Tunis

Tunis (arabsko تونس) (staro ime Tunes) je pristaniško, glavno mesto in največje mesto Tunizije. Širše metropolitansko območje Tunisa, pogosto imenovano Veliki Tunis, ima približno 2.700.000 prebivalcev. Leta 2020 je tretje največje mesto v regiji Magreb (za Casablanco in Alžirom) in enajsto največje v arabskem svetu. Mesto leži ob Tuniškem zalivu, za Tuniškim jezerom in pristaniščem La Goulette (Ḥalq il-Wād), razprostira pa se vzdolž obalne ravnice in hribovja, ki jo obdaja. V njegovem jedru leži Medina, ki je na seznamu svetovne dediščine. Vzhodno od Medine, skozi Morska vrata (znana tudi kot Bab el Bhar in Porte de France), se začne sodobni del mesta, imenovan Ville Nouvelle, ki ga prečka velika avenija Habiba Bourguibe (ki jo mediji in potovalni vodniki pogosto imenujejo »tunizijske Elizejske poljane«), kjer stavbe iz kolonialne dobe predstavljajo jasen kontrast manjšim, starejšim stavbam. Vzhodno ob morju ležijo predmestja Kartagina, La Marsa in Sidi Bou Said. Kot glavno mesto države je Tunis središče tunizijskega političnega in upravnega življenja ter tudi središče trgovinskih in kulturnih dejavnosti v državi, s svojo razvijajočo se kemično, prehrambeno in tekstilno produkcijo, pa postaja pa tudi industrijsko središče. Mesto je prometno povezano s pomočjo mednarodnega letališča, z ladijskimi povezavami pa s pristanišči v Italiji in Franciji. Železnica vodi na jug do obalnega mesta Gabes ter na zahod v Alžirijo proti drugim sredozemskim pristaniščem. Etimologija Tunis je prepis arabskega imena تونس, ki se lahko izgovarja kot »Tūnus«, »Tūnas« ali »Tūnis«. Vse tri različice je omenil arabski geograf iz 12. stoletja Jakut al-Hamavi v svojem delu Mu'jam al-Bûldan ('Slovar držav'). Za izvor imena Tunis obstajajo različne razlage. Nekateri učenjaki ga povezujejo s kartažansko boginjo Tanit ('Tanit ali Tanut), saj so bila mnoga starodavna mesta poimenovana po božanstvih zavetnikih. Nekateri učenjaki trdijo, da izvira iz Tynes, ki sta ga omenila Diodor Sicilski in Polibij v opisih lokacije, ki spominja na današnjo Al-Kasbo, staro tuniško berbersko vas. Druga možnost je, da izvira iz berberskega glagolskega korena ens, ki pomeni »ležati« ali »prenočiti«. Izraz Tunis lahko pomeni »tabor ponoči«, »tabor« ali »postanek«, morda pa so ga ljudje, ki so potovali v Kartagino po kopnem, označevali kot »zadnji postanek pred Kartagino«. V starorimskih virih so omenjena tudi imena bližnjih mest, kot so Thinisa v Numidiji (danes El Kala), Thunusuda (danes Sidi-Meskin), Thinissut (danes Bir Bouregba), Thunisa (danes Ras Jebel) in Cartennae (danes Ténès). Ker so vse te berberske vasi ležale na rimskih cestah, so nedvomno služile kot počivališča ali postajališča. Zgodovina Kartagina in zgodnja naselja Zgodovinsko preučevanje Kartagine je težavno. Ker so Rimljani ob koncu tretje punske vojne uničili njeno kulturo in zapise, se je ohranilo zelo malo kartažanskih primarnih zgodovinskih virov. Čeprav obstaja nekaj starodavnih prevodov punskih besedil v grščino in latinščino, pa tudi napisi na spomenikih in stavbah, odkritih v severozahodni Afriki, so glavni viri grški in rimski zgodovinarji, vključno z Livijem, Polibijem, Apijanom, Kornelijem Neposom, Silijem Italikom, Plutarhom, Kasij Dionom in Herodotom. Ti pisci so pripadali ljudstvom, ki so bila v konkurenci in pogosto v konfliktu s Kartagino. Grška mesta so se s Kartagino borila za Sicilijo, Rimljani pa so se proti Kartagini bojevali tri vojne. Ni presenetljivo, da so njihova poročila o Kartagini izjemno sovražna; čeprav je bilo nekaj grških avtorjev, ki so imeli ugodno mnenje, so ta dela izgubljena. Območje je bilo prvotno berbersko naselje. Obstoj naselij na območju Tunisa in okolice potrjujejo viri iz 4. stoletja pred našim štetjem. Ker leži na hribu, je bila njegova lokacija odlična točka, s katere je bilo mogoče opazovati prihode in odhode pomorskega in karavanskega prometa v Kartagino in iz nje. Bilo je eno prvih mest v regiji, ki je padlo pod kartažanski nadzor in v stoletjih, ki so sledila, je bilo naselje omenjeno v vojaških zgodovinah, povezanih s Kartagino. Tako je mesto med Agatoklesovo odpravo, ki je leta 310 pr. n. št. pristala na rtu Bon, večkrat menjalo lastnika. Med vojno najemnikov je možno, da je mesto služilo kot središče domačega prebivalstva območja in da je bilo njegovo prebivalstvo večinoma sestavljeno iz kmetov, ribičev in obrtnikov. V primerjavi s starodavnimi ruševinami Kartagine starodavne ruševine mesta niso tako velike. Po Strabonu so ga Rimljani uničili leta 146 pr. n. št. med tretjo punsko vojno. Uničena sta bila tako mesto kot Kartagina; prva pa je bila pod Avgustovo vladavino obnovljena prej in postala pomembno mesto pod rimskim