NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stadion 15 Października

Stadion 15 Października (arabski: ملعب 15 أوكتوبر) – wielofunkcyjny stadion w mieście Bizerta, w Tunezji. Najczęściej pełni rolę stadionu piłkarskiego a swoje mecze rozgrywa na nim ligowa drużyna CA Bizertin. Stadion pomieści 20 tysięcy widzów i został zbudowany w 1963 roku. W 2004 roku był areną Pucharu Narodów Afryki 2004. Bibliografia Stadion na rfi.fr. rfi.fr. [zarchiwizowane z tego adresu (2008-06-15)]. (fr.)
Estádio 15 de Outubro

O Estádio 15 de Outubro (em francês: Stade 15 Octobre) é um estádio multiuso localizado na cidade de Bizerta, na Tunísia. Inaugurado em 1990, passou por uma remodelção no ínicio da década de 2000 para tornar-se uma das sedes oficiais do Campeonato Africano das Nações de 2004. Na ocasião, abrigou jogos da fase de grupos da competição. Além disso, é oficialmente a casa onde o Club Athlétique Bizertin manda seus jogos oficiais por competições nacionais e continentais. Sua capacidade máxima é de 20 000 espectadores. Referências
Parc Nacional de Boukornine

El Parc Nacional de Boukornine (àrab: الحديقة الوطنية ببوقرنين, al-Ḥadīqa al-Waṭaniyya bi-Bū-Qurnīn) és un parc natural de la governació de Ben Arous, a Tunísia, prop de Hammam Lif, declarat Parc Nacional per un decret de 17 de febrer de 1987 i amb una superfície de 1.939 hectàrees. El lloc voreja el litoral nord i constitueix l'acabament del Dorsal tunisià. El Djebel Boukornine té una altura màxima de 576 metres al pic de Bordj Cédria i està format per afloraments del calcari juràssic, resistents, plegats i plens de faldes; al cim són terrenys calcaris del cretaci menys resistents en conjunt. La flora inclou més de 600 espècies amb una espècie dominant, la tuia de Barbaria, un arbust resinós; en aquest lloc és l'únic del Magrib on es troba una planta herbàcia tubèrcul endèmic, el ciclamen de Pèrsia, i fins a una dotzena d'orquídies i tulipes salvatges. La fauna inclou 25 espècies de papallones, més de 50 espècies d'ocells, incloent alguns rapinyaires, i 25 espècies de mamífers, entre els quals el mamífer més petit del món, la musaranya etrusca. S'hi han reintroduït els cérvols de Barbaria, les gaseles de muntanya i els carners salvatges. Fa 150 milions d'anys la regió era sota el mar i s'han trobat nombrosos fòssils marins. Els cartaginesos i romans van deixar rastres de la seva presència com un temple de Baal i altres ruïnes antigues. A la font d'Aïn Zarga s'hi fa una peregrinació cada primavera. El 1926 Arthure Pellegrin va escriure diversos poemes inspirats en aquestes muntanyes. Referències
Boukornine National Park

Boukornine National Park (French: Parc national de Boukornine) is a national park in northern Tunisia. The 1,939-hectare (4,790-acre) park was established on 12 February 1987. It is near the town of Hammam-Lif and just 15 kilometres (9.3 mi) to the capital city of Tunis. The park is home to flowers like the Persian cyclamen and animals like the Etruscan shrew (the world's smallest known mammal) and the Mountain gazelle. The park is the site of Jebel Boukornine (a 576-metre mountain) and the Aïn Zargua spring, as well as an ecomuseum. References
Parque nacional de Boukornine

