Бухенвальд

Бухенва́льд (нім. Buchenwald [ˈbuːxənvalt] — «буковий ліс») — нацистський концентраційний табір, розташований за 6 миль від міста Ваймар в Тюринґії (на території колишньої НДР) в центральній Німеччині, заснований гітлерівцями влітку 1937 року, діяв 8 років, до 1945 року. В Бухенвальді за весь період його існування відбували ув'язнення близько 250 тис. осіб різних національностей, з них понад 55 тис. було закатовано. Табір набув особливої сумної відомості після визволення у квітні 1945 року військами Армії США; головнокомандувач союзних військ Дуайт Айзенхауер відвідав один із його таборів-сателітів. Із серпня 1945 року до березня 1950 року табір використовувався владою радянської окупаційної зони як інтернований табір — Спеціальний табір НКВС № 2. У ньому утримували 28 455 в’язнів, з яких 7 127 осіб померли. Після цього табір було зруйновано з метою приховати цей останній етап його існування. Сьогодні залишки Бухенвальда функціонують як меморіал, а також як постійна експозиція та музей. Заснування Концентраційний табір Бухенвальд був заснований на початку липня 1937 року підрозділами Шуцштаффель (СС). Спочатку табір планували назвати Еттерсберг, за назвою пагорба в Тюрингії, на північному схилі якого його було збудовано. Запропоновану назву визнали невідповідною, оскільки вона асоціювалася з кількома важливими постатями німецької культури, зокрема з письменником епохи Просвітництва Йоганном Вольфгангом фон Ґете, який мешкав у Веймарі. Натомість табір отримав назву «Бухенвальд» — за буковим лісом у цій місцевості. Втім, дослідник Голокосту James E. Young писав, що керівництво СС навмисно обрало це місце саме для того, щоб стерти культурну спадщину регіону. Після вирубування дерев на території табору залишився лише один великий дуб, який, за припущеннями, був одним із дубів Ґете. Табір, розрахований на утримання 8 000 в’язнів, мав замінити кілька менших концентраційних таборів у регіоні, зокрема Бад-Зульцу, Саксенбург і Ліхтенбург. Порівняно з ними Бухенвальд мав більший потенціал для отримання прибутку СС, оскільки поблизу розташовувалися поклади глини, з якої за допомогою примусової праці в’язнів можна було виготовляти цеглу. Перші в’язні прибули 15 липня 1937 року; вони були змушені розчищати територію від лісу та зводити табірні споруди. До вересня чисельність ув’язнених зросла до 2 400 осіб унаслідок переведень із Бад-Зульци, Саксенбурга та Ліхтенбурга. На головних воротах табору було розміщено гасло Jedem das Seine («Кожному — своє»). СС тлумачили його як право «панівної раси» принижувати й знищувати інших. Напис був спроєктований в’язнем Бухенвальда, архітектором Баухаусу Францом Ерліхом, який використав шрифт Баухаусу — попри те, що цей напрям вважався «дегенеративним мистецтвом» у націонал-соціалістів і був заборонений. Цей акт непокори, однак, залишився непоміченим керівництвом СС. Бухенвальд до 1945 року За час існування концентраційного табору через нього пройшли понад 250 тисяч осіб і 56 тисяч загинули. Переважна частина загиблих — євреї та політичні в'язні, але також радянські (українські включно) військовополонені, цигани та гомосексуали. Бухенвальд не був табором смерті, як, наприклад, Аушвіц — у таборі не було газових камер або іншого облаштування для масового вбивства. Проте в Бухенвальді було вбито та закатовано багато ув'язнених; інші гинули від голоду та хвороб або через проведення медичних експериментів над людьми. Ільза Кох, дружина командувача табору Карла-Отто Коха, зажила сумної слави тим, що мала абажури, виготовлені з людської шкіри. Для цього відбиралися в'язні, котрі мали викарбувані на своїй шкірі найбільш мистецькі татуювання — їх затримували та вбивали уколами під керівництвом Карла Бейґс, одного з членів Капос. Жертви Причини смерті Основною причиною смерті були хвороби, спричинені жорстокими умовами табору. Як і в інших нацистських концентраційних таборах, в’язнів у Бухенвальді навмисно утримували в стані голодування, багато з них водночас виконували виснажливу примусову працю, що призводило до масового поширення захворювань. Виснажені та хворі, багато в’язнів буквально «працювали до смерті» в межах політики Vernichtung durch Arbeit (Знищення через працю), оскільки перед ув’язненими фактично стояв вибір лише між рабською працею та неминучою стратою. Багато в’язнів були вбиті внаслідок медичних експериментів або стали жертвами свавільних актів насильства з боку охоронців СС. Інших ув’язнених просто вбивали, переважно шляхом розстрілу або повішення. У межах акції 14f13 в’язнів, визнаних надто слабкими або хворими для роботи, відправляли до центру вбивств Зонненштайн, де їх убивали за допомогою чадного газу. Вальтер Гергард Мартін Зоммер був есесівцем у званні Гауптшарфюрер, який служив охоронцем у концентраційних таборах