nadzorom ter središče cvetoče kmetijske industrije. Naselje je v Tabuli Peutingeriani omenjeno kot Thuni. V sistemu rimskih cest za rimsko provinco Afriko je imelo mesto naziv mutatio ('vmesna postaja, počivališče'). Naselje, ki je bilo vse bolj romanizirano, je bilo sčasoma tudi pokristjanjeno in postalo sedež škofa. Vendar je v tem času ostalo skromne velikosti v primerjavi s Kartagino. Ustanovitev in zgodnje islamsko obdobje V poznem 7. stoletju so arabski muslimani osvojili regijo in leta 698 sta bili na obrobju starodavnih ruševin ustanovljeni občina in mošeja, ki ju je ustanovil Hasan ibn al-Numan in ki sta kasneje postali mesto Tunis in mošeja Al Zajtuna. Medina v Tunisu, najstarejši del mesta, izvira iz tega obdobja, v katerem je regijo osvojil Omajadski kalifat. Mesto je imelo naravno prednost obalnega dostopa do glavnih pristanišč južne Evrope prek Sredozemlja. Tunis je že zgodaj igral vojaško vlogo; Omajadi so prepoznali strateški pomen bližine Sicilske ožine, ob ustanovitvi mesta pa je kalif Abd al-Malik ibn Marvan zgradil ladjedelnico. Od začetka 8. stoletja je bil Tunis upravno središče območja: postal je Omajadska in kasneje Abasidska pomorska baza v zahodnem Sredozemskem morju ter pridobil precejšen vojaški pomen. Pod Aglabidi je mesto pridobilo na pomenu in koristilo gospodarskim izboljšavam ter postalo eno najpomembnejših v kalifatu, na kratko pa je bilo državno glavno mesto od konca vladavine Ibrahima II., od leta 902 do 909, ko je bil nadzor nad Ifrikijo predan novo ustanovljenemu Fatimidskemu kalifatu. Lokalno nasprotovanje oblastem se je začelo stopnjevati septembra 945, ko so haridžitski uporniki zasedli Tunis, kar je povzročilo splošno plenjenje. Z vzponom fatimidsko-podkraljevske dinastije Ziridov je sunitsko prebivalstvo vse manj prenašalo šiitsko oblast in izvajalo pokole nad šiitsko skupnostjo. Leta 1048 je ziridski vladar Al-Muizz ibn Badis zavrnil poslušnost svojega mesta Fatimidom in ponovno vzpostavil sunitske obrede po vsej Ifrikiji. Ta odločitev je razjezila fatimidskega kalifa Al-Mustansirja Billaha. Da bi kaznoval Ziride, je na Ifrikijo poslal arabsko pleme Banu Hilal; velik del države je bil požgan, prestolnica Ziridov Kairouan je bila leta 1057 porušena, le nekaj obalnih mest, vključno s Tunisom in Mahdio, pa se je izognilo uničenju. Prebivalstvo Tunisa, izpostavljeno nasilju sovražnih plemen, ki so se naselila okoli mesta, je leta 1059 zavrnilo oblast Ziridov in priseglo zvestobo hamadidskemu princu El Nacerju ibn Alennasu, ki je imel sedež v Bejaïi. Guverner, ki ga je imenoval Bejaïa, je po ponovni vzpostavitvi reda v državi brez oklevanja osvobodil Hamadidcev in ustanovil dinastijo Horasanid s Tunisom kot glavnim mestom. To majhno neodvisno kraljestvo je prevzelo niti trgovine z drugimi narodi in regiji povrnilo mir in blaginjo.ref>M. Th Houtsma, First Encyclopaedia of Islam: 1913–1936, BRILL, 1987 p.839</ref> Nova prestolnica Tunizije Leta 1159 so Almohadi Abd al-Mu'min zavzeli Tunis, strmoglavili zadnjega voditelja Horasanida in v tuniški kazbi namestili novo vlado. Osvajanje Almohadov je zaznamovalo začetek prevlade mesta v Tuniziji. Tunis je prej igral manjšo vlogo za Kairouanom in Mahdio, nato pa je bil povišan v prestolnico province. Leta 1228 je oblast prevzel guverner Abu Zakarija Jahja, leto kasneje pa je prevzel naziv emirja in ustanovil dinastijo Hafsidov. Mesto je postalo prestolnica hafsidskega kraljestva, ki se je raztezalo proti Tripoliju in Fezu. Zgrajeno je bilo obzidje za zaščito nastajajočega glavnega mesta kraljestva, ki je obdajalo medino, kazbo in nova predmestja Tunisa. Leta 1270 je mesto na kratko zavzel francoski kralj Ludvik IX., ki je upal, da bo hafsidskega vladarja spreobrnil v krščanstvo. Kralj Ludvik je zlahka zavzel Kartagino, a je njegova vojska kmalu postala žrtev izbruha griže. Ludvik je umrl, preden so bili zidovi prestolnice in njegova vojska prisiljeni oditi. Hkrati so zaradi ponovne osvojitve Španije v Tunis prispeli prvi andaluzijski muslimani in Judje, ki so postali pomembni za gospodarsko blaginjo hafsidske prestolnice in razvoj njenega intelektualnega življenja. V obdobju Almohadov in Hafsidov je bil Tunis eno najbogatejših in najveličastnejših mest v islamskem svetu s približno 100.000 prebivalci. Tako kot Almohadi so tudi Hafsidi vzdrževali krščanske najemnike, ki so živeli v soseski, zaprti z vrati v bližini hafsidskega palačnega kompleksa. Bogoslužili so v cerkvi, posvečeni svetemu Frančišku Asiškemu, ki so jo obiskovalci opisali kot »zelo lepo in veliko« in ki je smela zvoniti, kar je bila praksa, ki jo je prepovedoval tako imenovani Umarjev pakt, in privilegij, ki ga niso imeli genovski in beneški trgovci, ki