Marmara. Toen Orhan in 1362 overleed hadden de Turken behalve een stabiel rijk in Anatolië ook stevig voet op Europese bodem gezet. Omdat zijn oudste zoon, Süleyman Paşa, eerder was overleden bij een val van zijn paard, zou zijn tweede zoon, Murat, Orhan opvolgen.
Orcano I

Orcano I (em grego medieval: ῎Ορχανος/Οὐρκάνος; romaniz.: Orchanos/Ourkános), Orcã I, Orcão I (em turco otomano: اورخان; romaniz.: Orhan), Ircano I (῾Υρκανός, Irkanós), Orcanes I (᾽Ορχάνης, Orchanis), Orcanis I (῎Ορχανις/῎Ορκανις, Orchanis/Orkanis), Arcanes I (᾽Αρκάνης, Arkánes), mas também Cazímpeis (Καζίμπεϊς, Kazímpeïs), Giol Casímes (Γιὸλ Κασίμης), Orcano Gazi (em turco otomano: اورخان غازی; romaniz.: Orhan Gazi) e Orcano Bei (Söğüt, ca. 1281 — Bursa, março de 1362) foi o segundo bei do Beilhique Otomano (futuro Império Otomano) de 1323/4 até 1362. Nasceu em Söğüt, filho de Osmã I e Malhuna Hatuna. Seu avo era Ertogrul. Ver também Referências Bibliografia
Orhan Gazi

Orhan I (limba turcă: Orhan Gazi sau Orhan Bey; n. 6 februarie 1281, Söğüt, Provincia Bilecik, Turcia – d. martie 1362, Bursa, Imperiul Otoman) a fost al doilea sultan al Imperiului Otoman din anul 1326 și până la moartea sa. Familie Consoarte Efendize Hatun. Fiica lui Akbaşlı Günduz Bey, verișoara lui Orhan. Asporça Hatun. Nascută Holofira, această provine din neam nobil grecesc și a fost prima soție legală a lui Orhan Melek Hatun. Nepoata lui Orhan, fiica lui Melik Bey Nilüfer Hatun. Tot din neam grecesc, dar Theodora Hatun. Fiica Impăratului Bizantin Ioan al VI-lea Cantacuzino și a soției acestuia. A doua soție legală a lui Orhan Theodora Urös. Fiica Țarului Ștefan al IV-lea Dușan al Serbiei Băieți Suleyman Pasha (1306 – 1357) – Cu Efendize Hatun. Fiul favorit a lui Orhan și până la moarte sa a fost considerat moștenitorul tronului otoman Ibrahim Bey (1310 – 1362) - Cu Asporça Hatun. Executat de către fratele său mai mic, Murad I. Şerefullah Bey - Cu Asporça Hatun. Kasım Bey (d. 1346) Murad I (1326 – 1389) - Cu Nilüfer Hatun. Următorul Sultan al Imperiul Otoman Halil Bey (1347-1362) - Cu Theodora Hatun. Executat de către fratele său mai mic, Murad I. Fete Hatice Hatun- Cu Theodora Hatun Selçuk Hatun - Cu Asporça Hatun Fatma Hatun - Cu Asporça Hatun. Fülane Sultan Hatun (1324-1347) – Cu Melek Hatun. Note Legături externe Cawley, Charles, His listing ., Foundation for Medieval Genealogy, accesat în 1 august 2012 The project "involves extracting and analysing detailed information from primary sources, including contemporary chronicles, cartularies, necrologies and testaments." A listing of descendants of Ertuğrul, alongside other royalty
Orhan

