Džerba

Džerba arabsko جربة, latinizirano: Jirba, IPA: [ˈʒɪrbæ] ; berbersko Ǧerba; italijansko Meninge, Girba), tudi prečrkovano kot Jerba ali Jarbah, je tunizijski in največji otok Severne Afrike s 514 kvadratnimi kilometri, v Gabeškem zalivu, ob obali Tunizije. Upravno je del guvernata Medenine. Otok je imel po popisu leta 2004 139.544 prebivalcev, ki so se po popisu leta 2014 povzpeli na 163.726. Tunizija si je zaradi svoje dolge in edinstvene zgodovine prizadevala za zaščito otoka pri Unescu, in leta 2023 je bila Džerba uradno razglašen za območje svetovne dediščine. Zgodovina Džerba je francoski črkopis Jerba ali Jirba. Ime izvira iz naroda Tebu, ki so bili prvotni prebivalci (avtohtoni) severne Afrike, obale in Sahare, neposredni potomci starodavnih Tehenujev, Temehujev, Garamantov itd. Kot je Haynes zapisal v svoji izvirni publikaciji iz leta 1947, sedanji arheološki dokazi o paleolitskih prebivalcih Tunizije in severne Afrike itd. potrjujejo, da so bili ljudje, ki so tam živeli skozi vse faze kamene dobe – paleolitik, mezolitik in neolitik – starodavno libijsko ljudstvo, znano kot Tehenu, ki se pojavlja v zapisih iz Starega egipčanskega kraljestva. V jeziku Tebu Ji ali Je pomeni »zahod«, Jer pa »z zahoda«. Element ba pomeni »veliki« in ima tudi večplastne pomene, kot sta »veliki« ali »možje s statusom«. V tem kontekstu se nanaša na »velike«, zato ime Jerba pomeni »zahodni veliki«, kar se razume kot nanašanje na štrleča ozemlja, torej na otoke. Domneva se, da je bil Džerba otok lotosov, kjer je Odisej nasedel na svojem potovanju skozi Sredozemsko morje. Džerba je bila v času starih Grkov znana kot otok Lytos ali Meninx. Eno od njenih vasi je bilo mogoče najti s stolpa Qantara, ime Džerba pa je bilo dano območju v bližini glavnega mesta otoka Houmt El Souk. Antika Berberi so v Severno Afriko prispeli okoli leta 1200 pr. n. št. v pozni bronasti dobi kot del znanih morskih ljudstev in od takrat živijo v Magrebu, naseljevali so obale in gore ter obdelovali zemljo. Njihovi domovi so jame in hiše, izklesane ali zgrajene iz kamnov in blata ali slame in drevesnih vej v obliki koč na vrhovih gora in planot. Drugi so živeli nomadsko, potovali so s svojo živino in živeli so pod šotori. Nekatere sekte so se preživljale s plenjenjem. Drugi so še vedno živeli v gosto naseljenih mestih, ki so jih zgradili, kar dokazujejo Ibn Haldun in drugi. Ibn Haldun v svoji Zgodovini, prvi del - 8 od 258, pravi: Ifrikija in Magreb, ko sta Banu Hilal in Banu Sulajm prečkala vanje na začetku 5. stoletja (po hidžri) in ga za tristo petdeset let napadla, sta bila uničena in vsa njuna območja so se vrnila v ruševine, potem ko je bilo celotno območje med Sudanom in Rimskim morjem pozidano, kar dokazujejo sledi gradnje v njem, vključno s spomeniki, gradbenimi kipi ter dokazi o vaseh in domovih. Njihova oblačila so sestavljena iz črtaste volnene tkanine in črne halje. Nosijo kordon in haljo. Glave si brijejo in jih ne pokrivajo z ničemer, obraze pa si pokrivajo s lithamom (arabsko لِثَام, latinizirano: lithām, včasih izgovorjeno lifam - ustna tančica, ki so jo Tuaregi in drugi zahodno- in severnoafriški (in sicer sahelski) nomadi, zlasti moški, tradicionalno uporabljali za pokrivanje spodnjega dela obraza.), kar je še danes v praksi. Jedo kuskus, govorijo in pišejo šila (natančneje džerbansko narečje), nekateri ljudje, zlasti v južni Tuniziji, na primer v gorah Matmata in Doueirat, pa