El parque Nacional de Boukornine es un parque nacional del norte de Túnez. Creado el 12 de febrero de 1987 , abarca una superficie de 1.939 hectáreas. Se encuentra en las inmediaciones de la localidad de Hammam Lif y a 18 kilómetros de Túnez, la capital del país.,​ y está designado como un parque periurbano. El lugar bordea el litoral norte y constituye el final de al Dorsal tunecina. El Djebel Boukornine tiene una altura máxima de 576 metros en el pico de Bordj Cedria y está formado por afloramientos del calcáreo jurásico, resistentes, plegados y llenos de faldas; en la cumbre son terrenos calcáreos del cretácico menos resistentes en conjunto. Este parque es el hogar de muchas especies de plantas (casi 525),​ algunas muy raras en Túnez, como la violeta persa, las orquídeas y los tulipanes salvajes. Entre las 25 especies de mamíferos,​ se pueden encontrar el jabalí, muy expandido, el chacal, el gato montés y el puercoespín. En los acantilados de Djebel anidan un gran número de rapaces y numerosas especies de aves sedantarias y migratorias. En el parque, se pueden encontrar también algunas especies de reptiles, como camaleones y el lagarto ocelado, la tortuga terrestre y algunas variedades de culebras, la más extendida es la culebra de herradura. Hace 150 millones de años la región se encontraba bajo el mar y se han encontrado numerosos fósiles marinos. Los cartagineses y romanos dejaron rastros de su presencia como un templo de Baal y otras ruinas antiguas. En la fuente de Aïn Zarga se hace una peregrinación cada primavera. En 1926 Arthure Pellegrin escribió varios poemas inspirados en estas montañas. Referencias
Parc national de Boukornine

Le parc national de Boukornine est un parc national du nord de la Tunisie centré autour du Djebel Boukornine. Créé le 12 février 1987, il couvre 1 939 hectares. Situé dans le voisinage immédiat de la ville de Hammam Lif et à une dizaine de kilomètres de Tunis, la capitale du pays, il est désigné comme étant un parc péri-urbain. Ce parc abrite de nombreuses espèces végétales (près de 525), certaines très rares en Tunisie, telle le cyclamen de Perse, les orchidées et les tulipes sauvages. Parmi les 25 espèces mammifères, on peut citer le sanglier, fort répandu et parfois familier, le chacal, le chat sauvage, la gazelle de Cuvier, le porc-épic et le mouflon à manchettes, le renard et le lièvre. Dans les falaises du djebel nichent également un grand nombre de rapaces et plusieurs espèces d'oiseaux sédentaires et migrateurs. Dans le parc, on peut observer par ailleurs des reptiles tels les caméléons, le lézard ocellé, la tortue terrestre et des variétés de couleuvre, la plus répandue étant la couleuvre à fer de cheval. Notes et références Voir aussi Portail de la Tunisie Portail de la conservation de la nature
Parco nazionale di Boukornine

Il parco nazionale di Boukornine (in francese Parc national de Boukornine) è un parco nazionale della Tunisia settentrionale, centrato attorno al massiccio del Djebel Boukornine. Istituito nel 1987, copre una superficie di 1939 ettari. Territorio Situato nelle immediate vicinanze della città di Hammam Lif e ad una decina di chilometri da Tunisi, la capitale del paese, viene designato come parco peri-urbano. Flora Ospita numerose specie vegetali tipiche della vegetazione mediterranea tra cui il pino di Aleppo, il carrubo, l'olivastro, e anche alcune specie molto rare in Tunisia, come il ciclamino di Persia, le orchidee e i tulipani selvatici. Fauna Tra le 25 specie di mammiferi qui presenti, possiamo citare il cinghiale, lo sciacallo e la volpe. Merita una menzione la presenza del mustiolo (Suncus etruscus), che con una taglia di 4 cm e un peso di circa 2 g, è il più piccolo mammifero del mondo. Sulle falesie del Djebel nidificano anche un gran numero di uccelli rapaci tra cui l'aquila reale (Aquila chrysaetos), il falco pellegrino (Falco peregrinus), la poiana codabianca (Buteo rufinus), lo sparviero (Accipiter nisus) e l'aquila del Bonelli (Aquila fasciata ). Nel parco è possibile osservare inoltre rettili quali i camaleonti, la lucertola ocellata, la testuggine greca e alcune specie di colubro, tra le quali la più numerosa è il colubro ferro di cavallo. Note Voci correlate Aree naturali protette della Tunisia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su parco nazionale di Boukornine
Parque Nacional Boukornine

O Parque Nacional Boukornine (em francês: Parc national de Boukornine) é um parque nacional no norte da Tunísia. O 1 939 ha (4 790 acres) foi estabelecido no dia 12 de fevereiro de 1987. Encontra-se muito perto da cidade de Hammam-Lif e a apenas 15 km (9,3 mi) da capital Túnis. No parque podem-se encontrar flores como o ciclame persa e animais como o musaranho pigmeu (o menor mamífero conhecido no mundo), e a gazela da montanha. Dentro do parque encontra-se a Montanha Jebel Boukornine (uma montanha de 576 metros) e a nascente Aïn Zargua; o parque tem também um ecomuseu. Referências
Sabkhat d'Ariana

