NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Islas de la Galita

Las islas de la Galita (en árabe: جالطة‎) forman un archipiélago de roca volcánica situado al norte de Túnez,​ en el mar Mediterráneo. También son las islas y el punto más al norte de Túnez, y de todo el continente africano. Están a 38 km al noroeste de Cabo Serrat, el punto más cercano de la costa de Túnez, de la que están separadas por el canal de Galita. Están 65 kilómetros al noreste de la ciudad de Tabarka y a 150 km al sur del cabo Spartivento (sur de Cerdeña). La isla principal (La Galita) tiene 5,4 km de longitud de este a oeste y 2,9 km en su punto más ancho. El área del archipiélago es de poco más de 8 km², la mayor parte corresponde a la isla más grande, que tiene acantilados de 200 m y solo se puede acceder desde el sur de la bahía de Escueil Pasque. Algunas familias de pescadores viven en la isla. El punto más alto alcanza los 391 m y es llamado Bout de Somme (Gran Sommet). Al norte de la isla principal se halla un grupo de tres islotes llamados Isla Gallo, Isla Pollastro e Isla Gallina, de obvias reminiscencias hispano-italianas, que componen las Illes des Chiens (Islas de los Perros). Un cabo en un islote, separado de la isla Gallo unos 100 m al noroeste, es para unos el Punto más septentrional de África. No obstante, hay controversia sobre cual es el punto más al norte de África, que otros consideran que es el Cabo Angela, en la costa continental de Túnez. Durante la Segunda Guerra Mundial, La Galita albergó una pequeña base naval italiana. Salvatore Todaro, héroe de guerra italiano, murió en La Galite el 14 de diciembre de 1942. El gobierno francés mantuvo desterrado en la isla de la Galita, de 1952 a 1954, a Habib Burguiba, que fuera primer presidente de Túnez independiente. En la isla residió en un fuerte hoy abandonado. Véase también Geografía de Túnez Geografía de África Referencias Enlaces externos https://calnavegar.blogspot.com/2021/04/islas-djalita-la-galite-o-jalita.html]
Galita

Galita of Zalita (Arabisch: جزيرة جالطة; Frans: La Galite) is een groepje Tunesische rotseilandjes in de Middellandse Zee. Alleen het hoofdeiland, dat 5,4 bij 2,9 km meet, is bewoond door enkele vissers. Naast het hoofdeiland liggen nog enkele kleine steile ontoegankelijke rotsen. De hoogste top is 391 m hoog. De eilanden liggen 38 km ten noorden van het vasteland van Tunesië.
Ilhas Galite

As Ilhas Galite ou La Galite (em árabe: جالطة, em francês: La Galite) formam um arquipélago rochoso de origem vulcânica situado a norte da Tunísia, no Mar Mediterrâneo. São igualmente o arquipélago e ponto mais setentrional da Tunísia, e também de toda a África, incluindo ilhas. Ficam 38 km a noroeste do cabo Serrat, o ponto mais próximo da costa tunisina, do qual estão separadas pelo canal de Galite. Distam ainda 65 km a nordeste da cidade de Tabarka e 150 km a sul do cabo Spartivento (no sul da Sardenha). A principal ilha (La Galite) tem 5,4 km de comprimento este-oeste, e 2,9 km de largura máxima. A área do arquipélago é de pouco mais de 8 km², a maior parte correspondendo à ilha maior, que tem penhascos de 200 m e só é acessível do lado sul, na baía Escueil de Pasque. Algumas famílias de pescadores habitam a ilha. O ponto mais alto tem 391 m e chama-se Bout de Somme (Grand Sommet). Habib Bourguiba esteve exilado pelas autoridades francesas num forte abandonado em La Galite, entre 1952 e 1954. Referências
Галит (острова)

