Kerkouane

Kerkouane ali Kerkuane (arabsko كركوان, Karkwān) je najdišče starodavnega punskega mesta v severovzhodni Tuniziji, blizu rta Bon. Kerkouane je bilo eno od pomembnih punskih mest, skupaj s Kartagino, Hadrumetom (današnji Sousse) in Utiko. To feničansko mesto je bilo verjetno zapuščeno med prvo punsko vojno (ok. 250 pr. n. št.) in ga Rimljani niso obnovili. Obstajalo je skoraj 400 let. UNESCO je punsko mesto Kerkouane in njegovo nekropolo leta 1985 razglasil za območje svetovne dediščine, med drugim navedel, da so ostanki edini primer feničansko-punskega mesta, ki se je ohranilo. Ime Kerkouane so mestu dali arheologi. Njegovo ime iz antike se ni ohranilo v nobenem znanem zgodovinskem dokumentu. Etimologija Ime Kerkouane je libijsko-berberski toponim, ki izhaja iz berberske besede kkerker »obzidati«. Najdemo ga tudi v Alžiriji in regiji Sahel. Zgodovina Izkopavanja so edini vir informacij, saj ni pisnih zapisov. Nakazujejo, da so Libijci na tem območju živeli pred prihodom punske kulture. Čeprav je toponim Kerkouane uveljavljen z rabo, pravo ime mesta še ni bilo določeno. Tudi datumi ustanovitve in propada mesta niso dokumentirani. Izkopani material (zlasti v nekropolah) postavlja mesto v obdobje med 6. stoletjem pr. n. št. in sredino 3. stoletja pr. n. št. Najverjetneje je izginilo po uničujoči odpravi Agatokla iz Sirakuz na rt Bon okoli leta 310 pr. n. št., ki ji je sledila druga odprava pod vodstvom Marka Atilija Regula leta 256 pr. n. št. Izkopavanja Odkritje najdišča, bolj ali manj naključno, pripisujejo Pierru Cintasu in Charlesu Saumagnu in datira v leto 1952. Izkopavanja so potekala v štirih fazah. Prvo redno izkopavanje se je začelo leta 1953 pod vodstvom Cintasa (takratnega inšpektorja punskih starin v Tunisu) in je privedlo do odkritja nekropole, stanovanjske četrti in njenih arhitekturnih elementov. To je dalo začetno predstavo o gospodarskih in verskih dejavnostih mesta ter o njegovi kronologiji; več elementov, vključno z odsotnostjo kakršnih koli znakov rimske prisotnosti, kot je keramika, podpira hipotezo o punskem najdišču. Odkritje jonske skodelice omogoča približno datiranje ustanovitve najdišča v obdobje pred 6. stoletjem pr. n. št. V pripravah na izkopavanja, organizirana med letoma 1957 in 1961, po osamosvojitvi Tunizije, sta bila najdišče in nadzor nad delom zaupana tehnikom Nacionalnega inštituta za arheologijo in umetnost pod vodstvom Mongija Boulouednina. S koncem protektorata je precejšnje število delavcev – M'hamed Hassine Fantar govori o »pravem mestu brezposelnosti« – katerih cilj je bil zaposliti nekvalificirano delovno silo, pa tudi odhod francoskega znanstvenega osebja, pomenilo, da so bila »izkopavanja omejena na čiščenje strukture in zbiranje artefaktov«. To je privedlo do uradnega priznanja pomena najdišča in izkopavanja dela obzidja, vrat, ulic in stanovanjskih prostorov, pa tudi artefaktov, kot so keramika, figurice, kovanci, bronasti predmeti itd. Vsi predmeti z najdišča so zdaj razstavljeni v bližnjem muzeju. Izkopavanja, ki so bila izvedena med letoma 1965 in 1966, so bila izvedena v okviru mednarodnega seminarja, ki ga je organiziral Center za arheološke in zgodovinske raziskave[6] pod vodstvom Ammarja Mahjoubija, sodelovali pa so tudi mladi tunizijski arheologi ter profesorji in študenti iz Alžirije, Belgije, Francije, Italije in Nizozemske. Ta izkopavanja so omogočila odkritje vile, insule (vrste stanovanjske stavbe) in nekropole, vključno z odpiranjem grobnic in