La Sabkhat d'Ariana és una llacuna salada situada a la governació d'Ariana al nord-est de la ciutat d'Ariana, a Tunísia, al nord-est de Tunis. El territori de la llacuna correspon a la delegació de Soukra incloent una franja d'uns 2 km a la costa nord, que la separa del territori de la delegació de Raoued. La sabkhat es comunica amb la mar mercès a l'obertura de canals a l'altura de la platja de Raoued, però l'aportació d'aigua de mar és limitada i les anàlisis demostren que a profunditat de 15 i 20 metres es troba encara aigua dolça, excepte a la vora del canal. La llacuna rep un excés de pluja a la tardor i això afecte a les capes freàtiques de la rodalia. En canvi l'evaporació potencial excedeix a les pluges mitjanes. La sabkhat governa l'equilibri hidrològic de la napa freàtica. Actualment la recàrrega d'aigua pel mar i pluja és superior en conjunt a l'evaporació i el nivell de la llacuna ha augmentat. La proximitat a Tunis i altres zones urbanes i les especials condiciones de la sabkhat, van decidir al govern a declarar-la àrea (3200 hectàrees) d'importància natural el 1980, amb efectes per ara molt limitats.
Sebkha Ariana

Die Sebkha Ariana (arabisch سبخة أريانة, DMG Sabḫat Aryāna) ist eine Sabcha (Salzsee) in der Peripherie der tunesischen Hauptstadt Tunis. Geographie Die Sebkha Ariana ist eine sogenannte Sabcha, ein flacher, abflussloser Binnensee. Namensgebend ist die südlich gelegene Stadt Ariana. Der Salzsee liegt im Norden des See von Tunis, nahe der Ruinen von Karthago, 10 km südwestlich von Tunis. Er wird vom Mittelmeer durch einen schmalen Landstreifen getrennt, an dem die Städte La Marsa und Gammarth liegen. Die Sebkha liegt 1 Meter über dem Meeresspiegel und ist 14 km lang und bis zu 4 km breit. Sie hat naturgemäß einen jahreszeitlich schwankenden Wasserstand, nur sehr selten ist sie tiefer überschwemmt. Dementsprechend hat sie auch eine schwankende Ausdehnung, der Höchststand beträgt 4.000 Hektar, nur 2.500 Hektar sind jedoch regelmäßig überschwemmt, saisonal fällt der See in den meisten Jahren vollständig trocken. Ökologie Die Sebkha ist ein wichtiges Habitat für Vögel, sowohl als Ruheplatz während des Vogelzugs wie auch zur Überwinterung. Darunter finden sich Sanderling, Alpenstrandläufer, Kranich, Kubaflamingo, Säbelschnäbler, Brandgans und Rotschenkel. Der See steht nicht unter Schutz, als Gefährdungen wurden gelegentliche Jagd und touristische Erschließungen berichtet. Einzelnachweise Weblinks
Sebkha Ariana

La sebkha Ariana (arabe : سبخة أريانة) ou sebkha de l'Ariana est une cuvette ou sebkha tunisienne. Géographie La sebkha, d'une superficie de 5 000 hectares, est située au nord du lac de Tunis dont elle est séparée par la plaine de La Soukra. Un cordon dunaire littoral s'étendant entre Raoued et Gammarth la sépare également du golfe de Tunis. Elle communique avec la mer d'une façon intermittente grâce à une ouverture au niveau de la plage de Raoued. Les principaux problèmes de la sebkha sont liés à l'accumulation des eaux, notamment en périodes pluviales, ce qui entraîne une augmentation sensible du niveau de la nappe des zones avoisinantes. Biodiversité Histoire Projet d'aménagement En 2008, Al Maâbar International, entreprise émiratie, annonce son projet « Bled El Ward » qui prévoit sur près de vingt ans la construction d'un complexe, sur une superficie de 5 000 hectares dont 2 600 de plans d'eau, pour un coût total de quelque 10 milliards de dollars. Le projet est constitué d'une cité médicale, de terrains de golf, de résidences, de complexes de loisirs, d'espaces verts et de plages aménagées le long de cours d'eau creusés à l'intérieur de la cité. Ce projet nécessite toutefois l'assainissement de la sebkha, dont l'écosystème serait protégé, et l'ouverture d'un passage à travers le cordon littoral afin de permettre la navigation de plaisance à travers la sebkha. Notes et références Portail de la Tunisie Portail des lacs et cours d'eau
Île Plane