so imeli kapele v svojih trgovskih četrtih. Ko je Jean Adorno leta 1470 obiskal Tunis, je te kristjane opisal kot kulturno in jezikovno asimilirane v tunizijsko družbo, čeprav so ostali kristjani in so med mašo peli v latinščini. V tem obdobju je bil eden od znanih popotnikov v Tunis Ibn Batuta. V njegovem popotniškem poročilu, ko sta Ibn Batuta in njegova skupina prispela v Tunis, so prebivalci mesta prišli naproti njemu in drugim članom njegove skupine. Vsi so jih pozdravili in bili zelo radovedni, mnogi so postavljali vprašanja, vendar nihče v Tunisu ni osebno pozdravil Ibn Batute, kar ga je zelo razburilo. Počutil se je zelo osamljenega in ni mogel zadržati solz, ki so mu tekle iz oči. To se je nadaljevalo nekaj časa, dokler eden od romarjev ni ugotovil, da je razburjen, zato je šel gor, pozdravil in se pogovarjal z Ibn Batuto, dokler ta ni vstopil v mesto. Takrat je bil tuniški sultan Abu Yahya in med Ibn Battutinim bivanjem je potekal festival prekinitve posta. Ljudje v mestu so se zbrali v velikem številu, da bi praznovali festival, oblečeni v ekstravagantne in zelo razkošne obleke. Abu Yahya je prišel na konju, kjer so se mu pridružili vsi njegovi sorodniki. Po predstavi so se ljudje vrnili domov. Španska okupacija in osmanski nadzor Osmansko cesarstvo je leta 1534 prevzelo nominalni nadzor nad Tunisom, ko ga je Hajredin Barbarosa zavzel od hafsidskega sultana Mulaja Hasana, ki je pobegnil na dvor Karla V., svetega rimskega cesarja in španskega kralja. Karel, ki je utrpel izgube zaradi gusarjev, ki so delovali iz Džerbe, Tunisa in Alžira, se je strinjal, da bo Mulaja Hasana ponovno postavil na oblast v zameno za njegovo sprejetje španske suverenosti. Leta 1535 je bila poslana pomorska odprava pod vodstvom Karla samega in mesto je bilo ponovno zavzeto. Zmaga proti gusarjem je zabeležena na tapiseriji v kraljevi palači v Madridu. Španski guverner mesta La Goulette, Luis Pérez de Vargas, je med letoma 1546 in 1550 utrdil otok Chikly v Tuniškem jezeru, da bi okrepil obrambo mesta. Osmanski Uluç Ali Reis je na čelu vojske janičarjev in Kabilov leta 1569 ponovno zavzel Tunis. Vendar pa je Špancem pod vodstvom Juana Avstrijskega po bitki pri Lepantu leta 1571 uspelo ponovno zavzeti mesto in oktobra 1573 ponovno vzpostaviti hafsidsko oblast. Po teh spopadih je mesto avgusta 1574 končno padlo v osmanske roke. Ko je postala osmanska provinca, ki jo je upravljal paša, ki ga je imenoval sultan s sedežem v Konstantinoplu, je država dosegla določeno stopnjo avtonomije. Po letu 1591 so bili osmanski guvernerji (begi) relativno neodvisni, piratstvo in trgovina pa sta še naprej cvetela. Pod vladavino begov je prestolnica zaživela na novo. Njegovo prebivalstvo se je povečevalo z dosežki različnih etničnih skupin, med katerimi so bili tudi mavrski begunci iz Španije, gospodarske dejavnosti pa so se diverzificirale. Tradicionalni industriji in trgovini z oddaljenimi deželami se je pridružila dejavnost berberskih piratov, ki so bili takrat v svoji zlati dobi. Dobiček iz trgovine s krščanskimi sužnji je vladarjem omogočil gradnjo razkošnih struktur, ki so oživile arhitekturno dediščino srednjega veka. Aprila 1655 je bil angleški admiral Robert Blake poslan v Sredozemlje, da bi od držav, ki so napadale angleško ladjo, izterjal odškodnino. Le tuniški bej se ni hotel ubogati, zaradi česar je Blakeovih petnajst ladij napadlo begov arzenal v Porto Farini (Ghar el Melh) in uničilo devet alžirskih ladij in dve obalni bateriji, kar je bilo prvič v pomorskem bojevanju, da so bile obalne baterije uničene, ne da bi se ljudje izkrcali na obalo. Na začetku 18. stoletja je Tunizija s prihodom dinastije Huseinidov vstopila v novo obdobje svoje zgodovine. Zaporedni vladarji Huseinidov so dosegli velik napredek pri razvoju mesta in njegovih stavb. V tem obdobju je mesto cvetelo kot središče trgovine. Alžirci so leta 1756 izkoristili delitve znotraj vladajoče hiše in zavzeli Tunis ter državo postavili pod nadzor. Hammuda Beg se je soočil z bombardiranjem beneške flote, mesto pa je leta 1811 doživelo upor. Pod vladavino Huseina Bega II. so pomorski porazi Britancev (1826) in Francozov (1827) Francozi postali vse bolj aktivni v mestu in gospodarstvu. Različni viri ocenjujejo, da je prebivalstvo v 19. stoletju štelo od 90.000 do 110.000 prebivalcev. V poznem 19. stoletju je Tunis postajal vse bolj naseljen z Evropejci, zlasti Francozi, priseljevanje pa je dramatično povečalo velikost mesta. To je povzročilo prvo rušenje starega mestnega obzidja, od leta 1860, da bi se prilagodili rasti v predmestjih. Mesto se je razširilo zunaj območja prejšnjega mesta in bregov jezera, nova okrožja pa so bila posodobljena s tekočo vodo (1860), plinom za razsvetljavo (1872), cestami, odvozom odpadkov (1873) in komunikacijo s sosednjimi predmestji in mestnim središčem. Obrt in tradicionalne trgovine so nekoliko upadle, saj so prišleki povečali trgovino z Evropo, uvedli prve sodobne industrije in nove oblike mestnega življenja. Razvoj pod francoskim protektoratom Ustanovitev francoskega protektorata leta 1881 je bila prelomnica v zgodovini Tunisa, ki je v dveh do treh desetletjih privedla do hitre prenove mesta. Mesto se je hitro razširilo izven svojih utrdb: razdelilo se je na tradicionalno staro mesto, naseljeno z Arabci, in novo mesto, naseljeno s priseljenci, z drugačno strukturo od tradicionalne medine. Tunis je imel koristi tudi od francoske izgradnje vodovoda, omrežij za zemeljski plin in elektriko, javnega prevoza in druge javne infrastrukture. Pod francosko oblastjo se je naselilo precejšnje število Evropejcev (kot so tunizijski Italijani); polovica prebivalstva je bila evropskega porekla. Mesto se je razširilo in ustvarilo nove bulvarje in soseske. Med prvo svetovno vojno je bil Tunis miren. Po vojni se je mesto soočilo z novimi preobrazbami, saj je sodobni del pridobil na pomenu in razširil svojo mrežo bulvarjev in ulic v vse smeri. Poleg tega se je na mestnem robu pojavila vrsta satelitskih mest, ki so posegla v občino Tunis. Na gospodarskem področju so se komercialne dejavnosti širile in diverzificirale, saj so sodobne industrije še naprej rasle, medtem ko je tradicionalna industrija še naprej upadala. Med drugo svetovno vojno so Tunis od novembra 1942 do maja 1943 držale sile osi. To je bila njihova zadnja baza v Afriki, ko so se umikale proti Siciliji, potem ko so jih obkolile zavezniške sile iz Alžirije na zahodu in iz Libije na vzhodu. 7. maja 1943, okoli 15.30 popoldne, je Tunis padel v roke čet britanske 1. armade in ameriške 1. armade, ki so premagale nemško 5. tankovsko armado, ki je varovala mesto. 20. maja 1943 opoldne so zavezniki na aveniji Maréchal Galliéni in aveniji Jules Ferry priredili parado zmage, s katero so označili konec bojev v Severni Afriki. Ko jim je uspelo pregnati sile osi iz Tunizije, so zavezniki Tunis uporabili kot operativno oporišče, od koder so izvajali amfibijske napade najprej na otok Pantelleria, nato na Sicilijo in nazadnje na celinsko Italijo. Rast po osamosvojitvi Po osamosvojitvi leta 1956 je Tunis utrdil svojo vlogo glavnega mesta, najprej z uvedbo ustave, ki je določala, da morata imeti poslanska zbornica in predsedstvo republike svoj sedež v Tunisu in njegovih predmestjih. V zelo kratkem času se je kolonialno mesto hitro preobrazilo. Ko je mesto raslo in so domači Tunizijci postopoma začeli nadomeščati obsežno evropsko prebivalstvo, se je konflikt med arabskim in evropskim mestom postopoma zmanjševal z arabizacijo prebivalstva. Zaradi pritiska prebivalstva in stopnje migracij v glavno mesto je mesto še naprej raslo, tudi z ustvarjanjem novih okrožij v predmestjih. Stare stavbe so bile postopoma obnovljene in nadgrajene. Nove stavbe so začele vplivati ​​na urbano krajino. Hkrati aktivna politika industrializacije razvija občinsko gospodarstvo. Medina, Tunis je od leta 1979 na Unescovem seznamu svetovne dediščine. Arabska liga predstavlja 22 arabskih držav. Zaradi mirovnega sporazuma med Egiptom in Izraelom je leta 1979 svoj sedež preselila v Tunis. Arabska liga se je v Egipt vrnila leta 1990. Tudi Palestinska osvobodilna organizacija je imela svoj sedež v Tunisu od leta 1982 do 2003. Leta 1985 so izraelska letala F-15 bombardirala sedež PLO, pri čemer je umrlo približno 60 ljudi. Geografija Tunis je v severovzhodni Tuniziji ob jezeru Tunis in je s Tuniškim zalivom v Sredozemskem morju povezan s kanalom, ki se konča v pristanišču La Goulette/Halq al Wadi. Antično mesto Kartagina je severno od Tunisa vzdolž obalnega dela. Mesto leži južneje od Sicilije, na podobni zemljepisni širini kot Cádiz, starodavno mesto v južni Španiji, povezano s feničansko in kartažansko civilizacijo. Mesto Tunis je zgrajeno na pobočju hriba, ki se spušča proti jezeru. Na teh hribih so kraji, kot so Notre-Dame de Tunis, Ras Tabia, La Rabta, La Kasbah, Montfleury in La Manoubia z nadmorsko višino tik nad 50 metri. Mesto je na križišču ozkega pasu zemlje med jezerom in Séjoumijem. Ožina med njima je tisto, kar geologi imenujejo Tuniška kupola, ki vključuje hribe apnenca in sedimentov. Predstavlja naravni most in od antičnih časov se je iz njega razcepilo več pomembnih cest, ki so povezovale Egipt in druge dele Tunizije. Ceste so povezane tudi s Kartagino, kar poudarja njen politični in gospodarski pomen ne le v Tuniziji, temveč tudi širše v Severni Afriki in Sredozemskem morju v antiki. Območje Velikega Tunisa