Orhan, ibland Orkhan eller Orkan, född 1281, död 1362, var härskare (bey) av Osmanska riket från 1326 till 1362. Under sin regentstid erövrade han stora delar av de kvarvarande bysantinska områdena i västra Mindre Asien, däribland den stora staden Bursa, som blev osmanernas huvudstad. Han var son till Osman I. Biografi Osmanska källor från tiden till Osman I, Orhan, Murad I och Bayazid I saknas, och en tidig krönika från slutet av 1300-talet av Yahshi Fakih, son till den första osmanska qadi, Dursun Fakih, som har återberättats eller kopieras i senare källor, har inte bevarats i original. Ashikpashazade skrev att han själv "återberättade" händelser från historien som gavs till honom av Yahshi Fakih, ägaren till huset där han stannade år 1413. Dessutom finns viss information om härskarna i krönikor av bysantinska, arabiska och europeiska författare. Till exempel skriver Nikifor Gregora och Ioann Kantakuzin, Ibn Battuta om Orhan. Han gifte sig med den bysantinska prinsessan Theodora år 1346. Hon var dotter till Johannes VI Kantakuzenos, kejsar Johannes V Palailogos fördrivne förmyndare, och hjälpte Kantakuzenos avsätta och ersätta Palailogos, vilket gav Orhan politiskt inflytande över den nye kejsaren. Orhans son Süleyman intog år 1354 staden Gallipoli då denna övergivits av invånarna till följd av ett jordskalv och osmanerna fick därmed fotfäste i Europa. Süleyman gick dock bort, och Orhan efterträddes av sin andre son, Murad. Orhans kanske mest betydande arv till sina efterträdare var att han lät grunda en ny kår av elitsoldater, janitsjarerna, som bland annat skulle få en avgörande betydelse för erövringen av Konstantinopel 1453. Janitsjarerna skulle även under flera århundraden framöver skulle spela en avgörande roll i det osmanska riket, såväl militärt som politiskt. Referenser
Kerkenes

Kerkenes (oder Kerkenes Dağı; beide Namen sind modern) ist ein antiker Siedlungsplatz im antiken Kappadokien in der heutigen türkischen Provinz Yozgat, rund 200 km östlich von Ankara beim Ort Şahmuratlı im Landkreis Sorgun. Der Kerkenes Dağı wird mit dem hethitischen Kultberg Daḫa identifiziert. Nach 600 v. Chr. wurde hier die medische Stadt Pteria errichtet, 547/6 v. Chr. fand hier die Schlacht bei Pteria statt. Die Stadt wurde vom Lyderkönig Kroisos zerstört und danach nicht wiederaufgebaut. Mit einer Stadtmauer von über 7 km Länge und einer Fläche von ca. 2,5 km² gehört die Siedlung mit zu den größten antiken Städten in Anatolien. Forschungsgeschichte Die Ruinen der Hethiterhauptstadt Ḫattuša wurden lange Zeit fälschlich als Pteria identifiziert. Kerkenes, das tatsächliche Pteria, wurde erstmals 1903 von John George Clark Anderson erkundet. 1926 und 1927 unternahmen Hans Henning von der Osten und F. H. Blackburn Erkundungsreisen. Auch Emil Forrer besuchte den Ort 1926. 1929 führte Erich Friedrich Schmidt für das Oriental Institute der University of Chicago eine erste kurze Grabung durch. 1993 begann ein internationales Projekt zur Erforschung von Kerkenes unter der Leitung der britischen Archäologen Geoffrey Summers und Francoise Summers von der Technischen Universität des Nahen Ostens in Ankara. Literatur Geoffrey Summers: The Identification of the Iron Age City on Kerkenes Dağ in Central Anatolia. In: Journal of Near Eastern Studies 56, 1997, S. 81–94. Karl Strobel: Kerkenes Dağı. In: Der Neue Pauly (DNP). Band 6, Metzler, Stuttgart 1999, ISBN 3-476-01476-2, Sp. 442–443. Catherine M. Draycott, Geoffrey D. Summers: Kerkenes Special Studies 1. Sculpture and Inscriptions from the Monumental Entrance to the Palatial Complex at Kerkenes Dağ, Turkey (= Oriental Institute Publications 135). The Oriental Institute of the University of Chicago, Chicago 2008, ISBN 978-1-885923-57-8 (Volltext als PDF). Rezension von Lynn E. Roller in Bryn Mawr Classical Review 2009.07.18 Geoffrey D. Summers: Kerkenes Final Reports 1. Excavations at the Cappadocia Gate (= Oriental Institute Publications 135). The Oriental Institute of the University of Chicago, Chicago 2021, ISBN 978-1-61491-059-6 (Digitalisat). Weblinks Homepage der Kerkenes-Grabung Anmerkungen
Kerkenes