L'Île Plane o illa Plana (àrab: الجزيرة الواطية, al-jazīra al-Wāṭiyya; francès: Île Plane) és un petit illot deshabitat i rocós de la costa nord de Tunísia, a la governació de Bizerta, a uns cinc quilòmetres de la península de Raf Raf. Té al nord-oest l'illa de Bilou. El seu nom en llengua àrab és Jazirat El Monbastah (àrab: الجزيرة المنبسطة, al-jazīra al-Munbasṭa) i s'hi troba un far de dotze metres d'alçada. Referències Bibliografia Bulletin. 6–8. Société des Sciences Naturelles de Tunisie, 1967. . (francès) Lines in the Sea. Dordrecht: Martinus Nijhoff Publishers, 1994. . Hepper, David. British Warship Losses in the Age of Sail, 1650–1859. Rotherfield: Jean Boudriot, 1994. ISBN 0-948864-30-3. . Nelson, Horatio. The Dispatches and Letters of Lord Nelson. III. Chatham, 1997. . Playfair, Ian Stanley Ord. The History of the Second World War: The Mediterranean and the Middle East. IV. Londres: Her Majesty's Stationery Office, 1966. . Taylor, Alfred Dundas. The India Directory..., Pt. I: The East Indies, and Interjacent Ports of Africa and South America.... Londres: Wm. H. Allen & Co., 1874.
Plane Island

Plane Island (French: Île Plane; Latin: Phalans Insula) also known as Piana or Plana Island and—in Tunisian Arabic—as Jaziret el-Monbasta (Standard Arabic: الجزيرة المنبسطة, al-Jazira al-Munbasita), is a flat, rocky island in the Mediterranean Sea roughly 3.75 kilometers (2.3 mi) off Cape Farina, Tunisia. It has a lighthouse. History Plane Island is possibly the "Terapse" or "Phalans Island" (Latin: Phalans Insula) of ancient geographers. During the Napoleonic Wars, an error in navigation caused Captain Charles Tyler to wreck the captured frigate L'Aigle on Plane Island in July 1798 while operating against the French and pirates in the area. All of the crew were saved, and Captain Tyler was not held liable for the loss. After the establishment of French control over Tunisia, Ernest Cosson studied the plant life on Plane Island in May, 1888. The Belgian ship Scheldepas ran aground off Plane Island on March 14, 1929. The crew was rescued by the British ship Tabarka. The Greek ship Michael L. Embricios ran aground on Plane Island on November 22, 1931. 30 crew were rescued by the German ship Alaya. The sea lanes around Plane Island were mined by the Allies during the Second World War. As part of Operation Retribution, the Allied blockade of Axis attempts to flee from occupied Tunisia to Sicily, HMS Lookout captured 13 Germans and Italians off Plane Island on 13 May 1943. A little later, HMS Laforey—en route from repairs in Malta—stopped by Plane Island, discovering 23 Axis soldiers and taking them prisoner. Lighthouse The island's lighthouse has the designation numbers ARLHS TUN-024, Admiralty E6414, and NGA 22056. It was erected by the French colonial authorities in 1888. It is a square tower with white and red bands, rising from its keeper's house. The tower stands 12 meters (39 ft) high. Its red lantern remains in use. It flashes twice every 10 seconds with a focal-plane height of 20 meters (65 ft); it is visible for 20–28 kilometers (11–15 nmi). Transportation The island remains accessible only by boat. It is closed to the public. Gallery References Citations Bibliography Bulletin, vol. 6–8, Société des Sciences Naturelles de Tunisie, 1967. (in French) Francalanci, Giampiero; et al., eds. (1994), Lines in the Sea, Dordrecht: Martinus Nijhoff Publishers, ISBN 0792328469. Hepper, David (1994), British Warship Losses in the Age of Sail, 1650–1859, Rotherfield: Jean Boudriot, ISBN 0-948864-30-3. Nelson, Horatio (1997), Nicolas, Nicholas Harris (ed.), The Dispatches and Letters of Lord Nelson, vol. III, Chatham. Playfair, Ian Stanley Ord; et al. (1966), The History of the Second World War: The Mediterranean and the Middle East, vol. IV, London: Her Majesty's Stationery Office. Taylor, Alfred Dundas (1874), The India Directory..., Pt. I: The East Indies, and Interjacent Ports of Africa and South America..., London: Wm. H. Allen & Co.
Isla Plana (Túnez)

