Zaghouanski akvadukt

Zaghouanski akvadukt ali akvadukt Kartagine je starodavni rimski akvadukt, ki je oskrboval mesto Kartagino v Tuniziji z vodo. Od izvira v Zaghouanu teče skupno 132 km, kar ga uvršča med najdaljše akvadukte v Rimskem cesarstvu. Del njegove dolžine (40 ha površine) je uvrščen tudi med pomembno območje za ptice (TN013), saj votline in luknje v akvaduktu sokoli in druge vrste uporabljajo kot gnezdišča in počivališča. Datacija Datum izgradnje akvadukta ni povsem jasen. Viri omenjajo obisk cesarja Hadrijana leta 128, s katerim naj bi se končala petletna suša. Pomanjkanje vode zaradi suše ga je morda prepričalo, da se ljudje ne bi smeli več zanašati samo na deževnico. Drugi dogodek, ki ga je morda navdihnil, je bilo odprtje Antoninovih term v Kartagini leta 162. Ti objekti, ki so bili enakega obsega kot cesarske terme v Rimu, so zahtevali stalno oskrbo z vodo, česar ni bilo mogoče zagotoviti z deževnico. Viri Akvadukt črpa vodo iz več virov, ki so se v različnih obdobjih izsušili. Prvi in ​​najpomembnejši vir je v bližini mesta Zaghouan v gorovju Džebel Zaghouan, približno 60 km južno od Kartagine. V rimskih časih je bil nad izvirom zgrajena sveti vodnjak, ki je postal eden najpomembnejših v starodavni Severni Afriki. Opis Sveti vodnjak stoji na umetni terasi. Na severni strani je odprt, na južni strani pa je odprt prostor, ki ga obdaja 4 metre širok portik v obliki polmeseca. V središču portika je cela, iz katere je izviral izvir. Zunanji zid je imel jedro iz rimskega betona, prekrito z grobimi apnenčastimi bosaži. Ta zid se je nadaljeval od koncev portika v obliki polmeseca in je bil razdeljen na 26 delov s stebri. V vsakem drugem delu je niša za kipe, ki se niso ohranili. Nasproti vsakega stebra je poln steber, ki je nekoč skupaj podpiral obokani peristil. Oboki so izdelani iz poroznega travertina, prekritega z marmorjem, stebri pa iz peščenjaka. Zunanjost oboka je bila zatesnjena z vodoodpornim Opus signinum in ostala brez nadaljnje zaščite. Tla portika so bila okrašena z mozaikom. Cela, najpomembnejši del stavbe, je bila zgrajena iz apnenca in obložena z marmorjem. Vnos vode Na območju svetega vodnjaka je bilo pet izvirov. Ti so bili na območju umetne terase v svoji prvotni, podzemni strugi in so se zbirali v bazenu pod teraso. Iz tega bazena je voda nato tekla v cev akvadukta. Poleg tega, da je napajal dovod akvadukta, je bazen služil tudi za čiščenje vode – medtem ko je voda stala v bazenu, so se nečistoče usedale na dno. Drugi vir V severskih časih je bil akvaduktu priključen še en vir. Ta je bil v regiji Džouggar. Tudi nad tem izvirom je bil zgrajen sveti vodnjak, vendar ni nikoli dosegel pomena tistega v Zaghouanu. Vodni kanal Tehnični podatki Akvadukt je mojstrovina rimskega inženirstva. Na poti od Zaghouana do Kartagine prepotuje nekaj več kot 90 km in se spusti le za 264 m višine, kar je povprečni padec za 0,3 %. Vendar se v prvih 6 km od Zaghouana do Moghrana pojavi 130 m višinske razlike. Za preostali del poti do Kartagine je padec v povprečju le 0,15 %. V Moghranu se je akvadukt srečal s poznejšim kanalom, ki je prihajal iz Džouggarja, ki je oddaljen še 33 km. Vključno z vsemi pritoki je akvadukt dolg 132 km in je med najdaljšimi v Rimskem cesarstvu. Kanal je izpustil med 200 in 370 L vode na sekundo oziroma med 17 in 32 milijonov litrov na dan. Pretok je bil okoli 3,5 in 5,5 km na uro. Zato je voda potovala od Zaghouana do Kartage v dnevu in pol do dveh dneh. Potek Kanal je bil zgrajen tako, da je imel enakomeren padec, tako da je voda potovala po poti samo s silo gravitacije. Da bi zmanjšali gradbena dela, je bil kanal položen na ali malo pod zemeljsko površino, kjer je bilo to mogoče. Da bi se izognili nepotrebni izgubi višine, kanal sledi obrisom gričev. Na treh mestih kanal ni mogel ostati pri tleh, zato so inženirji postavili mogočne arkade. To so: Ravnina Oudna: 5 km, vključno s 125 metrov dolgim mostom na dvojni arkadi z višino 33 m. Ta most je bil porušen leta 1859, da bi ponovno uporabili kamen za gradnjo novega mostu. Ravnina Miliane: 2 km, arkada doseže do 20 m višine Ravnina La Soukra, pred Kartagino: 10 km, arkada doseže do 20 m višine Prečni prerez V prerezu