Дахау та Бухенвальд. Відомий як «кат Бухенвальда», він вважався збоченим садистом, який, за повідомленнями, наказав Отто Нойрурера та Маттіаса Шпаннланга, двох австрійських священників, розіп’яти догори ногами. Зоммер особливо уславився тим, що підвішував в’язнів до дерев за зап’ястя, зв’язані за спиною (форма катування, відома як Страппадо), у так званому «співочому лісі», який отримав свою назву через крики, що лунали з цієї лісистої місцевості. У Бухенвальді також здійснювалися позасудові страти радянських військовополонених. Щонайменше 1 000 осіб у 1941–1942 роках були відібрані спеціальною групою з трьох офіцерів Гестапо з Дрездена та направлені до табору для негайної ліквідації шляхом пострілу в потилицю — сумнозвісного Genickschuss. Табір також був місцем масштабних випробувань вакцин проти епідемічного висипного тифу у 1942 і 1943 роках. Загалом у випробуваннях було використано 729 в’язнів, з яких 154 померли. Інші «експерименти» в Бухенвальді проводилися у менших масштабах. Один із таких експериментів мав на меті визначити точну смертельну дозу отрути з групи алкалоїдів; згідно зі свідченнями одного з лікарів, чотирьом радянським військовополоненим ввели отруту, і коли вона виявилася не смертельною, їх «задушили в крематорії», а згодом «розчленували». Серед інших експериментів був і такий, що мав на меті перевірити ефективність бальзаму для лікування ран від запалювальних бомб; для цього в’язням навмисно завдавали «вкрай тяжких» опіків білим фосфором. Коли під час судового розгляду одного з нацистських лікарів запитали про характер цих випробувань, зокрема про те, що деякі з них були навмисно спрямовані на спричинення смерті з подальшим вимірюванням часу до її настання, він у своєму захисті заявив, що, попри те що був лікарем, він був «юридично призначеним катом». Кількість загиблих СС залишили після себе звіти про кількість ув’язнених, а також осіб, які прибували до табору й залишали його, класифікуючи вибуття за категоріями: звільнення, переведення або смерть. Ці документи є одним із джерел для оцінки кількості загиблих у Бухенвальді. Згідно з документами СС, загинуло 33 462 особи. Однак ці дані не обов’язково були точними: серед тих, кого стратили до 1944 року, багатьох було записано як «переведених до гестапо». Крім того, починаючи з 1941 року, радянських військовополонених масово знищували. Ув’язнених, яких після прибуття одразу відбирали для страти, не вносили до табірного реєстру, тому вони не входять до числа 33 462 загиблих, зазначених у документах СС. Один із колишніх в’язнів Бухенвальда, Армін Вальтер, обчислив кількість страт на основі числа пострілів у потилицю (в основу черепа). Його робота в Бухенвальді полягала у встановленні та обслуговуванні радіообладнання в приміщенні, де проводилися страти; він підраховував цифри, що надходили телетайпом, і приховував цю інформацію. За його словами, таким способом було розстріляно 8 483 радянських військовополонених. Згідно з тим самим джерелом, загальну кількість загиблих у Бухенвальді оцінюють у 56 545 осіб. Це число є сумою таких показників: Смерті за даними матеріалів, залишених СС: 33 462 Страти шляхом розстрілу: 8 483 Страти через повішення (оцінка): 1 100 Смерті під час евакуаційних транспортів (оцінка): 13 500 Ця загальна кількість (56 545) відповідає рівню смертності близько 24 %, якщо вважати точним число осіб, які пройшли через табір за документами СС, — 240 000 ув’язнених. Повстання і звільнення На початку квітня 1945 року есесівці вивезли з табору кілька тисяч євреїв. Однак здійснити масову евакуацію в'язнів, намічену на 5 квітня 1945 року, нацистам не вдалося. Ув'язнені відмовлялися виходити на шикування, а старших по бараках ховали. В останні тижні існування Бухенвальда інтернаціональна підпільна збройна організація ув'язнених готувала повстання, призначене на 1 квітня, потім на 8 або 9 квітня. 4 квітня 1945 року частини американської 6-ї бронетанкової дивізії і 89-ї піхотної дивізій звільнили Ордруф, один з допоміжних таборів Бухенвальда. Це був перший нацистський табір, який звільнили американські війська. В цей час група ув'язнених за допомогою саморобного радіопередавача намагалася вийти на зв'язок з американськими або радянськими військами. Цим займалися польський в'язень Гвідон Дамазин, в минулому інженер-радіоаматор, і російський військовополонений Костянтин Іванович Леонов. Опівночі 8 квітня їм вдалося передати радіограму американській армії і отримати відповідь. Текст радіограми: «Союзникам. Армії генерала Паттона. На зв'язку концентраційний табір Бухенвальд. СОС. Просимо про допомогу. Вони хочуть нас евакуювати. СС хочуть нас знищити ». Відповідь прийшла через кілька хвилин: «Концтабір Бухенвальд. Тримайтеся. Поспішаємо до вас на допомогу. Командування Третьою армії». Повстання