Medina, Tunis

Medina v Tunisu je osrednja četrt Tunisa, glavnega mesta Tunizije. Od leta 1979 je na Unescovem seznamu svetovne dediščine. V medini je približno 700 spomenikov, vključno s palačami, mošejami, mavzoleji, medresami in fontanami iz različnih obdobij. Zgodovina Medina v Tunisu, ustanovljena leta 698 okoli prvotnega jedra mošeje Al Zajtun, se je razvijala skozi ves srednji vek. Glavna os je bila med mošejo in središčem vlade na zahodu v kazbi. Na vzhodu se je ta glavna cesta raztezala do Bab el Bharja. Širitev na sever in jug je glavno medino razdelila na dve predmestji, severno (Bab Souika) in južno (Bab El Džazira). Pred Almohadskim kalifatom so bila prestolnica drugje, v mestih kot sta Mahdia in Kairouan. Pod vladavino Almohadov je Tunis postal glavno mesto Ifrikije, v obdobju Hafsidov pa se je razvil v versko, intelektualno in gospodarsko središče. V obdobju Hafsidov je Medina, kot jo poznamo danes, dobila svojo osnovno obliko. Postopoma je dobila številne stavbe in spomenike, ki so združevali sloge Ifrikije, andaluzijske in orientalske vplive, hkrati pa so si sposodili tudi nekatere stebre in kapitele rimskih in bizantinskih spomenikov. Družbena in urbana struktura S površino 270 hektarjev (plus 29 hektarjev za okrožje kazbe) in skoraj 110.000 prebivalci ima Medina desetino prebivalstva Tunisa in šestino urbaniziranega območja aglomeracije. Kompleksna organizacija urbanega tkiva je spodbudila celotno kolonialno literaturo o nevarni Medini, anarhični in kaotični, ter ozemlju zasede. Vendar pa so od tridesetih let prejšnjega stoletja, s prihodom prvih etnologov, študije pokazale, da artikulacija območij Medine ni naključna in da so hiše zgrajene v skladu z jasnimi družbenokulturnimi normami, kodificiranimi glede na kompleksne tipe človeških odnosov. Številne publikacije so podrobno opisale razvoj medinskega modela in sistema določanja prioritet javnih in zasebnih prostorov, stanovanjskih in poslovnih, sakralnih in profanih. Urbana postavitev medine v Tunisu se odlikuje po tem, da se ne drži geometrijskih postavitev ali formalnih kompozicij, kot so mreže. Kljub temu sta osi sever-jug in vzhod-zahod primerljivi z rimskim kardom in dekumanom (ulice Sidi Ben Arous, Jemaa Zitouna in Paša), ki se sekata na dvorišču mošeje Al Zajtuna, molitvene hiše in študijskih prostorov. Prometnice vključujejo glavne ulice, stranske ulice in končno majhne slepe ulice. Včasih so celotni zasebni prostori rezervirani za ženske. Grajeno okolje je na splošno značilno po sopostavitvi velikih parcel (600 m2) in skupnem lastništvu. Koncept javnega prostora je v medini dvoumen, saj ulice veljajo za podaljšek hiš in so predmet družbenih oznak. Pojem individualnega lastništva je nizek, razstave na tržnicah pa se pogosto raztezajo na cesto. To idejo krepi površina trgovine (približno 3 m2) in spalnice (10 m2). V primeru stanovanjske arhitekture velja, da bolj ko je stavba odmaknjena od trgovin, bolj je cenjena. Koncept umika in zasebnosti je najpomembnejši. Pozna uvedba kanalizacijskega sistema pomeni, da po ulicah Medine še vedno teče veliko odpadne vode. Največje hiše in plemiški prostori so običajno v najvišje ležečem okrožju, četrti Kazba. Strešne terase Medine so prav tako pomemben prostor za družabno življenje, kot ponazarja film Halfaouine Férida Boughedirja. Danes vsako okrožje ohranja svojo kulturo in rivalstva so lahko močna. Tako severno predmestje podpira nogometni klub Espérance Sportive de Tunis, medtem ko je južna stran okrožje rivalskega kluba Club Africain. Medina je bila priča tudi družbeni segmentaciji: okrožja Tourbet el Bey in kazba so bogatejša, s prebivalstvom sodnikov in politikov, ulica Pasha je namenjena vojski in buržoaziji (trgovcem in veljakom), manjše skupnosti, kot je Hafisa, pa so tradicionalno živele judovske skupnosti. Arhitektura Dinastija Muradidov je izvajala velika gradbena dela v Medini. Hamuda Paša (1631–1666) je bil odgovoren za gradnjo številnih sukov, pa tudi številnih palač, vključno z Dar Hammouda Pašo in predhodnico sodobnega Dar El Beja. Leta 1655 je dal osmanskim arhitektom zgraditi mošejo Hamuda Paše v turškem slogu z elegantnim osmerokotnim minaretom, pod katerim je zgradil svoj družinski mavzolej. Njegov sin Murad II. Beg (1666–1675) je zgradil medreso Mouradia, posvečeno malikitski šoli islamskega prava. Muradov sin Mohamed Beg El Mouradi (1686–1696) je v Tunisu zgradil več spomenikov, vključno z mošejo Sidi Mahrez, ki je bila zasnovana po vzoru carigrajskih mošej z veliko osrednjo kupolo. Husainidski vladar Ali II. ibn Husein (1759–1782) je dal na jugu Medine zgraditi Tourbet el Bey kot mavzolej za svojo družino. To je