Isla Plana (en árabe: الجزيرة المنبسطة) es una isla rocosa al norte del país africano de Túnez.​ Es una extensión del cabo de Sidi Ali El Mekki, más precisamente a 2,3 millas de la costa. Es una meseta que aumenta hasta ocho metros de altura sobre el nivel del mar y alberga un puesto de la Armada y un faro tunecino de doce metros de altura. Véase también Anexo:Islas del Mediterráneo Geografía de África Referencias Enlaces externos Mapa de localización de la Isla
Île Plane (Tunisie)

L'île Plane (arabe : الجزيرة المنبسطة) est une île rocheuse située au nord de la Tunisie. Elle se trouve dans le prolongement du cap Sidi Ali El Mekki, plus précisément à 2,3 miles de la côte. C'est un plateau s'élevant de huit mètres au-dessus du niveau de la mer qui abrite un bâtiment de la marine nationale tunisienne et un phare haut de douze mètres mis en service en juin 1888. Liens externes Portail de la Tunisie Portail des îles Portail de la mer Méditerranée
Isola Piana (Tunisia)

L'isola Piana (in arabo الجزيرة المنبسطة) è un'isola rocciosa a nord della Tunisia. Si trova nel prolungamento di Capo Sidi Ali El Mekki, più precisamente a 2,3 miglia dalla costa. È un altopiano che sorge a 8 metri sul livello del mare e ospita un edificio della marina nazionale tunisina e un faro alto 12 metri. Storia L'isola Piana è probabilmente la "Terapse" o la Phalans Insula degli antichi geografi. Durante le guerre napoleoniche, un errore nella navigazione fece naufragare il capitano Charles Tyler della fregata Aigle catturata nell'isola Piana nel luglio 1798 mentre operava contro i francesi e i pirati nell'area. Tutto l'equipaggio fu salvato e il capitano Tyler non fu ritenuto responsabile per la perdita. Dopo l'istituzione del controllo francese sulla Tunisia, Ernest Cosson studiò la vita vegetale sull'isola Piana nel maggio 1888. La nave belga Scheldepas si incagliò al largo dell'isola il 14 marzo 1929. L'equipaggio fu salvato dalla nave britannica Tabarka. La nave greca Michael L. Embricios si incagliò sull'isola il 22 novembre 1931. 30 membri dell'equipaggio furono salvati dalla nave tedesca Alaya. Le rotte marittime intorno all'isola Piana furono minate dagli Alleati durante la seconda guerra mondiale. Come parte dell'Operazione Retribution, il blocco alleato dell'Asse tentò di fuggire dalla Tunisia alla Sicilia. La nave HMS Lookout catturò 13 tedeschi e italiani al largo dell'Isola Piana il 13 maggio 1943. Poco dopo, l'HMS Laforey, in rotta dalle riparazioni a Malta, si fermò sull'isola Piana, scoprendo 23 soldati dell'Asse e facendoli prigionieri. Faro Il faro dell'isola eretta dalle autorità coloniali francesi nel 1888. È una torre quadrata a fasce bianche e rosse, che si innalza dalla casa del suo custode. La torre è alta 12 metri (39 piedi). La sua lanterna rossa rimane in uso. Lampeggia due volte ogni 10 secondi con un'altezza del piano focale di 20 metri (65 piedi); è visibile per 20-28 chilometri. Trasporti L'isola rimane accessibile solo in barca. Risulta chiusa al pubblico accesso. Note Bibliografia Bulletin, Vols. 6–8, Société des Sciences Naturelles de Tunisie, 1967. (in francese) Francalanci, Giampiero; et al., eds. (1994), Lines in the Sea, Dordrecht: Martinus Nijhoff Publishers. Hepper, David (1994), British Warship Losses in the Age of Sail, 1650–1859, Rotherfield: Jean Boudriot, ISBN 0-948864-30-3. Nelson, Horatio (1997), Nicolas, Nicholas Harris (ed.), The Dispatches and Letters of Lord Nelson, III, Chatham. Playfair, Ian Stanley Ord; et al. (1966), The History of the Second World War: The Mediterranean and the Middle East, IV, London: Her Majesty's Stationery Office. Taylor, Alfred Dundas (1874), The India Directory..., Pt. I: The East Indies, and Interjacent Ports of Africa and South America..., London: Wm. H. Allen & Co. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Isola Piana (Tunisia)
План (остров, Тунис)