ima površino 300.000 hektarjev (3000 km2), od tega je 10 % urbaniziranih, preostanek pa si delijo vodna telesa (20.000 hektarjev; 200 km2 jezer ali lagun) in kmetijska ali naravna zemljišča (250.000 hektarjev; 2500 km2)). Vendar pa rast mesta, ki naj bi se po ocenah povečevala za 500 hektarjev na leto, postopoma spreminja pokrajino. Mestne četrti in predmestja Mestno središče Tunisa, ki ga sestavljata zgodovinsko staro mestno jedro (Medina) in novo mestno jedro, zgrajeno v kolonialnem obdobju, leži med Tuniškim jezerom in jezerom Sebkhet Sedjoumi (arabsko سبخة سيجومي). Notranja predmestja obkrožajo mestno središče: na zahodu prestižno stanovanjsko in vladno okrožje Le Bardo z istoimenskim muzejem; na severu območje okoli hribovja Belvédère in novejših naselij El Menzah in Ariana; na jugu pa industrijska okrožja Megrine in Ben Arous. V kolonialnem obdobju so Francozi zgradili 10 kilometrov dolg nasip za ceste in lahko železnico čez Tuniško jezero, ki kot podaljšek avenije Habiba Bourguibe povezuje mestno središče Tunisa s pristaniškim mestom La Goulette (Halk al-Wadi). Severno od La Goulette se ob obali razprostirajo bogata predmestja Qartāj (Kartagina) z mednarodnim letališčem Tunis, Sidi Bou Said, La Marsa in Gammarth; na jugovzhodu leži obmorsko letovišče Hammam-Lif. Podnebje Tunis ima vroče polsušno podnebje (Köppnova podnebna klasifikacija BSh), ki meji na vroče-poletno sredozemsko podnebje (Csa), za katero so značilna vroča in suha, dolga poletja ter mile zime z zmernimi padavinami. Na lokalno podnebje nekoliko vplivajo tudi zemljepisna širina mesta, umirjajoči vpliv Sredozemskega morja in teren hribovja. Povprečna letna temperatura je 17,7 °C, povprečna letna količina padavin pa 465 mm. Večina teh padavin pade v zimskih mesecih, poletja pa so sušna. Najbolj vroča in suha meseca sta julij in avgust s povprečnimi mesečnimi temperaturami okoli 26 °C. Januarja in februarja je povprečna mesečna temperatura nekaj več kot 10 °C. Temperatura 49 °C je bila prvič zabeležena poleti 2023. Zima je najbolj deževen letni čas, ko v tem obdobju pade več kot tretjina letnih padavin, dežuje pa povprečno vsaka dva ali tri dni. Sonce lahko pozimi temperaturo še vedno dvigne s 7 °C zjutraj na povprečno 16 °C popoldne. Zmrzali so redki. Najnižja temperatura -2,0 °C je bila zabeležena 18. januarja 1979. Spomladi se padavine prepolovijo. Upravna delitev Mesto Tunis, katerega velikost se je v drugi polovici 20. stoletja znatno povečalo, se zdaj razteza onkraj guvernata Tunis v dele guvernatov Ben Arous, Ariana in Manouba. Občina Tunis je razdeljena na 15 občinskih okrožij: Med njimi so El Bab Bhar, Bab Souika, Cité El Khadra, Jelloud Jebel El Kabaria, El Menzah, El Ouardia, Ettahrir, Ezzouhour, Hraïria, Medina, El Omrane, El Omrane Higher Sejoumi in Sidi El-Bashir. Gospodarstvo Glavni industrijski proizvodi v Tunisu in okolici so tekstil, preproge in olivno olje. Turizem je še en pomemben vir dohodka za mesto. V Tunisu je tudi Wallyscar, prva tunizijska avtomobilska znamka. V prestolnici je tudi nacionalna borza, Bourse de Tunis. Gospodarska struktura Tunisa in države je pretežno terciarna. Mesto je največje finančno središče v državi, kjer ima sedež 65 % finančnih podjetij, medtem ko industrijski sektor postopoma upada po pomembnosti. Vendar pa sekundarna industrija ostaja močna, saj Tunis predstavlja 85 % industrijskih podjetij v svojih štirih guvernatih, trend pa je tudi širitev specializiranih industrijskih con v predmestjih. Primarna industrija, kot je kmetijstvo, deluje na specializiranih kmetijskih območjih v predmestjih, zlasti v vinski in olivno-oljčni industriji. Na splošno raven teren in dve glavni reki v Tuniziji, Medžerda na severu in Oued Miliane na jugu, prispevata k rodovitni zemlji. Tunis ima več velikih ravnic, najbolj produktivne so v Ariani in La Soukri (sever), na ravnini Manouba (zahod) in na ravnini Mornag (jug). Poleg tega je podtalnica zlahka dostopna prek globokih vodnjakov in zagotavlja vodo za različne kmetijske pridelke. Tla so na severu težka in vsebujejo apnenec, na jugu pa so lažja in peščena ter vsebujejo glino. Občina Tunis se ponaša z veliko raznolikostjo pridelkov: v Manoubi gojijo trdo pšenico, v Ariani in Mornagu olive in olivno olje, v vseh regijah pa vino (Mornag), pa tudi sadje, zelenjavo in stročnice. Arhitektura in krajina Mestna pokrajina Medina, zgrajena na položnem pobočju ob poti navzdol do Tuniškega jezera, je zgodovinsko središče mesta in dom številnih spomenikov, vključno s palačami, kot sta Dar Ben Abdallah in Dar Hussein, mavzolej Tourbet el Beya in številne mošeje, kot je mošeja Al Zajtuna. Nekatere utrdbe okoli nje so zdaj večinoma izginile, obdajata pa jo predmestji