ta jezik še vedno uporabljajo pri komunikaciji: je sam po sebi poseben jezik, znan že od antičnih časov in pogost do danes, ter ima svojo ljudsko ustno literaturo. Džerbo so v antiki naselili različni ljudje, najprej Grki in kasneje Feničani v 12. stoletju pred našim štetjem, ki so prišli iz Tira in Sidona. V tem obdobju je na Džerbi cvetela trgovina, s čimer se je razširila lončarska industrija in proizvodnja škrlatnega barvila, za katerega zgodovinarji omenjajo, da je bilo primerljivo, če ne celo boljše od tirskega škrlata in se je prodajalo po najvišjih cenah. Zdi se jasno, da so Feničani uvedli sajenje oljk in s tem razširili industrijo stiskanja oljk. Po Feničanih so prišli Rimljani, otok pa je v rimskem obdobju doživel veliko blaginjo, katere urbani učinki so še danes vidni. V 5. stoletju so Vandali, germansko pleme, ki se je leta 429 n. št. izselilo v Magreb, pod vodstvom svojega kralja Gajzerika osvojilo otok. Srednji vek Islamska osvajanja Med zgodnjimi muslimanskimi osvajanji Arabcev je bila Džerba med kraji, ki jih je leta 665 med invazijo Mu'avije ibn Hudaija na Tunizijo osvojil arabski osvajalec Ruvajfi ibn Tabit al-Ansari, v kateri je prevladovala ibadijska sekta. Po osvojitvi pod oblastjo guvernerjev je nastala Ifrikija, njihova vladavina pa je trajala skoraj stoletje, od leta 716 do 800. Država je doživela več nemirov, dokler ni nastala država Aglabidov, ki je bila v sporu z državo Rustumidov v Alžiriji. Džerba je bila včasih podrejena Aglabidom, včasih Rustamidom, vendar je bila vedno delno neodvisna, vse do ustanovitve Fatimidskega kalifata, ki je območje nadzoroval od leta 909 do 972. Otok je nato postal del posesti emirja Bulukīna ibn Zīrīja al-Sanhajija, ki ga je al-Mu'izz li-Din Allah al-Fatimi imenoval za vladarja Ifrikije, potem ko so Fatimidi svojo prestolnico preselili v Kairo. Država Sanhaji je šla skozi dve zaporedni fazi: obdobje blaginje in obdobje nemirov. V prvi fazi je Kairouan doživljal blaginjo 78 let, dokler leta 1049 niso prišli Hilalidi. V drugi fazi je Džerba utrpela številne nesreče zaradi vpadov, ki jim je bila izpostavljena. Morda najbolj izrazit med njimi je bil, ko je Rogerij II. Sicilski leta 1135 osvojil trdnjavo kot odgovor na ponavljajoče se piratstvo v Sredozemlju. Po podjarmljenju so bile ženske in otroci iz mesta poslani na Sicilijo, kljub nasilnemu odporu piratov in lokalnega prebivalstva. Džerba je ostala pod normansko okupacijo od leta 1135 do 1159. Več kot dve desetletji pozneje, ko so se Normani in njihov vladar Viljem I. leta 1185 osredotočali predvsem na invazijo na Bizantinsko cesarstvo, se je Almohadski kalifat, ki izvira iz peščenih puščav Maroka, »prebudil iz spanja in se spomnil, da njegov sovražnik sedi na dragocenem koščku njegove zemlje. Pripravil je veliko vojsko v ogromni floti, prisilil frankovsko garnizijo k umiku in otok je prešel pod oblast Almohadov.« Nadzor nad otokom je kasneje, v začetku 13. stoletja, prešel na berbersko dinastijo Hafsidov. Od 16. do 19. stoletja Osmani so leta 1574 vstopili v del Ifrikije in jo spremenili v osmansko provinco, podobno kot so to storili v osrednjem Magrebu v letih 1519–1520 in v Tripolitaniji leta 1551. Vendar pa je ta tunizijska provinca, ki je bila ustanovljena pozneje, kmalu razvila svoj politični sistem pred svojimi alžirskimi in tripolitanskimi sosedi od konca 16. stoletja. Takrat se je pojavila vladavina dejev z izključno oblastjo (v prvi