največji pogrebni spomenik v Tunisu. V času Mohameda III. as-Sadika (1859–1882) so bili zidovi Medine v tako slabem stanju, da so ponekod grozili s porušitvijo. Leta 1865 jih je začel rušiti, skupaj s številnimi zgodovinskimi vrati Medine: Bab Cartagena, Bab Souika, Bab Bnet in Bab El Džazira. Domača arhitektura Dar Lasram Dar Al Džaziri Dar Bach Hamba Dar Ben Ajed Znamenitosti Mestna vrata Od prvotnih štirih vrat sta še vedno dve, in sicer Bab el Bhar na vzhodu in Bab Sidi Kacem kot del trdnjave Kasbah na jugozahodu. Druga dvoja, ki sta na severnih vhodih, sta se imenovala Bab Sidi Abdallah Cherif in Bab El Allouj. Medrese Od hafsidskega obdobja so se v tuniški medini pojavljale medrese v arabsko-orientalskem slogu. Ustanovljene so bile za služenje Almohadom z vzgojo delavcev za javne službe. Hafsidski sultani so skrbeli za ustanovitev medres, princese pa so sodelovale pri teh prizadevanjih, pa tudi pri pobudah učenjakov in imamov na tem področju, več medres pa se je pojavilo kot povezava z meceni. Ustanovitev šol se je nadaljevala po priključitvi Tunizije k Osmanskemu cesarstvu, vendar se je namen teh medres sčasoma spremenil. Od 17. stoletja, ko so prišli Osmani, so te medrese uporabljali za širjenje svojega hanefijskega medzeba. Vendar pa je bila v 20. stoletju vloga teh medres večinoma omejena na nastanitev študentov, ki so študirali na univerzi Ez-Zitouna. Mošeje V Medini je večina velikih mošej prestolnice, ki so bile vse zgrajene pred Francoskim protektoratom. Glavna mošeja Al Zajtuna je bila zgrajena leta 732 v osrčju Medine in nato obnovljena leta 864. Dolgo časa je bila tudi pomemben kraj kulture in znanja, saj je bila dom univerze Zitouna do osamosvojitve Tunizije. Še vedno gosti slovesnosti ob glavnih datumih muslimanskega koledarja, ki se jih redno udeležuje predsednik republike. Mošeja Kasba, zgrajena med letoma 1231 in 1235, je bila druga mošeja, zgrajena v Medini, namenjena samim vladarjem, ki so živeli v bližnji Kazbi. Odlikuje jo predvsem kupola v muqarnas pred mihrabom in minaret, ki spominja na Kutubijo iz Marakeša in je najvišji v Medini. Mošeja Ksar hanefitskega obreda, ki stoji nasproti Dar Huseina (Bab Menara), je bila zgrajena v 12. stoletju pod dinastijo Horasanidi. Mošeja Jusuf Dej je najprej delovala kot oratorij, preden je leta 1631 postala mošeja, in je prva mošeja osmansko-turškega obdobja. Mošeja Hamuda-Paša, zgrajena leta 1655, je bila druga mošeja hanefitskega obreda, zgrajena v Tunisu, medtem ko je mošeja Sidi Mahrez največja mošeja te vrste v državi. Zgrajena je bila med letoma 1692 in 1697, navdihnjena je z osmanskimi vzorci in spominja na nekatere carigrajske mošeje, kot sta Modra mošeja (zgrajena med letoma 1609 in 1616) in Jeni Valide (dokončana leta 1663). Mošeja El Džedid, ki jo je med letoma 1723 in 1727 zgradil ustanovitelj dinastije Husein I. Beg ima, tako kot mošeji Jusuf Dej in Hamuda-Paša, osmerokotni minaret, ki ga je navdihnil osmanski slog. Mošeja Saheb Ettabaâ, zgrajena med letoma 1808 in 1814, je zadnja mošeja, ki so jo v Tunisu zgradili Huseini pred francosko okupacijo. Palače Palače ali Dar so eden najpomembnejših zgodovinskih spomenikov v starodavnem mestu Tunis, v katerem so živeli politiki, bogati sloji in mestni dostojanstveniki. Podnebne spremembe Kot obalna dediščinska znamenitost je Medina v Tunisu ranljiva za dvig morske gladine. Leta 2022 jo je šesto poročilo IPCC o oceni uvrstilo na seznam afriških kulturnih najdišč, ki bi jim do konca stoletja grozile poplave in obalna erozija, vendar le, če bi podnebne spremembe sledile RCP 8,5, kar je scenarij visokih in nenehno naraščajočih emisij toplogrednih plinov, povezanih s segrevanjem za več kot 4 °C, in se ne šteje več za zelo verjetnega. Drugi, bolj verjetni scenariji povzročijo nižje stopnje segrevanja in posledično nižji dvig morske gladine: vendar bi se morska gladina pod vsemi temi scenariji še naprej dvigovala približno 10.000 let. Tudi če se segrevanje omeji na 1,5 °C, se pričakuje, da bo globalni dvig morske gladine po 2000 letih presegel 2–3 m (in višje stopnje segrevanja bodo do takrat doživele večje poraste), posledično pa bo dvig morske gladine presegel raven iz leta 2100 pod RCP 8,5 (~0,75 m z razponom 0,5–1 m) precej pred letom 4000. To pomeni, da je škoda in morebitno uničenje Medine v Tunisu, razen če se ne zgradijo učinkoviti prilagoditveni ukrepi, kot so morski zidovi, za spopadanje z dvigom morske gladine, le vprašanje časa. Sklici Zunanje povezave Association pour la sauvegarde de la medina de Tunis (in French) UNESCO site on the Tunis Medina the Hafsia quarter of the medina of Tunis the former Jewish quarter (hara) of the medina