Bab Souika na severu in Bab El Jazira na jugu. Soseska Halfaouine, ki je v bližini Bab Souike, je mednarodno pozornost pritegnila s filmom Halfaouine, otrok teras. Vzhodno od prvotnega jedra pa je bilo moderno mesto zgrajeno postopoma z uvedbo francoskega protektorata konec 19. stoletja na odprtem zemljišču med mestom in jezerom. Os strukture tega dela mesta je avenija Habiba Bourguibe, ki so jo Francozi zasnovali kot tunizijsko obliko pariških Champs-Élysées s kavarnami, večjimi hoteli, trgovinami in kulturnimi prizorišči. Na obeh straneh drevoredne avenije, severni in južni, se je mesto razširilo v različna okrožja, pri čemer severni konec gosti stanovanjska in poslovna okrožja, južni pa industrijska okrožja in revnejše ljudi. Jugovzhodno od avenije Bourguiba je okrožje La Petite Sicile (Mala Sicilija) ob starem pristaniškem območju in je ime dobilo po prvotni populaciji delavcev iz Italije. Zdaj je predmet projekta prenove, ki vključuje gradnjo dvojnih stolpov. Severno od avenije Bourguiba je okrožje La Fayette, v katerem sta še vedno Velika sinagoga v Tunisu in vrtovi Habib Thameur, zgrajeni na mestu starodavnega judovskega pokopališča, ki je ležalo zunaj obzidja. Severno je tudi dolga avenija Mohamed V., ki vodi do Bulevarja 7. novembra skozi sosesko velikih bank, kjer so hoteli in jezero Abu Nawas, in končno do območja Belvedere okoli trga Pasteur. Tu leži park Belvedere, največji v mestu, v katerem sta živalski vrt in Pasteurjev inštitut, ki ga je leta 1893 ustanovil Adrien Loir. Severno se nadaljujejo najbolj ekskluzivne soseske Mutuelleville, v katerih domuje francoski licej Pierre-Mendès-France, hotel Sheraton in nekaj veleposlaništev. Še bolj severno od parka Belvedere, za Bulevarjem 7. novembra, sta soseski El Menzah in El Manar, ki zdaj segata na vrhove hribov s pogledom na sever mesta. V njiju stoji vrsta stanovanjskih in poslovnih stavb. Zahodno od parka leži okrožje El Omrane, kjer se nahaja glavno muslimansko pokopališče v prestolnici in skladišča javnega prevoza. Proti vzhodu se nahajata mednarodno letališče Tunis-Kartagina in soseska Borgel, po kateri so poimenovana obstoječa judovska in krščanska pokopališča v prestolnici, ter soseska Montplaisir. Nekaj ​​kilometrov severovzhodno od tega, na cesti proti La Marsi, je bil na zemljišču, odvzetem severni obali jezera v bližini letališča, zgrajen Berges du Lac, na katerem so bile pisarne tunizijskih in tujih podjetij, številna veleposlaništva in trgovine. Jugozahodno od Medine, na grebenu hribovja čez Tuniško ožino, leži okrožje Montfleury, nato pa se spušča do vznožja Séjoumija, revne soseske Mellassine. Severozahodno od slednje, severno od državne ceste 3, ki vodi proti zahodu, leži mesto Ezzouhour (prej El Kharrouba), ki se razteza na več kot tri metre in je razdeljeno na pet delov. Še vedno ga obdajajo kmetijska zemljišča, kjer gojijo zelenjavo, ki oskrbuje številne tržnice v regiji. Jug Tunisa sestavljajo prikrajšane soseske, zlasti zaradi močne industrije v tem delu metropole. Mednje spada Jebel Jelloud, ki se nahaja na jugovzhodu Tunisa in je osredotočen na težko industrijo proizvodnje cementa, čistilno napravo fosfatov itd. Glavno pokopališče v Tunisu, pokopališče Djellaz, dominira nad tem delom mesta, postavljeno na pobočjih skalnatega izdanka. Médina Medina v Tunisu je od leta 1979 na Unescovem seznamu svetovne dediščine. Vsebuje približno 700 spomenikov, vključno s palačami, mošejami, mavzoleji, medresami in fontanami iz obdobja Almohadov in Hafsidov. Med te starodavne stavbe spadajo: Aghlabidska mošeja Al Zajtuna ('Mošeja oljke'), ki jo je leta 723 zgradil Ubayd Allah ibn al-Habhab v počastitev nove prestolnice. Dar El Bej ali Bejeva palača združuje arhitekturo in dekoracijo iz številnih različnih slogov in obdobij in naj bi stala na ostankih rimskega gledališča ter palače Ziadib-Allah II. al Aghlab iz 10. stoletja. S površino 270 hektarjev (več kot 29 hektarjev za Kazbo) in več kot 100.000 prebivalci Medina predstavlja desetino prebivalstva Tunisa. Načrtovanje tuniške medine se odlikuje po tem, da ni mreže ali formalnih geometrijskih kompozicij. Vendar pa so bile v 1930-ih s prihodom prvih antropologov izvedene študije, ki so ugotovile, da prostor medine ni naključen: hiše temeljijo na družbeno-kulturnem kodeksu glede na vrste kompleksnih človeških odnosov. V medini so stanovanjska arhitektura (palače in mestne hiše), uradna in civilna (knjižnice in uprave), verska (mošeje in zaouïas) ter storitvene dejavnosti (trgovine in fondouki). Pojem javnega prostora je v primeru medine dvoumen, saj ulice veljajo za podaljšek hiš in so predmet družbenih oznak. Vendar je koncept lastništva nizek in tržnice se pogosto raztezajo na