polovici 17. stoletja), nato polmonarhični dedni sistem v času muradskih begov (1628–1702) in nato Huseinov (po letu 1705). Tem Huseinom je uspelo zgraditi državo, trdno uveljavljeno in ​​​​uživalo široko neodvisnost od zunanjih sil (Konstantinopel ali alžirski dej), zlasti v času vladavine Hammuda Paše (1782–1814). Dva velikanska imperija – osmansko in špansko – sta izkoristila šibkost hafsidske države in med letoma 1534 in 1535 posredovala v Tuniziji. Poleg otoka Džerba je Darguth Paša leta 1556 zasedel Gafso in leta 1557 Kairouan (glavno mesto Almoravidskega emirata Chabia), Bajler Beg (vrhovni poveljnik) Ali Paša ali Alaj Ali pa je leta 1569 vstopil v mesto Tunis, preden so ga Španci leta 1573 evakuirali. Osmanski sultan Selim II. se je odločil, da bo Špance iz Tunizije izkoreninil iz strateških razlogov (nadzor južnega brega Sicilskega preliva), političnih razlogov (dokončal je okupacijo držav tega brega od Egipta do meja Daljnega Magreba) in verskih razlogov (džihad je bil ena od stalnic osmanske politike). S pomočjo ljudstva so Osmani uspeli zavzeti ogromno trdnjavo La Goulette, nato pa poleti 1574 zavzeti Tunis in odpraviti špansko prisotnost. Moderna doba se je začela z globoko krizo v vseh magrebskih državah, vključno s Tunizijo, ki se je končala z Osmanskim pristopom tja in njeno preobrazbo v osmansko provinco. Vendar se je njen politični sistem v 17. in 18. stoletju hitro razvil v neodvisno polnacionalno monarhijo z le formalnimi vezmi zvestobe Konstantinoplu. Nadzorujejo (različno glede na regije in skupine) specifičen prostor, ki se razlikuje od prostora sosednjih provinc. Nato je Tunizija padla v past kolonializma, kot je nemški kancler Bismarck izjavil francoskemu veleposlaniku v Berlinu (4. januarja 1879): »Tunizijska hruška je dozorela in čas je, da jo oberete«. Dejansko so se razmere v tunizijski provinci od prve tretjine 19. stoletja pod pritiskom vzhajajočih evropskih ekspanzionističnih sil postopoma slabšale, dokler se provinca ni stabilizirala v obsežni krizi, ki je olajšala francosko intervencijo leta 1881. V 19. in 20. stoletju je otok doživel radikalne preobrazbe, morda pa je najpomembnejša značilnost tega obdobja migracija prebivalcev, ki so se ukvarjali s trgovino v nekaterih islamskih in tunizijskih mestih. V obdobju francoske vladavine so prebivalci otoka učinkovito prispevali k tunizijskemu nacionalnemu gibanju. Po osamosvojitvi je Džerba postala ena najpomembnejših tunizijskih turističnih znamenitosti in destinacija za turiste z vsega sveta. Judovska zgodovina Glede na njihovo ustno zgodovino judovska manjšina na otoku neprekinjeno prebiva že več kot 2500 let, po uničenju Jeruzalemskega templja. Prvi fizični dokaz, ki ga poznajo zgodovinarji, izvira iz 11. stoletja in je bil najden v Kairski Genizi. Potomci te skupnosti še vedno živijo v Houmt Souku. Ta skupnost je edinstvena v judovski diaspori zaradi nenavadno visokega odstotka kohanimov, neposrednih patrilinearnih potomcev Arona, prvega velikega duhovnika iz Mojzesovih časov. Lokalno izročilo pravi, da so bili ko je Nebukadnezar II. leta 586 pr. n. št. zravnal Salomonov tempelj in opustošil Judejo in mesto Jeruzalem, kohenimi, ki so se naselili na Džerbi, med begunci, ki so se uspeli izogniti suženjstvu. Ključno točko v tej ustni zgodovini so potrdili genetski testi za Cohenov modalni haplotip, ki kažejo, da je velika večina moških Judov na Džerbi, ki so trdili, da