Гали́т (араб. جالطة‎) — группа скалистых островов вулканического происхождения в Средиземном море к северу от побережья Туниса. Они расположены в 38 км севернее тунисского берега, принадлежат вилайету Бизерта, от которого отделены проливом Галит. От Сардинии их отделяет 150 км. Общая площадь 8,08 км², годовые осадки 525 мм, температура от 10,3 °C до 28,6 °C. Главный остров Бо́льшая часть (7,52 км²) площади приходится на главный остров Галит, длиной 5,4 км и шириной 2,9 км. Остров состоит из скал высотой до 200 м, над которыми возвышаются пики Bout de Somme и Piton de l’Est, высотой 391 и 360 м соответственно. На вершине Bout de Somme стоит обзорная башня. Попасть на остров можно только через южную бухту Escueil de Pasque. На острове живут несколько семей моряков (от 10 до 35 человек всего) и находится военно-морская база (40 человек). Раньше на острове жили тунисцы итальянского происхождения, но после провозглашения независимости Туниса они уехали во Францию. А вообще, люди жили здесь со времен Пунических войн. Остров покрыт кустарником и травой, несмотря на скудный почвенный слой. Некогда на острове произрастали и деревья, сейчас лишь инжир, кактус, оливковые деревья и виноградники, а также небольшое количество злаков служат пропитанием рыбакам. Галит также служит местом гнездования птиц. Остальные острова Кроме главного острова имеется еще две группы островков и скал, которые недоступны для высадки. Galitons de l’Ouest (Западные Галитоны) расположены в 3 км к юго-западу. Le Galiton (158 м, 40 га) и La Fauchelle (137 м) второй и третий крупнейшие острова группы, на вершине Ле Галитона расположен маяк. В 1980 году Ле Галитон объявлен охраняемой природной зоной для сохранения обитающих островах тюленей-монахов. На расстояние 1—2 км к северо-востоку от главного острова лежат скалы Galitons de l’Est (Восточные Галитоны), они состоят из Галло (119 м), Полластро и Галлина. В 26 км к юго-западу от них лежат две группы скал Écueil des Sorelles, они обозначены двумя светящимися буями с западного и восточного конца. В 13 км к северу лежит банка Banc des Mazzarilles, с глубинами от 21 до 49 м. Лидер движения за независимость Туниса, Хабиб Бургиба, был в ссылке на Галите в течение 2 лет, в 1952—1954 гг. Примечания Ссылки Pub. 131 Лоция(Enroute) Западное Средиземноморье, Сектор 7: Алжир и Тунис — От мыса Матифу до мыса Серрат (англ.) Хелла Лахбиб, «Возвращение жителей Галите», Пресса Туниса, 13 июля 2007 (фр.) Программа ЮНЕСКО по охране объектов Всемирного наследия. (недоступная ссылка — история).
Галіт (острови)