raziskovanjem njihove pogrebne vsebine. Izkopavanja, ki jih je med letoma 1976 in 1977 vodil M'hamed Hassine Fantar, so privedla do odkritja največjega punskega svetišča v celotnem zahodnem Sredozemlju. Najdišče Najdišče obsega površino približno osem hektarjev. Kerkouane je bilo majhno mesto in verjetno nikoli ni imelo več kot 1200 prebivalcev, večinoma ribičev in obrtnikov. Čeprav se je mesto nahajalo na sredozemski obali, ni imelo pristanišča. Glede na prisotnost številnih školjk murex se zdi, da je mesto poleg soli in garuma (živilskega izdelka) proizvajalo tudi vijolično barvilo. Izkopavanja mesta so razkrila ruševine in kovance iz 4. in 3. stoletja pred našim štetjem. Okoli mesta, kjer je jasno vidna postavitev, so še vedno vidne številne hiše, pogosto pa je še vedno vidna barvna glina na fasadah. Mesto je bilo zgrajeno na mreži s širokimi ulicami in javnimi trgi. Hiše so bile zgrajene po standardnem načrtu, v skladu s prefinjenim pojmovanjem urbanističnega načrtovanja. Celotno območje je obdano z zidom, ki ločuje mesto živih od nekropol in obdelovalnih površin. Arhitekturo odlikuje raznolikost uporabljenih materialov in gradbenih tehnik. Mestne ulice so še posebej široke, v povprečju več kot štiri metre, kar je omogočalo enostaven prehod pešcev in dalo mestu zelo zračen občutek. Ulice razmejujejo bloke ali skupine stanovanj, tako da je celota, z nekaj izjemami, tako dobro strukturirana, da se zdi, da je bila v veliki meri načrtovana že pred gradnjo mesta. Trgi niso podobni agori grških mest ali forumu rimskih mest, temveč prostorom, ki so bolj ali manj odprti za druge stavbe, podobnim trgom vzhodnih mest. Trije glavni trgi so bili na istem območju, nekaj metrov narazen in so verjetno predstavljali družbeno-ekonomsko središče. Mestni hidravlični sistem je izjemen zaradi odvajanja odpadne vode, mreže cistern, cevi in ​​​​izklesanih bruhalnikov za odtok itd. Sledi rdeče okre, najdene v izkopanih grobnicah, so pogoste tudi v domačih libijskih pogrebnih običajih, vendar so verske in arhitekturne tradicije mesta pretežno v kartažanskem slogu. Črnofiguralni vrč za vino, okrašen s prizorom iz Odiseje, najden z jonskim kelihom in grški arhitekturni elementi, kot so peristilna dvorišča in štukaturni okraski, najdeni med ostanki prestižnih zasebnih domov, kažejo, da je bilo mesto pod vplivom kulture širšega sredozemskega sveta. V svetišču je ohranjenih nekaj stebrov, v majhnem atriju pa so najdeni deli mozaikov (opus signinum). Po ruševinah so najdeni robniki, pragovi in ​​tla iz preprostih mozaičnih plasti. Obstaja prostor za obredne bankete in žrtveni oltar. Čeprav arheologi niso prepričani, katerim božanstvom je bil tempelj posvečen, na podlagi artefaktov, najdenih na najdišču, domnevajo, da so bili morda Melkart, Sid in Tanita. Terakotne glave, ki prikazujejo dva moška s stožčastimi klobuki, spominjajo na ikonografijo Sida in Melkarta, znano iz Antasovega templja na Sardiniji. Odkrili so lončarske delavnice in dokaze o tovarni vijoličnega barvila. Domneva se tudi, da so v mestu izdelovali steklo. Trgovina je zagotovo igrala pomembno gospodarsko vlogo. Najden je bil uvoz iz skoraj vseh sredozemskih držav, vključno z rdečefiguralno atiško keramiko in poslikanimi italijanskimi vazami. Zunaj mestnih meja so obstajale vsaj štiri nekropole. V eni od grobnic so našli leseno krsto, njen pokrov pa je bil oblikovan v obliki plemkinje. Slog pokrova je povsem helenističen in verjetno izvira iz 4. stoletja pred našim štetjem. Gradbene