imajo družinski status kohen, imela skupnega starodavnega moškega prednika, ki se ujema s skoraj vsemi zgodovinsko evropskimi in bližnjevzhodnimi Judi z družinsko anamnezo patrilinearne pripadnosti judovski duhovniški kasti. Tako je otok mnogim Judom znan kot otok Kohenimov. Po legendi so med uničenjem templja Koheni, ki so v času uničenja služili templju, pobegnili iz Jeruzalema in se znašli na otoku Džerba. Legenda pravi, da so Kohenimi odnesli vrata in nekaj kamnov iz jeruzalemskega templja, ki so jih nato vključili v čudovito sinagogo, znano tudi kot sinagoga El Ghriba, ki še vedno stoji na Džerbi. Judovska skupnost se od drugih na Džerbi razlikuje po svoji obleki, osebnih imenih in naglasih. Judovski rabinat na Džerbi je ustanovil eruv, ki določa skupno območje v mestu, kjer lahko Judje na šabat prosto prenašajo predmete med svojimi domovi in ​​skupnostnimi stavbami. Nekatere tradicije, ki so značilne za judovsko skupnost na Džerbi, so molitev kiduš, ki se izreče na predvečer pashe, in nekaj preroških odlomkov na določene šabate v letu. Ena od sinagog skupnosti, sinagoga El Ghriba, je neprekinjeno v uporabi že več kot 2000 let. Judje so bili naseljeni v dveh glavnih skupnostih: Ḥara Kabira ('velika četrt'; arabsko: "الحاره الكبيرة") in Ḥara Ṣaghira ('majhna četrt'; arabsko: "الحاره الصّغيرة"). Hara Saghira se je identificirala z Izraelom, Hara Kabira pa s Španijo in Marokom. Naslednji pritok Judov na otok Džerba se je zgodil med špansko inkvizicijo, ko je bilo ibersko judovsko prebivalstvo izgnano. Judovsko prebivalstvo je doseglo vrhunec v času, ko se je Tunizija borila za neodvisnost od Francije (1881–1956). Leta 1940 je bilo približno 100.000 Judov Tunizijcev oziroma 15 % celotnega prebivalstva Tunizije. Po drugi svetovni vojni se je judovsko prebivalstvo na otoku znatno zmanjšalo zaradi izseljevanja v Izrael in Francijo. Leta 2011 je bilo na otoku približno 1000 stalnih judovskih prebivalcev, vendar se mnogi vsako leto vračajo na romanje. Ko pa je bila ustanovljena država Izrael in so se na Bližnjem vzhodu in v Severni Afriki stopnjevali politični nemiri, so bili številni Judje izgnani iz Tunizije. Čeprav je judovska skupnost v Tuniziji upadala, je judovska skupnost Hara Kebira zaradi svojega tradicionalnega značaja doživela porast prebivalstva. Skupnost na Džerbi ostaja ena zadnjih preostalih popolnoma nedotaknjenih judovskih skupnosti v državi z muslimansko večino. Tradicionalno najbolj verna judovska skupnost raste zaradi velikih bioloških družin kljub izseljevanju, na otoku pa je bila nedavno odprta nova ortodoksna judovska šola za dekleta, ki deluje vzporedno z dvema fantovskima ješivama. Po poročanju Wall Street Journala so »odnosi med Judi in muslimani kompleksni – pravilni in spoštljivi, čeprav ne posebej tesni. Judovski moški na primer delajo skupaj z muslimanskimi trgovci na tržnici in uživajo v prijateljskih odnosih z muslimanskimi strankami.« Zgodovinski konflikti med muslimani in Judi so bili na Džerbi večinoma odsotni. To naj bi pripisali dejstvu, da so bili vsi prebivalci otoka v nekem trenutku Judje in imajo zato podobne življenjske navade. Nekatere od teh judovskih praks, ki jih je mogoče videti v muslimanskih gospodinjstvih na Džerbi, so prižiganje sveč v petek zvečer in obešanje mace na strop od enega vzmeti do drugega. Judovska in muslimanska skupnost sta na Džerbi mirno sobivali kljub političnim nemirom zaradi izraelsko-palestinskega konflikta. Prebivalci Džerbe pravijo, da skupnosti preprosto molita na različnih mestih, a se še vedno lahko pogovarjata. Judovski voditelj je nekoč izjavil: »Živimo skupaj, obiskujemo prijatelje ob njihovih verskih praznikih. Delamo skupaj. Muslimani kupujejo meso od naših mesarjev. Ko nam je na šabat prepovedano delati ali kuhati, kupujemo kruh in košer hrano, ki jo kuhajo muslimani. Naši otroci se igrajo skupaj.