Галіт — група скелястих островів вулканічного походження в Середземному морі. Розташовані за 38 км на північ від туніського берега, належать вілаєту Бізерта, від якого відокремлені протокою Галіт. Від Сардинії їх відділяє 150 км. Загальна площа 8,08 км², річні опади 525 мм, середні температури повітря від +10,3 °C до +28,6 °C. Головний острів Велика частина (7,52 км²) площі припадає на головний острів Ла-Галіт, довжиною 5,4 км і шириною 2,9 км. Острів складається зі скель висотою до 200 м, над якими підносяться піки Bout de Somme і Piton de l'Est, висотою 391 і 360 м відповідно. На вершині Bout de Somme стоїть оглядова вежа. Потрапити на острів можна лише через південну бухту Escueil de Pasque. На острові живуть кілька родин моряків (від 10 до 35 осіб всього) та розташована військово-морська база (40 осіб). Раніше на острові жили тунісці італійського походження, але після проголошення незалежності Тунісу вони поїхали до Франції. Люди жили тут з часів Пунічних воєн. Острів покритий чагарником та травою, попри невеликий ґрунтовий шар. Колись на острові виростали й дерева, нині лише інжир, кактус, оливкові дерева та виноградники. Галіте також є місцем гніздування птахів. Решта островів Крім головного острова, є ще дві групи острівців та скель, які недоступні для висадки. Galitons de l'Ouest (Західні Галітони) лежать за 3 км на північний захід. Le Galiton (158 м, 40 га) і La Fauchelle (137 м) другий та третій найбільші острови групи, на вершині Ле Галітона розташований маяк. 1980 року Ле Галітон оголошений як природна зона під охороною, для збереження тюленів-монахів. На відстані 1—2 км на північний схід від головного острова лежать скелі Galitons de l'Est (Східні Галітони), вони складаються з Галло (119 м), Полластро та Галліна. За 25 км на північний захід лежать дві групи скель Écueil des Sorelles, вони позначені двома буями із західного та східного кінця. За 13 км на північ лежить банка Banc des Mazzarilles, з глибинами від 21 до 49 м. Джерела Атлас світу / голов. ред. І. С. Руденко ; зав. ред. В. В. Радченко ; відп. ред. О. В. Вакуленко. — К. : ДНВП «Картографія», 2005. — 336 с. — ISBN 9666315467. Посилання Pub. 131 Лоція (Enroute) Західне Середземномор'я, Сектор 7: Алжир та Туніс — Від мису Матів до мису Серрат (англ.) [Архівовано 4 серпня 2012 у Wayback Machine.] Хелла Лахбіб, «Повернення жителів Галіте», Преса Тунісу, 13 липня 2007 (фр.) [Архівовано 27 вересня 2007 у Wayback Machine.] Програма ЮНЕСКО з охорони об'єктів Всесвітньої спадщини.[недоступне посилання з квітня 2019]
Mosquée des Teinturiers

La mosquée des Teinturiers (arabe : جامع الصباغين), également appelée Mosquée neuve ou Jamaa Al Jadid (جامع الجديد), est une mosquée tunisienne située sur la rue des Teinturiers dans la médina de Tunis. Élevée par le fondateur de la dynastie husseinite, Hussein Ier Bey, à partir de 1723, elle est inaugurée en avril 1727. La mosquée comporte une petite cour de forme trapézoïdale précédant la salle de prière. Cette dernière, de plan rectangulaire, mesure 19,2 mètres sur 17,2. Elle est divisée en cinq nefs couvertes de voûtes en berceau ; une coupole s'élève à l'intersection de la nef centrale et de la travée longeant le mur de la qibla. Le minaret, de forme octogonale, est coiffé d'un lanternon pyramidal ; il est inspiré des minarets des mosquées Youssef Dey et Hammouda-Pacha. À la mosquée, le souverain a fait ajouter une médersa ainsi qu'un petit mausolée destiné à recevoir sa dépouille. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l'islam Portail de Tunis
Керкуан

Керкуан е голям античен пунически град в днешен Тунис и единственият финикийско-пунически град на полуостров Бон. Историческите свидетелства за него не са много. По време на Първата пуническа война градът е разрушен от консула Марк Атилий Регул и за разлика от всички останали пострадали пунически градове в близост до пунически Картаген, не е възстановяван никога повече. Това от друга страна прави античния център изключително интересен археологически обект. Поради отсъствието на последващи строежи на мястото на финикийско-пуническото поселение, руините на Керкуан разкриват пред погледа на съвременните изследователи най-пълната възможна картина за градоустройството и други същности черти на пуническата цивилизация. Неговото местоположение е определено в 1952 г. въз основа на антични и други данни от френски археолози. Крупен пунически некропол на половин километър на северозапад от античния град бил открит от местни жители в 1929 г., но това откритие било пазено в тайна. В този некропол е разкрит уникален дървен саркофаг, от характерните финикийски още от времето на Ахирам с неговия такъв саркофаг на цар Ахирам. В 1985 г. ЮНЕСКО обявява Керкуан с неговия некропол са паметник на ЮНЕСКО, като най-пълно запазеното поселение от пуническия период въобще и в частност в Магреб. Артефактите от Керкуан с неговия некропол са изложени в близкия археологически музей, който е отрит в 1986 г. Източници ((fr)) Sobre la ubicación del Instituto Nacional del Patrimonio Архив на оригинала от 2007-10-12 в Wayback Machine..
Kerkouane