javne ceste. Danes ima vsako okrožje svojo kulturo in rivalstva so lahko močna. Medina ima tudi družbeno sektorizacijo: soseska Tourbet el Bey in okrožje Kasbah sta aristokratska, s prebivalstvom sodnikov in politikov, medtem ko so ulice Pache pogosto vojaške in meščanske. Leta 698 je bila ustanovljena mošeja Al Zajtuna in okolica, ki se je razvijala skozi ves srednji vek, ki je Tunis delila na glavno mesto z dvema predmestjema, na severu (Bab Souika) in na jugu (Bab El Džazira). Območje je v času Hafsidov postalo prestolnica močnega kraljestva in je veljalo za verski in intelektualni dom ter gospodarsko središče za Bližnji vzhod, Afriko in Evropo. Vidimo lahko veliko fuzijo vplivov, ki se prepletajo z andaluzijskimi slogi in vzhodnimi vplivi, rimskimi ali bizantinskimi stebri in tipično arabsko arhitekturo, za katero so značilni oboki. Arhitekturna dediščina je vseprisotna tudi v domovih posameznikov in majhnih palačnih uradnikov ter v palači vladarja Kasbe. Čeprav nekatere palače in hiše izvirajo iz srednjega veka, je bilo v 17., 18. in 19. stoletju zgrajenih večje število prestižnih hiš, kot so Dar Othman (zgodnje 17. stoletje), Dar Ben Abdallah (18. stoletje), Dar Hussein, Dar Cherif in druge hiše. Glavni beji palač so La Marsa, Bardo in Ksar Said. Če k temu dodamo še mošeje in oratorije (približno 200), medrese (El Bachia, Slimania, El Achouria, Bir El Ahjar, Ennakhla itd.), zaouie (Mahrez Sidi Sidi Ali Azouz, Sidi Abdel Kader itd.) ter Tourbet El Fellari, Tourbet Aziza Othman in Tourbet El Bey, se število spomenikov v Tunisu približa 600. Za razliko od Alžira, Palerma in Neaplja njegovo zgodovinsko središče ni nikoli utrpelo večjih naravnih nesreč ali radikalnih urbanističnih posegov. Glavni konflikti in potencialno uničujoče človeško vedenje, ki smo jih doživeli v mestu, so se zgodili relativno nedavno po osamosvojitvi države, zato ga je UNESCO leta 1979 uvrstil na seznam svetovne dediščine. Na začetku 21. stoletja je Medina ena najbolje ohranjenih urbanih lokacij v arabskem svetu. Poleg tega je na bulvarjih prispevek arhitekturnega obdobja 1850–1950 čutiti v stavbah, kot so vladne stavbe devetih ministrstev in sedež občine Tunis. Druge znamenitosti Bardojski narodni muzej je bil prvotno hafsidska palača iz 13. stoletja, ki se je nahajala v (takratnem) predmestju Tunisa. Vsebuje veliko zbirko Rimskega imperija in drugih zanimivih starin iz antične Grčije, Tunizije in arabskega obdobja. Ruševine Kartagine so v bližini, vzdolž obale proti severovzhodu, s številnimi starodavnimi ruševinami. Suki Suki so mreža pokritih ulic, obdanih s trgovinami ter trgovci in obrtniki, razvrščenimi po specializaciji. Trgovci z oblačili, parfumerji, prodajalci sadja, knjigarnarji in trgovci z volno prodajajo blago na sukih, medtem ko so ribarji, kovači in lončarji običajno potisnjeni na obrobje tržnic. Severno od mošeje Al Zajtuna je Suk El Attarine, zgrajen v začetku 18. stoletja. Znan je po svojih esencah in parfumih. Iz te tržnice vodi ulica do tržnice Suk Ech-Chaouachine (chachia). Glavno podjetje, ki jo upravlja, je eno najstarejših v državi in ​​so večinoma potomci andaluzijskih priseljencev, izgnanih iz Španije. Na tržnico El Attarine sta povezani še dve tržnici: prva, ki poteka vzdolž zahodne obale mošeje Al Zajtuna, je tržnica Suk El Kmach, znana po svojih tkaninah in druga, tržnica El Berka, zgrajena v 17. stoletju, v kateri delajo vezenine in zlatarji. Glede na dragocene predmete, ki jih prodaja, je to edina tržnica, katere vrata so ponoči zaprta in varovana. Na sredini je trg, kjer je do sredine 19. stoletja stala nekdanja tržnica s sužnji. Suk El Berka vodi do tržnice Suk El Leffa, kjer prodajajo številne preproge, odeje in druge tkanine, in se nadaljuje s tržnico Suk Es Sarragine, zgrajeno v začetku 18. stoletja, specializirano za usnje. Na obrobju so tržnice Et Trouk, El Blat, El Blaghgia, El Kébabbia, En Nhas (baker), Es Sabbaghine (barvanje) in El Grana, kjer prodajajo oblačila in odeje in so jih nekoč zasedali judovski trgovci. Mestna vrata Od zgodnjih dni ustanovitve je Tunis veljal za pomembno vojaško bazo. Arabski geograf El Jakubi je zapisal, da je bil Tunis v 9. stoletju obdan z zidom iz opeke in gline, razen na strani morja, kjer je bil kamen. Bab El-Džazera, morda najstarejša vrata južnega obzidja, so se odpirala na južno cesto. Bab Cartagena je omogočila dostop do Kartagine, pomembne za dovoz gradbenega materiala, potrebnega za mesto. Bab Souika (sprva znan kot Bab El Saqqayin) je imel strateško vlogo pri ohranjanju cest v Bizerto, Béjo in Le Kef. Bab Menara (sprva znan kot Bab El Artha) se je odprl proti medini in proti predmestju El Haoua. Kar zadeva El Bab Bhar, je dovoljeval dostop