« 11. aprila 2002 je Al Kaida prevzela odgovornost za napad s tovornjakom bombo v bližini znane sinagoge, v katerem je umrlo 21 ljudi (14 nemških turistov, 5 Tunizijcev in 2 francoska državljana). Od arabske pomladi je tunizijska vlada razširila svojo zaščito in spodbujala judovsko življenje na otoku Džerba. Tunizija si je ob sklicevanju na dolgo in edinstveno judovsko zgodovino na Džerbi prizadevala za status svetovne dediščine UNESCO za otok. Trenutno je na otoku 14 sinagog, 2 ješivi in ​​3 košer restavracije. Judovska šola na otoku je bila med nacionalnimi protesti leta 2018 napadena z zažigalnimi bombami, medtem ko so bile varnostne sile na Džerbi zmanjšane, saj so bile zaposlene z zaščito drugod. Ta napad je bil eden od mnogih drugih uporov, ki so se takrat dogajali po vsej Tuniziji. 9. maja 2023 je bila sinagoga El Ghriba tarča množičnega streljanja na veliko zborovanje judovskih romarjev, ki se vsako leto odvija v sinagogi. Ubitih je bilo pet ljudi, med njimi dva judovska bratranca, judovsko-francoski turist in dva tunizijska varnostnika. Cerkvena zgodovina Mesto Girba v rimski provinci Tripolitanija (večinoma v sodobni Libiji), ki je dalo ime otoku, je bilo dovolj pomembno, da je postalo sufraganski škof nadškofije svojega glavnega mesta. Med znanimi škofi antike so: Prokul (Maksim, škof, leta 393) Kvodvultdeus (katoliški škof, leta 401–411), ki se je udeležil kartaškega koncila (411) Evrazij (donatistični škof, leta 411), tekmec na kartaškem koncilu Urban (katoliški škof, leta 445–454) Favstin (katoliški škof, leta 484), izgnan s strani kralja Hunerika iz Vandalskega kraljestva Vincencij (katoliški škof, leta 523–525) Katoliška enciklopedija iz leta 1909 navaja le dva: »Znana sta vsaj dva škofa iz Girbe, Monul in Vincencij, ki sta sodelovala na kartažanskih koncilih leta 255 in 525«. Geografija Otok, ki upravno spada pod guvernat Medenine, je približno 500 kilometrov po cesti od Tunisa (v primerjavi s približno 330 kilometri zračne črte) in več kot 100 kilometrov od Gabèsa. Na obeh straneh dva rta povezujeta Jorf d'Ajim na zahodu in Zarzis d'El Kantara na vzhodu. Na odprtem morju podaljšek plaže Mezraya (Sidi Mahrez) tvori polotok Ras R'mal, ki je ena pomembnih turističnih znamenitosti otoka. Površina otoka je približno 514 km². Gledano s satelitske slike je podoben velikanskemu molarju s tremi koreninami: polotoki Adžim, Ras Terbella in Bine El Oudiane; njegova največja dolžina je 29,5 kilometra, največja širina pa 29 kilometrov. Njegova obala, ki se razteza na 125 kilometrov, je zelo nepravilna. Trije polotoki označujejo točke, ki so najbližje celini, od katerih otok ločuje kanal Ajim, širok 2 kilometra in kanal El Kantara, širok 6 kilometrov. Kanal Ajim vsebuje dva otočka, imenovana Elgataia Kbira in Elgataia Sghira. Ko je bila Džerba povezana s celino, je s svojo pravilno topografijo in geološko zgradbo zelo podobna reliefu, ki je značilen za južno obalo Tunizije. Otok je raven, s povprečno nadmorsko višino 20 metrov, najvišja