Kerkenes (o Kerkenes Dag) es un sitio sitio arqueológico de Turquía, situado en la provincia turca de Yozgat, entre las ciudades de Yozgat y Sorgun, 200 km al este de Ankara (35.06E, 39.75N). Sus 2,5 kilómetros cuadrados lo hacen el mayor sitio pre-helenístico de la meseta de Anatolia. La exploración arqueológica parece evidenciar sólo una fase de ocupación (haciendo tal vez excepción de una fortaleza bizantina), correspondiente al período frigio (c. 700 a. C.). Su gran tamaño, la disposición de sus calles y su corta vida hacen pensar que la ciudad fue producto del planeamiento urbano. Kerkenes era defindida por una muralla perimetral de piedra de 7 kilómetros, la cual poseía alrededor de siete puertas. La ciudad fue quemada, destruida y abandonada en momento y situación indeterminados. Geoffrey Summers, director de la expedición arqueológica, sugirió la identificación de Kerkenes con la Pteria mencionada por Heródoto; esto situaría su destrucción hacia mediados del siglo VI a. C., en manos de Ciro II de Persia. Heródoto sitúa a Pteria cerca Sínope, esto es en la costa del mar Negro, la cual dista alrededor de 300 kilómetros de Kerkenes. Aunque se han sugerido traducciones alternativas del pasaje de Heródoto, la teoría de Summers no ha alcanzado la aceptación de la comunidad científica. Expediciones arqueológicas Las primeras visitas arqueológicas, de principios del siglo XX, tendían erróneamente a identificar a Kerkenes como un yacimiento hitita, cuya colina adyacente sería la montaña sagrada Daha y el área desarrollada es la ciudad de Zippalanda.​ Los arqueólogos que pasaron por Kerkenes son los siguientes: El primero en explorarla fue John George Clark Anderson, en 1903.​ En 1926 y 1927 H. H. von der Osten y F. H. Blackburn llevaron a cabo un estudio preliminar del sitio e hicieron un mapa de las defensas de la ciudad.​ También en 1926, el yacimiento fue visitado por el hititólogo Emil Forrer.​ En 1929, Erich Schmidt excavó en Kerkenes Dagh durante aproximadamente una semana para el Instituto Oriental de Chicago.​ Desde 1993, la expedición arqueológica es dirigida por Geoffrey Summers y su esposa Francoise Summers, ambos de la Universidad Técnica de Medio Oriente (Ankara), contando con la colaboración de las universidades de Chicago y Berkeley.​​​ Véase también Gordio Hattusa Sardes Referencias Enlaces externos Página oficial de la expedición arqueológica (en inglés) Imágenes satelitales American Journal of Archaeology - Archaeology in Turkey 1997-1999 (pdf, pesado) American Journal of Archaeology - Archaeology in Turkey 2000
Kerkenes

Kerkenes is een pre-Hellenistische citadel in de Turkse provincie Yozgat die werd gebouwd in de 6e eeuw v.C. De toenmalige naam van de citadel is niet bekend. Cultureel ging het om een Frygisch bouwwerk, met een monumentaal poortcomplex waarin sacrale, aniconische rotsblokken werden verwerkt. In totaal had de vesting zeven poorten en een oppervlakte van 2,5 km².
Robert College

Le Robert College est un lycée privé fondé en 1863 à Constantinople, alors capitale de l'Empire ottoman. Fondé par Christopher Rhinelander Robert, le Robert College est l'institution d'enseignement américaine la plus ancienne à l'extérieur des États-Unis. Elle est l'une des écoles privées les plus anciennes et prestigieuses de Turquie. Les personnalités politiques turques Bülent Ecevit, Tansu Çiller et İsmail Cem et l'écrivain Orhan Pamuk, lauréat du prix Nobel de littérature 2006, figurent parmi ses diplômés. Dans les années 1900, il a été surnommé le « berceau de la liberté bulgare » car de nombreux cadres politiques et militaires du royaume de Bulgarie y ont étudié. Anciens élèves Hagop Kevorkian, archéologue Osman Kavala (1957-), homme d'affaires Emin Gün Sirer, informaticien turco-américain Eren Ichiktas, homme politique Behice Boran (1910-1987), femme politique Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Robert College » (voir la liste des auteurs). Liens externes Site officiel Portail de l’éducation Portail d'Istanbul Portail des États-Unis
Catedral patriarcal de Sant Jordi