почалося 11 квітня штурмом сторожових веж. Повсталі діяли організовано, в складі заздалегідь визначених підрозділів, атакуючи охорону одночасно в декількох напрямках . Потім була захоплена комендатура, колишні ув'язнені зайняли кругову оборону. У той же день о 15:15 у звільнений табір увійшли підрозділи Третьої армії США. З близько 250 000 ув'язнених, які пройшли через Бухенвальд з дня його заснування, близько 56 000 померли або були вбиті 16 квітня американці привели в табір жителів міста Веймар з метою показати їм табір і те, що відбувалося в ньому, для можливого майбутнього свідчення на міжнародному процесі. Більшість з жителів заявляли, що нічого не знають про цей табір. Коли американське військо звільнило табір у 1945 році, у таборі в жахливих умовах перебувало 20 000 в'язнів. Невдовзі після визволення радянські спецслужби почали використовувати Бухенвальд для ув'язнення нової хвилі полонених. Суд над керівництвом табору У квітні 1947 року Обергрупенфюрер СС і генерал Ваффен-СС князь Йозіас Вальдек-Пірмонтський, під юрисдикцією якого знаходився табір, та 30 злочинних членів штабу табору, включно зі зловідомою Ільзе Кох, постали перед судом Військового Трибуналу США. Суд відбувся в концентраційному таборі Дахау поблизу Мюнхена. Князь Йозіас був засуджений до довічного ув'язнення, 8 червня 1948 року термін зменшили до 20 років. 1 грудня 1950 року звільнений за станом здоров'я. Бухенвальд за часів радянської окупації В 1945 році табір опинився в радянській окупаційній зоні та був перетворений на спеціальний табір НКВС, який існував до 1950 року. За час існування табору НКВС через нього пройшли 28 тисяч осіб, 7 тисяч з яких загинули. Переважна частина загиблих за часів радянської окупації — інтерновані особи, що померли внаслідок голоду та за відсутності медичної допомоги. При цьому рівень смертності був вищий за нацистські часи. І там, як стало згодом відомо, чинили воєнні злочини Література Серед тих, хто вижив і писав про свій табірний досвід, — Хорхе Семпрун, який у творі Quel beau dimanche! описує розмови, пов’язані з Йоганном Вольфгангом фон Ґете та Леоном Блюмом, а також Ернст Віхерт, чия книга Der Totenwald була написана 1939 року, але опублікована лише у 1945-му, і яка так само звертається до образу Ґете. Дослідники вивчали, як в’язні таборів використовували мистецтво для психологічного подолання обставин ув’язнення, і, за спостереженнями Теодора Зьолковського, письменники часто робили це, звертаючись саме до Ґете. Художник Леон Деларбр створив численні замальовки табірного життя, зокрема й дуб Ґете, під яким він зазвичай сидів і малював. Один із небагатьох в’язнів, яким вдалося втекти з табору, бельгієць Едмон Вандіву, описав свій досвід у книжці, англійська назва якої — I Escaped from a Nazi Death Camp (Editions Jourdan, 2015). У своїй праці Ніч Елі Візель розповідає про перебування в Бухенвальді, зокрема про смерть свого батька. Жак Люссейран, один із лідерів підпільного руху Опору проти німецької окупації Франції, після арешту був зрештою депортований до Бухенвальда і описав час свого ув’язнення у власній автобіографії. Візит президента США Обами та канцлерки ФРН Меркель 5 червня 2009 року президент США Барак Обама та федеральна канцлерка Німеччини Ангела Меркель відвідали Бухенвальд після огляду Дрезденського замку та Фрауенкірхе. Під час візиту їх супроводжували Елі Візель і Бертран Герц, обидва — колишні в’язні табору. Волькгард Кніґґе, директор Фонду меморіалів «Бухенвальд і Міттельбау-Дора» та почесний професор Єнського університету, провів чотирьох гостей рештою території колишнього табору. Під час відвідин Візель, який разом із Герцом у 16-річному віці був переведений до Малого табору, сказав: «якби ці дерева могли говорити». Ці слова підкреслили іронічний контраст між красою навколишнього ландшафту та жахами, що відбувалися на території табору. Президент Обама також згадав, що в дитинстві чув розповіді від свого двоюрідного діда, який служив у 89-й піхотній дивізії США — першому американському підрозділі, що дістався до табору в Ордруфі, одному з таборів-сателітів Бухенвальда. Барак Обама став першим чинним президентом США, який відвідав концентраційний табір Бухенвальд. Виноски Посилання 60 років звільнення Бухенвальда [Архівовано 3 вересня 2005 у Wayback Machine.] Свідоцтва очевидців та список радянських військовополоненних [Архівовано 29 вересня 2007 у Wayback Machine.] Офіційний сайт Бухенвальда [Архівовано 6 березня 2018 у Wayback Machine.](нім.)(англ.)(фр.) Бухенвальд — жива історія Бухенвальд // Электронная еврейская энциклопедия. (рос.) Список всіх концтаборів та їх філіалів(нім.) Свідки Єгови в Бухенвальді(нім.) Література Кулинич І.М. Бухенвальд// Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл. — ISBN 966-00-0734-5.