tehnike Pri gradnji stavb so bili uporabljeni različni materiali; njihova uporaba se je razlikovala glede na vrsto stavbe in njen gospodarski status. Ti materiali so lahko vključevali zemljo, glino, nežgano ali žgano opeko, surov ali obdelan kamen, pa tudi dragocene kamne, kot so obsidian, marmor, steklena pasta ali bazalt. Za velike bloke ali tlakovanje so uporabljali peščenjak z apnenčastim ali silikatnim cementom. Poleg materialov so bile gradbene tehnike zelo raznolike: uporaba obdelanih kamnov, spojenih s kovinskimi sponkami v obliki lastovičjega repa, tako imenovana tehnika opus africanum, vertikalni kotniki ali gradnja z nabito zemljo. Za dekoracijo so bili kot organski elementi uporabljeni stebri, pilastri, kapiteli in venci na dvoriščih ali fasadah. Letve in štukature ali mavčne aplikacije vzdolž stropov, poslikane podobe na stenah in tla, tlakovana z opus signinum, včasih z verskimi simboli, kot je znak Tanit, služijo kot zgolj dekorativni elementi. Zoomorfne bruhalnike so uporabljali tudi za odvajanje vode s streh, verjetno streh verskih objektov. Zasebne stavbe Hiše v Kerkouane so bile tipične punske hiše, štirikotne oblike, z vhodom, ki se odpira na hodnik ali kotni predprostor, kar omogoča zasebnost družinskega življenja. Hodnik lahko včasih vključuje klop, njegove stene pa imajo lahko zaščitni premaz iz apna, peska in fragmentov keramike. Pogosto omogoča dostop do dvorišča zelo spremenljive velikosti in oblike, ki pa je bodisi preprost odprt štirikotnik bodisi delno zaščiteno s portikom na eni, dveh, treh ali celo štirih straneh. Portik podpirajo stebri z valjastimi podstavki ali pilastri s štirikotnim odsekom na oblikovanih podstavkih. Na dvorišču je bil pogosto vodnjak in začetek stopnišča, ki bi vodilo v zgornjo sobo. Okoli dvorišča so bili razporejeni bivalni prostori, od katerih se eden lahko uporablja za zabavo in je povezan s zatemnjenim prizidkom (thalamos). Nekateri prostori imajo v steni vgrajene omare v obliki niš. Tla sob in terase so najpogosteje tlakovana z opus signinum, s fragmenti belega marmorja, ali z opus tessellatum, s fragmenti modrega stekla in obsidiana. Tla terase so zelo rahlo nagnjena, da olajšajo odtekanje deževnice in odpadne vode proti preddverju ali navzven. Vsaka hiša je imela svojo kopalnico, ki se je nahajala v bližini vhodnega preddverja in ne v spalnicah, in je bila tlakovana z mozaiki. Kad na nogah z enim ali dvema sedežema, prekrita z vodoodbojnim rdečim ometom iz zdrobljene keramike, je obrnjena proti umivalniku enake konstrukcije. Nekropole Dve veliki punski svetišču, od katerih je eno največje doslej odkrito, se nahajata v središču mesta, ne na obrobju, kot je to običajno v rimskih mestih. Zunaj mestnih meja so štiri nekropole, od katerih dve ležita na relativno bližnjih pečinah: severna je bila očitno večinoma namenjena otrokom, pokopanim v vrčih, postavljenih v jame, južna pa odraslim, ki so bili pokopani neposredno v jame. Dve drugi nekropoli sta v hribih: ena na severu, znana kot »nekropola Erg el-Ghazouani«, in druga na zahodu. Obe sta sestavljeni iz grobnic v klasičnem slogu s stopniščem, dromosom in grobno komoro, vklesano v peščenjak, iz katere so bili najdeni pomembni grobni pridatki, podobni tistim v Kartagini. Sklici Literatura M'hamed Hassine Fantar, Kerkouane : cité punique du Cap Bon (Tunisie), t. I, Tunis, Institut national d'archéologie et d'art, 1984 Zunanje povezave Lexicorient Arhivirano 2011-11-13 na Wayback Machine. Kerkounane Guide Unesco