točka, Dhahret Guellala, pa se v južnem delu dviga na 53 metrov. Na tej točki otok prečka pomembna topografska značilnost (15-metrska pečina na dolžini 15 kilometrov). Stopničasta topografija se izmenjuje med dvignjenimi območji in vdolbinami, katerih površino oblikujejo sipine. Obalo zaznamujejo nizke obale s plažami, večinoma peščenimi, ki se raztezajo predvsem med Ras R'malom in Bordž El Kastiljem. Gustave Flaubert je Džerbo zaradi njenega finega, zlatega peska poimenoval Otok zlatega peska. Sladke vode je malo in ni rek. Džerba je obdana s plitvinami – batimetrija v bližini otoka je skoraj vedno manjša od −10 m, izobata −5 m pa se pojavi le nekaj kilometrov od južne in severne obale – vendar jih ob južni obali moti obstoj številnih vadij (morskih tokov), ki prečkajo kanale Adžim in El Kantara, globine pa ponekod presegajo 20 metrov. Podnebje Živa meja (tabia) iz kaktusov bodičaste hruške. Džerba ima sredozemsko podnebje, vendar s polsušnim nagnjenjem, saj leži na stičišču sredozemskih in saharskih zračnih mas. Povprečna letna temperatura je 19,8 °C, mesečna povprečja pa redko presežejo 30 °C ali padejo pod 8 °C. Poleti povprečna najvišja temperatura doseže 32,7 °C, vendar vročino blaži morski vetrič, pozimi pa so mesečna povprečja nad 12 °C. Emmanuel Grevin tako govori o petem letnem času na Djerbi. V IX. poglavju svojega romana Salammbô Gustave Flaubert Mathosa opiše ta »otok, prekrit z zlatim prahom, zelenjem in pticami, kjer so limonovci visoki kot cedre [...] kjer je zrak tako sladek, da preprečuje smrt.« Zaradi podnebja si je celo prislužil vzdevek „Nežna Djerba“. Kar zadeva padavine, Džerba prejme največ padavin (248,8 milimetra) od vseh regij južno od Sfaxa, s povprečno štiridesetimi deževnimi dnevi na leto. Več kot 60 % padavin je skoncentriranih med septembrom in decembrom, vrhunec pa je oktobra (28 % letne količine). Vendar pa se lahko večina letnih padavin skoncentrira v le treh ali štirih plohah. Sušno obdobje se začne aprila, dež pa je poleti redek. Vlažnost in nočna rosa sta dva ključna dejavnika za floro otoka. Glede na letni čas na Džerbi prevladujejo vetrovi iz različnih smeri. Od novembra do marca prevladujejo zahodni vetrovi, ki jih od marca do sredine junija nadomesti jugo, vroč veter, ki ga pogosto spremljajo prašni hudiči. S prihodom poletja prevladujejo vzhodni vetrovi, ki prinašajo hladnejše temperature. Zavetišče za ptice selivke Džerba Bin El Ouedian je mokrišče in habitat za ptice selivke. Je na 33° 40' severne zemljepisne širine, 10° 55' vzhodne zemljepisne širine. 7. novembra 2007 je bilo mokrišče zaradi pomena kot zavetišča za ptice uvrščeno na Seznam ramsarskih območij v Tuniziji v okviru Ramsarske konvencije. Arhitektura Prebivalci Džerbe so se, ko so skozi svojo zgodovino trpeli zaradi večkratnih napadov morja, odselili od obale in se razkropili po podeželju v notranjosti otoka. Tradicionalne stavbe so zato običajno izolirane in razpršene; strukturirane so v skladu s hierarhično organizacijo prostora, ki temelji na menzelu, izrazu, ki v dobesedni arabščini pomeni 'hiša' in opisuje stanovanjske in funkcionalne prostore, v katerih živijo družine. To predstavlja osnovno enoto naselja, ki je osredotočeno okoli mošeje. Džerbijsko podeželje preseneča s svojo tišino, kar so opazili številni znani obiskovalci, vključno s Simone de Beauvoir, za katero je »to najtišji kraj na svetu«. Razvoj turizma na otoku od 1960-ih