План (араб. الجزيرة المنبسطة‎, фр. Île Plane) — остров на севере Туниса, в западной части Тунисского залива. Расположен к востоку от деревни Гар-эль-Мелах, острова Пило и мыса Рас-эт-Тарф (Фарина). На острове расположен маяк. Относится к вилайету Бизерта. История Во время Наполеоновских войн, в результате навигационной ошибки, капитан Чарльз Тайлер в июле 1798 года потерпел крушение захваченного фрегата L'Aigle на острове Плане во время операции против французов и пиратов в этом районе. Все члены экипажа спаслись, и капитан Тайлер не был привлечён к ответственности за потерю. После установления французского контроля над Тунисом Эрнест Коссон изучал растительный мир на острове Плане в мае 1888 года. Бельгийское судно Scheldepas се́ло на мель у острова План 14 марта 1929 года. Экипаж был спасён британским судном Tabarka. Греческое судно Michael L. Embricios село на мель у острова План 22 ноября 1931 года. 30 членов экипажа были спасены немецким судном Alaya. Морские пути вокруг острова План были заминированы союзниками во время Второй мировой войны. Маяк Маяк острова имеет номера обозначения ARLHS TUN-024, Admiralty E6414 и NGA 22056. Был возведён французскими колониальными властями в 1888 году. Представляет собой квадратную башню с белыми и красными полосами, возвышающаяся над домом смотрителя. Высота башни составляет 12 метров. Её красный фонарь по-прежнему используется: мигает дважды каждые 10 секунд, высота фокальной плоскости составляет 20 метров; его видно за 20—28 километров. Транспорт Доступ на остров по-прежнему возможен только на лодке. На данный момент остров закрыт для посещения. Примечания
Мунбасата

Мунбасата (араб. الجزيرة المنبسطة) — скелястий острів на північ від Тунісу в Середземному морі. Посилання Traveling Luck for Île Plane, Tunisia (general), Tunisia [Архівовано 6 жовтня 2015 у Wayback Machine.] (англ.)
Musti-El Krib

Musti-El Krib és una zona arqueològica de Tunísia a la governació de Siliana, a la vora de El Krib cap a l'oest. La zona de El Krib té les ruïnes de la petita vila cartaginesa i romana d'Agbia, que s'estan excavant, i les de la romana Mustis (localment Musti). Al nord de Mustis, a les pendents del Djebel Kern El Kebch, hi ha les ruïnes de l'antiga Aunobari, on es conserven part d'una església i un fort romans d'Orient; a la muntanya, disseminades, s'han trobat algunes tombes megalítiques. A uns 9 km al sud de El Krib hi ha la vila de Bordj El Massoudi amb una basílica cristiana amb mausoleu i cisterna, i restes d'una antiga fortalesa àrab. Mustis fou fundada per Gai Mari al final del segle ii aC, i la v poblar amb veterans, Juli Cèsar la va elevar a municipi, i fou colònia sota Marc Aureli. Té dos arcs de triomf (construïts el 238, un d'ells restaurat el 1967 junt amb un mausoleu de la zona anomenat dels Julis) a l'entrada i sortida de la ciutat, que era una estació de la via Cartago-Tebessa; queden restes d'un temple dedicat a Apol·lo, d'un temple dedicat a Ceres i d'un temple dedicat a Plutó; també queden restes d'algunes cases especialment una mansió romana i d'alguna factoria dedicada a l'oli. Es constata també l'existència d'una església romana d'Orient de tres naus molt malmesa i de la fortalesa romana d'Orient; el pou que alimentava d'aigua a la ciutat serveix encara per la moderna El Krib.