Kerkouane (àrab: كركوان, Karkwān) és una ciutat i un jaciment arqueològic de Tunísia a la governació de Nabeul, al nord-est de la península de Cap Bon tocant a la costa, poc més d'11 km al nord de Kelibia. Té una població d'entre dos mil i tres mil habitants i la seva economia és agrícola, ja que no té port per la pesca. El turisme, a causa de les ruïnes del jaciment arqueològic, s'està desenvolupant. Les ruïnes foren descobertes el 1952 per Charles Saumagne i Pierre Cintas i són les ruïnes púniques millor conservades de Tunísia. Es va començar a excavar el 1953 i la major part es va treure a la llum entre 1958 i 1959; altres excavacions es van fer el 1965-1966, i el 1976. Fou fundada vers el segle vi aC i fou destruïda pels romans el 146 aC (o potser ja havia estat abandonada abans) i no es va tornar a poblar. Era un dels llocs on es feia la porpra extreta d'un mol·lusc (murex), que s'enganxava a unes muscleres a la costa i després es deixava podrir. L'edifici més gran és un temple o santuari (se'n conserven algunes columnes), i no té grans edificis públics, però els edificis privats, dels quals queden moltes restes, disposaven de mosaics i de certes comoditats (un bany privat s'ha trobat intacte i totes les cases en tenien). S'ha trobat també una necròpoli púnica en quatre grups, ceràmiques, monedes, un sarcòfag de fusta amb una dea, i estris d'ús diari, a més del lloc de treball de la porpra que encara té restes de pintura. Els carrers, el clavegueram, cisternes, canalitzacions i similars completen el conjunt. Les troballes principals són al petit museu local. Fou inscrit per La UNESCO en la llista de llocs patrimoni de la Humanitat el 28 de novembre del 1986. Referències
Kerkouane

Kerkouane (arabsky كركوان; občas také Kerkuane) bylo punské město v severovýchodním Tunisku poblíž poloostrova Mys Bon. Toto fénické město bylo pravděpodobně opuštěno během první punské války (kolem 250 př. n. l.) a již nikdy nebylo znovu vybudováno. Existovalo po dobu téměř 400 let a vedle měst Kartágo, Hadrumetum a Utica patřilo mezi nejdůležitější fénická sídla. K jeho objevení došlo v roce 1952. Během archeologických výzkumů zde byly odhaleny ruiny ze 4. a 3. století př. n. l. Ve městě se do dnešní doby zachovaly obvodové zdi typu opus africanum z mnoha domů, mnohdy také s patrnými zbytky barevných fasád. Na základě srovnání půdorysů budov a uspořádání ulic lze rozpoznat, že stavitelé postupovali podle sofistikovaného systému městského plánování. V městské svatyni se zachovalo několik sloupů a menší pozůstatky atriových mozaik. Po celé lokalitě je možné nalézt obrubníky, prahy dveří a jednoduché podlahové mozaiky. Jednou z nejvýznamnějších částí archeologického areálu je nekropole. Hrobky v nekropoli jsou jednoduché, ale propracované, často vytesané do skály a obsahující několik komor. Některé z nich měly schodiště vedoucí do podzemních pohřebních prostor. V hrobech byly nalezeny artefakty jako keramika, šperky a amulety, které dokládají víru v posmrtný život a snahu vybavit zemřelého předměty na jeho „cestu“. Důležitým nálezem je také použití purpurového barviva, které symbolizovalo bohatství a prestiž. V roce 1985 bylo punské město Kerkouane a jeho nekropoli prohlášeno organizací UNESCO za Světové dědictví. Fotogalerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kerkouane na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kerkouane na Wikimedia Commons
Kerkouane