do nekaterih fundukov, kjer so živeli krščanski trgovci v Tunisu. Z razvojem prestolnice pod vladavino Hafsidov sta izven obzidja zrasli dve nastajajoči predmestji; Bab El Džazira na jugu in Bab Souika na severu. V začetku 14. stoletja je Hafsid Darba Abû al-Muhammad al-Mustansir Lihyânî ukazal zgraditi drugo dvorano, vključno z Medino in dvema predmestjema zunaj. Zgrajenih je bilo šest novih vrat, med njimi Bab El Khadra, Bab Saadoun, Bab El Allouj (sprva imenovan Bab Er-Rehiba), Khalid ali Bab Bab Sidi Abdallah Cherif, Bab El Fellah in Bab Alioua. V otomanskem obdobju so bila postavljena štiri nova vrata: Bab Laassal, Bab Sidi Abdesselam, Bab El Bab Gorjani in Sidi Kacem. Mesto ohranja nekatera od teh vrat, vključno z vrati Bab El Khadra, Bab El Bhar in Bab Jedid, vendar so nekatera od prejšnjih že dolgo izginila. Mesta čaščenja Med bogoslužnimi objekti so pretežno muslimanske mošeje. Obstajajo tudi krščanske cerkve in templji: Rimskokatoliška nadškofija Tunis (katoliška cerkev), protestantske cerkve, evangeličanske cerkve. Tako kot v preostalem delu Tunizije je velika večina prebivalstva Tunisa (okoli 99 %) sunitskih muslimanov. V prestolnici je veliko število mošej v različnih arhitekturnih slogih, ki so znaki gradnje v njihovih obdobjih. Glavna in najstarejša med njimi je mošeja Al Zajtuna, ustanovljena leta 689 in zgrajena leta 732, ki se nahaja v središču Medine. Tako kot velika večina tunizijskih mošej izvaja malikitski obred. Leta 864 je bila popolnoma obnovljena in je prestižni bogoslužni objekt ter je bila dolgo časa pomemben kraj kulture in znanja, v prostorih pa je bila tudi Univerza Ez-Zitouna, vse do osamosvojitve Tunizije. Še vedno gosti glavne slovesnosti, ki označujejo datume v muslimanskem koledarju, in se je redno udeležuje predsednik. V medini je večina večjih mošej v prestolnici, ki so bile zgrajene pred prihodom francoskega protektorata. Mošeja Kasba je bila ustanovljena leta 1230. Hanefijski obred izvajajo že od leta 1584, prepoznavna pa je predvsem po kupoli in minaretu, podobnem Kutubiji v Marakešu, in je najvišja v mestu. Mošeja Ksar, prav tako hanefijskega obreda, stoji pred Dar Huseinom (Bab Menara) in je bila zgrajena v 12. stoletju. Mošeja Hameda Paše, zgrajena leta 1655, je druga mošeja, ki jo je v Tunisu zgradil hanefijski obred. Mošeja Jusef Dej je delovala predvsem kot prostor za javno nastopanje, preden je leta 1631 postala prava mošeja. Mošeja Sidi Mahrez je največja hanefijska mošeja po površini, vendar ne najvišja. Zgrajena je bila leta 1692 in spominja na osmansko mošejo Sulejmanija v Carigradu. Mošeja Saheb Ettabaâ, zgrajena med letoma 1808 in 1814, je bila zadnja mošeja, ki so jo zgradili tuniški Huseinovci pred francosko okupacijo. Prisotnost sodobnih cerkva v Tunisu priča tudi o francoski prisotnosti pol stoletja. Tunis je sedež tuniške škofije, katere sedež je v stolnici sv. Vincencija Pavelskega. Cerkev je bila zgrajena leta 1897 na mestu starega krščanskega pokopališča Saint-Antoine. To vključuje mrežo katoliških stavb, vključno s cerkvijo sv. Ivane Orleanske, pa tudi protestantsko reformirano cerkev in anglikansko cerkev Saint-Georges. Grki so bili v mestu že od antičnih časov pomembno prisotni. Tunis je sedež grške pravoslavne svete nadškofije Kartagina z jurisdikcijo nad Alžirijo, Mavretanijo, Marokom in Tunizijo. Pripada patriarhatu Aleksandrije in vse Afrike, njegova katedrala, majhna šola in druge stavbe pa so v osrednjem Tunisu. V Tuniziji so skupno tri grško-pravoslavne in dve ruski pravoslavni župniji. Koptska pravoslavna cerkev v Aleksandriji ima prav tako jurisdikcijo v Tuniziji. Majhna pravoslavna skupnost je osredotočena okoli grške pravoslavne cerkve (1862), ki jo upravljata grško veleposlaništvo in Ruska pravoslavna cerkev (1957), kar odraža prisotnost majhne kolonije ruskih priseljencev v Tuniziji. Medtem ima judovstvo dolgo tradicijo prisotnosti v mestu kljub izseljevanju velikega dela skupnosti po osamosvojitvi. Med bogoslužnimi kraji sta sinagoga Beit Jaakov in zlasti Velika sinagoga v Tunisu, zgrajena konec 40. let 20. stoletja, da bi nadomestila nekdanjo Veliko sinagogo, ki je bila porušena kot del judovskega območja prenove Hara. Glej tudi seznam mest v Tuniziji seznam pristanišč v Tuniziji Sklici Zunanje povezave The Municipality of Tunis official website Arhivirano 2015-11-27 na Wayback Machine. The Municipality of Tunis official website (arabsko) The Municipality of Tunis official website Arhivirano 2016-02-20 na Wayback Machine. (francosko) Lexicorient Arhivirano 2010-11-24 na Wayback Machine. TunisForum:Guide ou sortir en Tunisie Arhivirano 2018-12-15 na Wayback Machine. Video tour of the Bardo Museum Video of Tunis Medina