La Catedral patriarcal de Sant Jordi (en grec: Καθεδρικός ναός του Αγίου Γεωργίου Kathedrikós Naos tou Georgiou Agíou) es troba en el barri de Fener a Istanbul, a Turquia, i és la seu del Patriarcat ecumènic de Constantinoble. Història L'església, abans part d'un monestir ortodox, l'any 1600 va ser elevada a seu del patriarca de Constantinoble per Mateu II de Constantinoble (1596-1603), que va ordenar el trasllat de la seu del Patriarcat ecumènic a l'església de Sant Jordi, en el barri de Fener, centre de la vida grega-ortodoxa d'Istanbul. La seu del Patriarcat ecumènic de Constantinoble va ser traslladada des de l'església de Sant Demetri Xyloportas. Darrere de l'edifici de l'església hi ha els edificis administratius i la biblioteca del Patriarcat ecumènic. L'edifici va ser modificat més vegades en el curs dels anys i pocs elements pertanyen encara a l'estructura original. El patriarca Timoteu II (1612-1620) va renovar l'edifici, ampliant la seu el 1614. Els primers anys del segle xviii la seu va ser danyada per un incendi. El 1720 el patriarca Jeremies III (1716-1726, 1732-1733) reprèn la restauració de la seu, continuada després pel patriarca Paisi II. El 1738 un altre incendi va fer malbé l'edifici. La darrera reconstrucció principal va ser abordada pel patriarca Joaquim III de Constantinoble (1878-1912). L'església va quedar novament danyada per un incendi el 1941 però per motius polítics, i no va ser restaurada fins al 1991. Els seus objectes més preciosos van ser salvats de les flames. El 3 desembre del 1997 un atemptat amb dinamita va ferir greument un diaca i va danyar l'edifici. Després de la caiguda de l'imperi otomà i l'ascens de la república turca, la major part de la població grega-ortodoxa d'Istanbul va ser obligada a emigrar, i avui la seu de Sant Jordi té un paper simbòlic com a centre del Patriarcat ecumènic i com a lloc de peregrinació pels cristians ortodoxos. Descripció L'exterior de l'església, amb façana d'influència neoclàssica, és bastant modest, però l'interior és ricament decorat amb icones i mosaics de la típica tradició romana d'Orient. En l'església són custodiades precioses relíquies, entre els quals destaca, de forma particular, un fragment d'una de les columnes de la flagel·lació de Crist) (una altra molt més ben conservada és a Roma a la Basílica de Santa Pràxedes); una altra relíquia és de sant Andreu apòstol, considerat tradicionalment el primer bisbe de la ciutat, Gregori de Nazianz, Joan Crisòstom i Eufèmia de Calcedònia. Entre altres objectes preciosos destaca el tron patriarcal del segle v. Galeria Referències
Chrám svatého Jiří (Istanbul)