Kerkouane er en historisk punisk kystby på halvøen Cape Bon i det nordøstlige Tunesien. Byen blev antagelig forladt af Fønikerne under den Første puniske krig ca. 250 f.Kr. og aldrig genopbygget. Byen havde da eksisteret i ca. 400 år. Byen blev delvis ødelagt og der er afdækket ruiner fra det 4. og 3. århundrede f.Kr. Den historiske by ligger tæt på antikkens Karthago. Kerkouane er i dag med på Unesco´s Verdensarvsliste. Andre vigtige puniske byer er Karthago, Hadrumetum nu (Sousse) og Utica (Tunesien). Eksterne henvisninger Lexicorient Arkiveret 13. november 2011 hos Wayback Machine Kerkounane Guide
Kerkouane

Das Ausgrabungsgelände von Kerkouane (deutsch auch Kerkuan oder Kerkouan, arabisch كركوان‎) auf der tunesischen Halbinsel Cap Bon gehört zu den archäologisch wichtigsten von Nordafrika und ist von der UNESCO in die Liste des Weltkulturerbes aufgenommen worden, da es sich hier um die vermutlich einzige erhaltene punische Stadt handelt. Zerstört wurde Kerkouan wahrscheinlich während des Ersten Punischen Krieges in der sogenannten Regulusexpedition; jedoch nie wieder aufgebaut. Ausgrabungen finden seit 1953 statt und dauerten mit Unterbrechungen bis 1976 an. Die Ursprünge der Stadt sind unsicher, doch vermutet man, dass es hier schon eine Berberansiedlung gab, bevor die Punier ankamen. Die frühsten punischen Objekte datieren in das sechste vorchristliche Jahrhundert. Die eigentliche Stadt formt ein Halbrund direkt am Meer, wobei bisher aber keine Hafenanlagen entdeckt worden sind, obwohl die Küstenlinie in der Stadt recht gut erforscht ist. Ein Hafen wird deshalb außerhalb der Stadt vermutet. Die etwa neun Hektar große Stadt war dicht mit Häusern bebaut, in deren Mitte ein Hof lag, um den sich die einzelnen Räume gruppierten. Treppen deuten auf obere Stockwerke. Baumaterial war meist lokaler Stein, wobei einzelne Teile der Mauer aus sorgfältig behauenen Steinen bestanden, zwischen denen eher grobe Steine gesetzt worden sind. Die Häuser waren relativ komfortabel ausgestattet. Es fanden sich Badewannen, Fußböden waren mit einer Vorform an Mosaiken (opus signinum) ausgestattet und die Wände hatten teilweise modellierte Stuckaturen. Es fanden sich Rinnen, die Regenwasser von den Dächern leiteten. Ein Tempel konnte identifiziert werden. Die Stadt war von einer Mauer umgeben. Es fanden sich Töpfereien und Anzeichen einer Purpurmanufaktur. Es wird auch vermutet, dass Glaswaren im Ort hergestellt wurden. Eine wichtige wirtschaftliche Funktion hatte sicherlich der Handel. Es fanden sich Importe aus fast allen Ländern des Mittelmeeres, darunter rotfigurige attische Keramik und bemalte italische Vasen. Außerhalb des Stadtgebietes gab es mindestens vier Nekropolen. In einem der Gräber fand sich noch ein Holzsarg, dessen Deckel in Form einer vornehmen Dame modelliert ist. Der Stil des Deckels ist rein hellenistisch und datiert wohl ins 4. vorchristliche Jahrhundert. Galerie Literatur M’hamed Hassine Fantar: Kerkouan – Die Punische Stadt im Berberland von Tamezrat. Alif, Tunis 1998, ISBN 9973-22-121-4 (erschienen in Deutsch, Englisch, Französisch, Italienisch). Weblinks Eintrag auf der Website des Welterbezentrums der UNESCO (englisch und französisch).
Kerkuane