naprej pa je privedel do spremembe tradicionalne prostorske organizacije, pojava, ki je zmanjšal osrednje območje v korist dela obale. Številna polja so bila zapuščena. Središče mesta zato ostaja ekonomsko marginalizirano in izolirano od glavnih prometnih poti, čeprav je bilo v 1990-ih asfaltiranih več cest, in ta pojav ni značilen le za Džerbo. Turizem Djerba je priljubljena turistična destinacija. Predvsem vzdolž vzhodne obale so v zadnjih desetletjih zrasla številna turistična središča, ki so namenjena predvsem turistom z omejenim proračunom, ki med drugim cenijo možnosti za vodne športe. Severovzhodna obala se ponaša z dolgimi peščenimi plažami. Še posebej priljubljena so 'piratska križarjenja' s starinskimi čolni do šest kilometrov dolgega polotoka Flamingo. Trajekti med otokom (Adžim) in celino (Džorf) redno vozijo čez 2,5-kilometrski odsek morja v glavni sezoni. Mednarodno letališče Džerba se nahaja osem kilometrov zahodno od Houmt Souka. Rimska cesta v bližini Al-Kantare je eden od ostankov rimskih struktur na otoku. Znamenitosti Ena najstarejših in najbolj znanih sinagog na svetu, sinagoga El Ghriba, stoji nekaj kilometrov jugozahodno od Houmt Souka. Sinagoga Hara Seghira je bila zgrajena v 1930-ih. Približno tri kilometre za Sedouikechom, med 32. in 33. kilometrom na cesti proti El Kantari, je na desni strani podzemna mošeja. Kompleks, ki je v oljčnem nasadu, je nekoliko težko najti, saj ni označen. Dostopen je prosto. Na jugu je otok s celino povezan z voznim nasipom, dolgim ​​6,5 kilometra in širokim nekaj več kot deset metrov. Nasip izvira iz rimskih časov, morda celo iz punskega obdobja. Kasneje je nasip potopilo morje. Med Dragutovimi spopadi s Španci je bil jez okoli leta 1551 iz varnostnih razlogov prebit. Po drugi svetovni vojni je bil obnovljen. Preboj je približno na sredini, da se zagotovi izmenjava vode z laguno. Jez je nekoč oskrboval otok s pitno vodo tudi po cevovodu, ki je potekal vzporedno s cesto in je prevažal vodo iz območja Medenine. Slikovite ruševine trdnjave, ki jo je leta 1289 zgradil španski konkvistador Roger de Loria, so na rtu približno deset kilometrov od El Kantare. Trdnjava je bila razširjena v 15. stoletju. Danes je najdišče dostopno le s terenskimi vozili ob oseki. V Guellali izdelujejo znamenito tunizijsko keramiko. Za majhno plačilo lahko turisti opazujejo domačine pri delu. V vasi Erriadh je bil leta 2014 ustvarjen projekt ulične umetnosti Djerbahood, v katerem je 150 umetnikov ustvarilo skupno 250 fresk. Houmt Souk Houmt Souk ima približno 65.000 prebivalcev in je glavno mesto Džerbe. Mesto ima dolgo trgovsko tradicijo, o čemer priča več starih karavanserajev. Rimljani so tukaj ustanovili naselje z imenom Griba. Houmt Souk ponuja številne turistične trgovine, upravne pisarne otoka in majhno ribiško pristanišče. Ogleda si je vredno trdnjavo Bordž-el-Kebir (piratska trdnjava) in Muzej folklore. Meninx Meninx je arheološko najdišče na jugovzhodni obali v bližini rimskega nasipa. Gre za starodavno mesto, ki so ga ustanovili Feničani. Meri približno dva kilometra krat 0,8 kilometra – del mesta morda leži pod morsko gladino. Natančnejših podatkov ni, saj temeljitih izkopavanj še niso opravili. V rimskih časih je bilo glavno mesto otoka in se je ponašalo s termalnimi kopališči, amfiteatrom, gledališčem, baziliko in morda s forumom. Notes Sklici Zunanje povezave GigaCatholic with titular see incumbent biography links