Patriarchální chrám svatého Jiří (řecky: Πατριαρχικός Ναός Αγίου Γεωργίου, turecky: Aya Yorgi Patrikhane Kilisesi) také Katedrála svatého Jiří (řecky: Καθεδρικός Ναὸς τοῦ Ἅγίου Γεωργίου) je pravoslavný katedrální chrám nacházející se v Istanbulu ve čtvrti Fener (Fanar). Historie Po Pádu Konstantinopole roku 1453 a přeměně chrámu Hagia Sofia na mešitu, poté také chrámu svatých apoštolů a chrámu Bohorodice Pammakaristos, který sloužil jako patriarchální chrám, se koncem 16. století stala čtvrt Fener centrem pravoslavného života města. Roku 1601 si konstantinopolský patriarcha Matthaios II. zvolil za místo své katedry místo chrámu svatého Demetria (dnes Aya Dimitri Rum Ortodoks Kilisesi, Kırk Ambar Sok. No. 12, Ayvansaray) chrám svatého Jiří. Od té doby byl chrám mnohokrát rekonstruován a restaurován – takže z jeho dřívější podoby nezbylo téměř nic. Za patriarchy Timothea II. byl chrám roku 1614 rekonstruován a rozšířen. Za Kallinika II. byl znovu rekonstruován. Roku 1720 došlo k požáru chrámu, který byl obnoven patriarchou Ieremiasem III. Roku 1738 došlo k dalšímu velkému požáru. Teprve až roku 1797 zahájil patriarcha Grigorios V. jeho rekonstrukci, v důsledku čehož chrám získal dnešní podobu. Patriarcha Grigorios VI. (1835-1840) provedl nové změny a zvýšil jeho výšku. Poslední velkou přestavbu provedl patriarcha Ioachim III. Roku 1941 byly budovy patriarchátu u chrámu zničeny požárem a z politických důvodů byly obnoveny až v polovině 80. let. Ve druhé polovině 80. let za patriarchy Demetria I. byl postaven nový komplex administrativních budov a na počátku 90. let za patriarchy Bartoloměje I. byl chrám opraven a vyzdoben, a to z velké části na náklady řeckého průmyslníka Panagiotise Angelopoulose. Relikvie Vpravo od ikonostasu se nachází část sloupu z Jeruzaléma, ke kterému byl přivázán při bičování Ježíš Kristus. Mezi nejuctívanější ikony patří ikona Bohorodice (Panagia) Faneromeni a u severní stěny mozaika Bohorodice Pammakaristos, pocházející z bývalého chrámu Bohorodice Pammakaristos. U severní stěny chrámu se nachází relikviář s ostatky svatého Řehoře z Nazianzu a Jana Zlatoústého, které byly odvezeny v rámci Čtvrté křížové výpravy roku 1204 z Konstantinopole. Ostatky byly vráceny roku 2004 papežem Janem Pavlem II. V chrámu se také nachází ostatky svatého Basila Velikého. U jižní strany chrámu se nachází ostatky svaté Eufémie z Chalkédónu, svaté Solomonie – matky Makabejských mučedníků a svaté císařovny Theofanie Martinakia. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Собор Святого Георгия (Стамбул) na ruské Wikipedii. Související články Konstantinopolský ekumenický patriarcha Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám svatého Jiří na Wikimedia Commons (řecky) Ekumenický patriarchát
Georgskathedrale (Istanbul)

Die Georgskathedrale (griechisch Καθεδρικός ναός του Αγίου Γεωργίου Kathedrikós naós tou Agíou Geōrgíou; türkisch Aya Yorgi Kilisesi) ist die orthodoxe Kathedrale des Ökumenischen Patriarchats in Konstantinopel im Stadtteil Fener in Istanbul. Die Georgskathedrale ist seit rund 1600 der Sitz des Ökumenischen Patriarchats in Konstantinopel. Die Kathedrale ist dem christlichen Märtyrer Georg geweiht. Der Patriarch von Konstantinopel Bartholomäus I. stellt hier das Salböl Myron am Gründonnerstag her. Die Kathedrale ist von morgens 8.30 Uhr bis 16 Uhr für die Öffentlichkeit zugänglich. Hinter dem Kirchengebäude befinden sich die Verwaltungsgebäude und die Bibliothek des Ökumenischen Patriarchats. Geschichte Bevor das Kirchengebäude um 1600 zur Kathedrale erhoben wurde, war es eine orthodoxe Klosteranlage. Der Patriarch Matthäus II. von Konstantinopel (1596–1603) ordnete die Verlegung des Sitzes des Ökumenischen Patriarchats in die Georgskirche an. Konstantinopel stand bereits seit 1453 unter osmanischer Herrschaft. Der Stadtteil Fener wurde zu jener Zeit zum Zentrum des griechisch-orthodoxen Lebens in Istanbul. Das Kirchengebäude wurde mehrmals im Laufe der Zeit verändert und wenige Bestandteile sind noch von originaler Struktur. Patriarch Timotheus II. (1612–1620) erneuerte das Gebäude und vergrößerte die Kathedrale im Jahre 1614. Im frühen 18. Jahrhundert (die Quellenangaben variieren über das genaue Jahr) wurde die Kathedrale von einem Feuer beschädigt. Im Jahre 1720 begann der Patriarch Jeremias III. (1716–1726, 1732–1733) die Kathedrale wieder aufzubauen. Die Restaurierung wurde vom Patriarchen Paisius II. fortgesetzt. 1738 fügte ein weiteres größeres Feuer dem Kirchengebäude Schaden zu. Bilder Weblinks Ökumenisches Patriarchat von Konstantinopel (englisch)
Catedral patriarcal de San Jorge