Kerkouane (ar.: كركوان, Kerkuane) je stari punski (feničanski) grad na poluotoku Cap Bon u sjeveroistočnom Tunisu. Grad je nastao u 5. stoljeću pr. Kr. i bio je jedan od najvažnijih punskih gradova u Africi, zajedno s Kartagom, Hadrametumom (današnja Susa) i Utikom. Napušten je tijekom Prvog punskog rata (oko 250. pr. Kr.) i Rimljani ga po osvajanju Kartage nikada nisu obnovili. Ostaci grada i njegove nekropole su jedini preživjeli ostaci feničanskog punskog grada, zbog čega su 1985. godine upisani na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Africi. Iskapanja su otkrila razvijeni grad iz 4. i 3. stoljeća pr. Kr. čiji je plan vidljiv po ostacima zidova kuća i ukrasa na fasadama u obliku višebojne kermike. Sve kuće prate zajedničku organizaciju prostora sofisticiranog urbanizma. Svetište ima mnogo stupova, a u malenom atriju su sačuvani i dijelovi mozaika. Pragovi, štokovi, stube i dijelovi jednostanih podnih mozaika su sačuvani diljem lokaliteta. Iako arheolozi još uvijek rade na Kerkouaneu, vjeruje se kako su najbolji dijelovi grada već otkriveni. Vanjske poveznice Lexicorient Arhivirana inačica izvorne stranice od 13. studenoga 2011. (Wayback Machine) Kerkounane Guide
Kerkuán

Kerkuán (arabul: كركوان, nyugati nyelvekre átírva: Kerkouane) elhagyott ókori város és nekropolisz. Romjai Tunéziában, Cap-Bon-félszigeten találhatók. A helyszín az egyetlen olyan pun városmaradvány a világon, amelyet összefüggően sikerült feltárni. Fekvése Tunisztól 140 km-re, az MC 27-es út közelében fekvő régészeti helyszín. Története A várost a pun Pompejinek is szokták nevezni, mivel itt megmaradtak az épületek alapjai, az utcák elrendezése is. A város alapításának idejét Kr. e. 5. századra teszik. Karthágóval egy időben élte virágkorát, és annak végső bukásával néptelenedett el. Eredeti pun nevét nem sikerült kideríteni. Lakói halászatból, kereskedelemből élhettek, valamint a murexnek nevezett kagyló (bíborkagyló) feldolgozásából. E kagyló húsának elrohasztása révén nyerték az ókorban igen drága bíborvörös festékanyagot. Az e célra kőből épített rohasztómedencék sora ma is ott látható a tengerparton. A város maradványait 1952-ben fedezték fel a sűrű bozót alatt. Viszonylagos alaprajzi épségét annak köszönheti, hogy sok más pun várossal ellentétben a város elhagyása után a későbbi nemzedékek nem építkeztek rá. 1968-ban feltárták a város temetőjét is, benne pénzleletekkel, kerámiatárgyakkal, sőt olyan nőalakos szarkofággal, amely az eddig ismert legnagyobb pun faszobor. A város maradványait rejtő rommező a tengerpart mentén több száz méteren húzódik. Nagyobb részük lakóház és üzlet falmaradványa. 1986-ig csak egyetlen közösségi helyiség, egy templom romjaira bukkantak. A házai közötti szűk utcák eredeti kövezete nagyrészt épségben maradt. Érdekes a házak alaprajzi elrendezése is, mely máig jellemzője a mediterrán építkezéseknek. A rendszerint egyetlen kőből kialakított küszöbön átlépve egy folyosón át a belső udvarba érünk. Itt helyezték el a kutat és a lefolyót, a fürdőhelyiséget és a házi istenek dicsőítésére szolgáló oltárt. Innen nyíltak a ház lakószobái. Jellegzetes és még ma is sok helyütt látható a szobák padozata. Vékony cementrétegbe piros színű, égetett cseréptörmeléket szórtak, időnként fehér márványtörmelékkel vegyítve, amitől mozaikszerűnek hatott. Helyenként díszítő mozaikelemeket is bedolgoztak a padlóba. Az ókori pun településről a múzeum ad áttekintést, kiállítás mutatja be a temetőben feltárt leleteket: a torz álarcokat, az amuletteket, áldozati szobrocskákat, ékszereket, edényeket, üvegeket. Galéria Források Tunézia (Panoráma, 1986) ISBN 963 243 844 2 [1]
Kerkuane

