Parc històric de Sukhothai

Sukhothai o Sukothai (en tai: สุโขทัย; API: [sùʔkʰǒːtʰaj]) és la capital del primer regne tailandés que es va separar de l'Imperi khmer d'Angkor . La ciutat fou fundada el 1238. Al segle XIV, en el seu apogeu durant el regnat de Ramkhamhaeng, sembla que Sukhothai tenia si més no 180 temples i potser, per deducció, fins a 300.000 habitants. La ciutat va anar decaient a poc a poc i fou abandonada a finals del segle XV o primeria del XVI. Sukhothai és sobretot famosa pel seu art. Les ruïnes de l'antiga ciutat de Sukhothai juntament amb les restes de les altres dues ciutats "associades" Sri Satchanalai i Kamphaeng Phet estan inscrites en la Llista del Patrimoni Mundial de la Humanitat de la UNESCO. Aquest conjunt arqueològic cobreix 118 km². L'antiga ciutat de Sukhothai ocupa 70 km², Si Satchanalai 45 km² i Kamphaeng Phet 3 km². Aquestes tres ciutats antigues tenien una llengua i un alfabet comuns, i també un sistema administratiu i legal comú. Ens han deixat obres monumentals que il·lustren els inicis de l'arquitectura i l'art tailandesos coneguts com a "estil Sukhothai". Sukhothai es troba a uns 450 quilòmetres al nord de Bangkok. Etimologia El nom Sukhothai significa 'L'alba de la felicitat' en pali. Geografia Al nord de la plana central de Tailàndia i a la vora del riu Yom, la immensa ciutat de Sukhothai, amb la seua planta rectangular de 1.800 m per 1.400 m, té un triple anell de murs de laterita i terra amb quatre portes esglaonades, i conté moltes restes de temples de rajola i laterita, embassaments, estanys i canals. Història Sukhothai fou la capital del primer regne tailandés, que dominava la conca del riu Chao Phraya, cap a l'oest al llarg del golf de Bengala i tota la península. Aquest regne, després d'haver-se alliberat de l'Imperi khmer, pogué mantenir la seua independència des del 1250 fins al segle XV. A la fi del segle XIII, a les terres veïnes, els mongols atacaren el Vietnam i l'Imperi khmer i van saquejar la magnífica ciutat de Bagan (1287). Sukhothai es va declarar vassall seu i va aprofitar la situació. Ramkhamhaeng, conegut com a Rama el Fort, un monarca respectat per la seua justícia i saviesa, la va dur al seu zenit entre els anys 1275 i 1317. La seua estela, que porta les inscripcions més antigues de l'alfabet tai, es troba al Museu Nacional de Bangkok. El 1378, Sukhothai esdevingué un estat tributari d'Ayutthaya i després, a poc a poc, caigué en mal estat a la fi del segle XV o començament del XVI. Els relats occidentals més antics de Siam suggereixen que al segle XVI, el Wat Mahathat de Sukhothai, punt de referència obligatori per a la nació, encara era considerat el més venerat del regne. No fou fins a un segle més tard, probablement gràcies als esforços de Naresuan (1590-1605) per recuperar el control del regne després de la invasió birmana, que els temples budistes més venerats passaren a pertànyer a la capital, Ayutthaya. Patrimoni de Sukhothai Temples antics L'antiga ciutat de Sukhothai està ara en ruïnes. El gran palau de fusta dels seus reis ha desaparegut, igual que les milers de cases fetes de bambú, fusta i palma. La ciutat, però, encara conté moltes restes de temples construïts amb laterita i rajola, abans coberts d'estuc, que després es pintava i a vegades es daurava. L'estuc s'ha deteriorat i ara només cobreix una petita part de les cases. La majoria de les estàtues trobades a les ruïnes s'han substituït per rèpliques fetes a mà. El temple budista del període de Sukhothai, com el posterior del període d'Ayutthaya, està orientat cap a l'est-oest, i al bell mig hi ha un chedi (stupa) situat a l'oest, unit a un gran wat, sala d'assemblees per als creients, religiosos i laics) situada a l'est. S'assembla a un wihan més petit, caracteritzat pels marcadors de límits sagrats, i se sol situar en una posició molt excèntrica. La majoria d'edificis que s'han descobert, alguns dels quals han estat reconstruïts, es troben dins les muralles de la ciutat: Wat Mahathat (en tai: วัดมหาธาตุ, 'Temple de la Gran Relíquia'), el temple budista més famós i remarcable d'aquest període. Fou fundat durant el regnat d'Indradit, el primer rei de Sukhothai, entre els anys 1238 i 1270, i després el restaurà el 1345 el rei Li Thai. Ocupa un quadrat de 200 m x 200 m protegit per una muralla de rajola envoltat per un fossat. Aquest conjunt mostra l'extrema varietat de l'arquitectura de Sukhothai. Està dominat pel gran chedi central coronat amb una flama en forma de capoll de lotus, i recolza damunt una antiga torre khmer adornada a la base amb un fris d'estuc que representa una processó de 168 deixebles de Buda. Està flanquejat per quatre torres i envoltat per quatre chedis, contra els quals, a l'est, s'adossa el wihan principal amb un Buda assegut gegant, tot emmarcat per dos Budes gegants dempeus arrecerats en un mondop. Hi ha uns 185 chedis en forma de campana, característics de l'art singalés, o chedis en forma de capoll de lotus, característics de l'art de Sukhothai; també hi ha uns deu wihan secundaris i un ubosot fora del centre al sector nord i aïllats entre dues conques; Wat Si Sawai (วัดศรีสวาย), un santuari brahman khmer del segle XII. Aquest temple, construït i dedicat al déu hindú Xiva, el transformaren en un temple-monestir budista els tailandesos. Per tant, és inusual, ja que està construït en un eix nord-sud (en lloc de l'eix est-oest) i també perquè no té un chedi (stupa). Els seus tres prangs de laterita es van acabar amb rajola i estuc al segle XV i han conservat algunes de les decoracions d'estuc originals; Wat Sa Si (en tai: วัดสระศรี, 'Temple de l'Estany Sagrat'), un temple-monestir budista construït en un illot enmig d'un estany. El chedi principal, en forma de campana, d'estil singalés, i el wihan principal estan orientats en l'eix est-oest; l'ubosot també està alineat a l'eix est-oest de l'edifici, però separat del cor del wat perquè està aïllat en una altra petita illa; Tanga de Wat Traphang (en tai: วัดตระพัง ทอง; 'Temple de l'Estany Daurat'), un temple-monestir budista del segle XIII construït en un illot enmig d'un estany, amb el seu chedi en forma de campana d'estil singalés. El seu mondop alberga una petjada de Buda esculpida en un bloc d'esquist gris fosc, que es diu que la va descobrir el 1359 el rei Li Thai. El seu usobot (seu monàstica) fou construït el 1940, i els monjos encara hi resideixen hui; Wat Traphang Ngoen (en tai: วัดตระพังเงิน; 'Temple de l'Estany d'Argent'), un temple-monestir budista del segle XIII construït en un illot enmig d'un estany amb el seu chedi d'estil Sukhothai amb forma de capoll de lotus, els nínxols del qual, als quatre punts cardinals, alberguen Budes dempeus. Fauna i flora de Sukhothai Notes i referències