La Catedral Patriarcal de San Jorge (en griego: Καθεδρικός ναός του Αγίου Γεωργίου, en turco: Aya Yorgi Kilisesi) es en la actualidad la principal catedral ortodoxa griega de Estambul, la ciudad más grande de Turquía. Historia Desde alrededor de 1600, ha sido la sede del Patriarcado Ecuménico de Constantinopla, el patriarcado principal de la Iglesia ortodoxa de Grecia y reconocido como el líder espiritual de los cristianos ortodoxos del mundo. La catedral, dedicada al mártir cristiano San Jorge, es el escenario de numerosos servicios importantes y es donde el patriarca consagra el Crisma (Myron). En su interior se encuentra el célebre Trono del patriarca de Constantinopla. Desde la caída de los otomanos y el auge del nacionalismo turco moderno, la mayoría de la población greco-ortodoxa de Estambul ha emigrado, dejando al patriarca en la posición anómala de "un líder sin rebaño", al menos a nivel local. Hoy la Catedral de San Jorge sirve principalmente como centro simbólico de la Iglesia ortodoxa de Constantinopla, y como un centro de peregrinación para los cristianos ortodoxos. La iglesia está financiada por donaciones de comunidades ortodoxas de otros países. El 3 de diciembre de 1997, un atentado con bomba hirió gravemente a un diácono y dañó la catedral. Este fue uno de los numerosos ataques terroristas contra el Patriarcado Ecuménico de Constantinopla, sus iglesias y cementerios en Estambul en los últimos años. Los esfuerzos para llevar a los terroristas a la justicia siguen su curso. La catedral está abierta al público de 8:30 a 16:00, con un estricto control de seguridad. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Catedral patriarcal de San Jorge. Página Web Oficial del Patriarcado Ecuménico de Constantinopla
Katedra św. Jerzego w Stambule

Katedra św. Jerzego (gr.: Καθεδρικός ναός του Αγίου Γεωργίου, Kathedrikós Naós tou Agíou Geōrgíou, tur.: Aya Yorgi Kilisesi) – katedralna świątynia Patriarchatu Konstantynopolitańskiego w Stambule (dawnym Konstantynopolu), mieści się w dzielnicy Fanarion. Historia świątyni pod wezwaniem świętego Jerzego sięga czasów bizantyjskich, jednak obecna świątynia pochodzi w dużej mierze z XIX wieku. W 1941 została zniszczona przez pożar. W 1991 została odbudowana. 29 listopada 2006 świątynię odwiedził papież Benedykt XVI i uczestniczył w liturgii celebrowanej przez patriarchę Bartłomieja I. Dokładnie 8 lat później jego następca Franciszek wziął udział w nabożeństwie ekumenicznym z patriarchą Bartłomiejem I podczas swojej podróży apostolskiej do Turcji. Przypisy Bibliografia Strona Ekumenicznego Patriarchatu Konstantynopola z historią kościołów katedralnych, ze szczególnym uwzględnieniem Katedry św. Jerzego Ilustrowany program zwiedzania Katedry św. Jerzego. [dostęp 2018-09-22]. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-10-21)].