meri kanal približno 90 cm v širino in 130 cm v višino. Zgoraj je bila zaprta z obokom. Stene so bile narejene iz rimskega cementa in obložene s peščenjakom. Del kanala, ki je prišel v stik z vodo, je bil nadalje oblečen v nepremočljiv opus signinum. Estrih je služil tudi za izravnavo upadanja kanala. Za prezračevanje so poskrbele majhne kvadratne odprtine v strehi. Na dnu kanala so bile v enakomernih presledkih okrogle vdolbine, ki so služile za čiščenje vode, saj se je vanje usedal detritus. Za nadaljnje delovanje jih je bilo treba redno čistiti, zato je kanal zahteval stalno nego. Cisterne Porazdelitev vode v Kartagini še ni povsem jasna. Zdi se, da se je kanal izlival v dve cisterni in da se je voda iz teh naprej razdelila. Vendar pa arheološka izkopavanja do danes niso odkrila nobenih zanesljivih znakov izlivanja v cisterne. Cisterne La Malge Cisterne La Malga so največje cisterne, ki so se ohranile iz antičnega sveta. Vsebovale so približno 51 milijonov litrov. Glede na naravo malte so datirane v 1. stoletje našega štetja. Še ni jasno, kako so bile te cisterne uporabljene v tistem obdobju, saj akvadukt še ni bil zgrajen in te ogromne prostornine nikoli ni bilo mogoče napolniti samo z deževnico. Cisterna Borddž Džedid Cisterna Borddž Džedid je sestavljena iz 18 sodov v obliki bazenov, razporejenih vzporedno in so vsebovale med 25 in 30 milijonov litrov. Odgovorna je bila za oskrbo Antoninovih term. Datum izgradnje ni znan, vendar so bile v povezavi z gradnjo Antoninovih term odkrite spremembe, kar nakazuje, da je cisterna stala pred termami. Kasnejša uporaba Ker je bila oskrba z vodo za mesto bistvenega pomena, je bil akvadukt uničen med obleganjem Vandalov leta 439, vzhodnorimsko ponovno osvojitvijo pod Justinijanom in končno ob arabski osvojitvi Kartagine leta 698, vendar je bil vsakič pozneje obnovljen. V 13. stoletju je eden od hafsidskih vladarjev dodal odcep, ki je vodil do njegove palače v Manoubi, da bi oskrboval svoj vrt z vodo. Od 16. stoletja je akvadukt hitro propadal in je bil uporabljen kot kamnolom. Leta 1859 je francoski inženir prejel nalogo obnove vodnega kanala, da bi oskrbel Tunis z vodo. Medtem ko je bilo večino kanalov pri tleh mogoče ponovno uporabiti, so bili deli kanala na stebrih večinoma uničeni in nameščen je bil sodoben sistem tlačnih cevi. Od začetka obratovanja leta 1862 kanal ostaja v uporabi in danes pozimi dovaja povprečno 12.000.000 litrov vode na dan, poleti pa 3.000.000 litrov. Pomembno območje za ptice Votline in luknje v akvaduktu uporabljajo kot gnezdišča in počivališča južna postovka (Falco naumanni) (30 parov), pa tudi južni sokol (Falco biarmicus) in postovka (Falco tinnunculus), pa tudi zlatovranka (Coracias garrulus), skalni vrabci (Petronia petronia), enobarvni škorci (Sturnus unicolor) in krokarji (Corvus corax). Najdišče je še posebej pomembno za južno postovko, saj redno gosti veliko število te vrste (ki je vrsta, ki je globalno pomembna za ohranjanje). Zavarovano območje se razprostira na 40 hektarjih kot pas, ki se razteza v bližini reke Milliana vzdolž akvadukta, 20 m visokih stebrov in lokov, v katerih so se razvile številne votline in luknje, ki jih uporabljajo ptice. Okolica je sestavljena iz žitnih polj in je lovski rezervat. Galerija Sklici Viri Friedrich Rakob. "Das römische Quellenheiligtum bei Zaghouan in Tunesien". In Archäologischer Anzeiger 84, 1969, pp. 284–300. Friedrich Rakob. "Das Quellenheiligtum in Zaghouan und die römische Wasserleitung nach Karthago." In: Römische Mitteilungen 81, 1974, pp. 51–89. Friedrich Rakob. "Die römische Wasserleitung von Karthago." In J.-P. Boucher (Ed.), Journées d‘études sur les aqueducs romains = Tagung über römische Wasserversorgungsanlagen, Lyon 26.-28. Mai 1977. Paris 1983, pp. 309–318. H. Slim. "Maîtrise de l'eau en Tunisie à l'époque romaine." In G. Argoud et al. (Edd.): L’eau et les hommes en Méditerranée et en Mer Noire dans l’antiquité. Athen 1992, pp. 513–532. Andrew Wilson. "Water supply in ancient Carthage." In Carthage papers, Portsmouth, RI 1998, ISBN 1-887829-28-8 (Journal of Roman Archaeology, Supplementary series 28), pp. 65–102. Zunanje povezave structurae Digital Atlas of the Roman Empire