Kerkuane of Kerkouane is een oude stad van de Puniërs in het huidige Tunesië, niet ver van Kaap Bon. De stad is waarschijnlijk tijdens de Eerste Punische Oorlog in circa 250 v.Chr. door de Romeinen verwoest. De stad heeft zo'n 400 jaar bestaan. De Puniërs waren een zeevarend volk dat afstamde van de Feniciërs. De Feniciërs hebben de stad ook gesticht. Kerkouane was een van de belangrijkste Punische steden samen met Carthago, Hadrumetum (moderne Sousse) en Utica. Tegenwoordig is Kerkouane een werelderfgoed en zijn de ruïnes te bezichtigen. Externe link Pagina bij UNESCO
Karkawan

Karkawan (arab. كركوان, fr. Kerkouane) – starożytne miasto fenickie położone na przylądku Ras at-Tib (współcześnie w Tunezji), najstarsze ruiny podchodzą z VI wieku p.n.e. Miasto przeżywało rozkwit w IV i II wieku p.n.e. Z tego okresu pochodzą pozostałości murów obronnych oraz starannie zaplanowanego układu urbanistycznego z przecinającymi się prostopadle ulicami. Zachowane fragmenty mozaikowych posadzek, stiukowego pokrycia ścian oraz urządzeń sanitarnych (np. wanien) wskazują na zamożność mieszkańców. Rozwój miasta został przerwany w wyniku wyprawy wojennej władcy Syrakuz Agatoklesa. Miasto zostało opuszczone przez mieszkańców w czasie I wojny punickiej (ok. 253 p.n.e.). Na terenie miasta odkryto pozostałości największego sanktuarium punickiego w Afryce Zachodniej. Zbudowane było na planie semickiej świątyni. Główne wejście, udekorowane dwiema pilastrami wychodziło na główna arterie miejską. Podzielona była na dwie części, z której jedna służyła do sprawowania obrzędów, druga natomiast dla uczestników obrzędów. Za murami miasta zachowały się ruiny starożytnej nekropolii z fragmentami mozaik, ścian budynków i kolumn. Została ona odkryta w roku 1939 przez archeologa Pierre'a Cintasa. W trakcie wykopalisk odkryto wiele grobów z bogatym wyposażeniem (biżuterią, ceramiką). W roku 1985 miasto zostało wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Bibliografia Praca zbiorowa, 2006, Wielka Historia Świata, t.11, Polskie Media Amer.Com, ss. 55-57, ISBN 83-7425-366-5
Kerkouane

Kerkouane é uma antiga cidade cartaginesa no nordeste da Tunísia. De origem incerta, foi abandonada, provavelmente na Primeira Guerra Púnica. Na maior parte das casas de Kerkouane as paredes ainda estão de pé e o barro colorido das fachadas das casas ainda é visível. Um templo ainda tem algumas colunas preservadas, e num pequeno átrio, pequenas partes de mosaicos foram encontradas. Ainda há arqueólogos a trabalhar nas ruínas, mas as mais importantes já devem ter sido encontradas. Kerkouane era uma das mais importantes cidades cartaginesas, em conjunto com Cartago, Hadrim e Útica. Referências