Wat Phra That Doi Suthep

Wat Phra That Doi Suthep (tajsko วัดพระธาตุดอยสุเทพ, tajsko: [wát.pʰráʔ.tʰâːt.dɔ̄ːj.sùʔ.tʰêːp], severnotajska izgovorjava: [wa̋t.pʰa̋ʔ.tʰâːt.dɔ̄ːj.súʔ.tê:p]) je teravadski budistični tempelj (wat) v Chiang Maiju, Tajska. Tempelj se pogosto imenuje Doi Suthep, čeprav je to dejansko ime gore, kjer stoji. Za mnoge Tajce je sveto mesto. Tempelj je 15 kilometrov oddaljen od mesta Chiang Mai in je na nadmorski višini 1073 metrov. Iz templja se odpira impresiven razgled na središče Chiang Maija. Zgodovina Prvotna ustanovitev templja ostaja legenda in obstaja nekaj različic. Tempelj naj bi bil ustanovljen leta 1383, ko je bila zgrajena prva stupa. Sčasoma se je tempelj razširil in postal bolj ekstravaganten, dodanih je bilo veliko več svetišč. Cesta do templja je bila prvič zgrajena leta 1935. Legenda o belem slonu Po legendi je menih po imenu Sumanathera iz kraljestva Sukhothai imel sanje. V tej viziji mu je bilo rečeno, naj gre v Pang Cha in poišče relikvijo. Sumanathera se je odpravil v Pang Cha in našel kost. Mnogi trdijo, da je bila to ramenska kost Gautama Bude. Relikvija je imela magične moči: žarela je, lahko je izginila, se je lahko premikala in se podvajala. Sumanathera je relikvijo odnesel kralju Dhammaraji, ki je vladal Sukhothaiju. Vneti Dhammaraja je ob Sumanatherinem prihodu daroval daritve in priredil slovesnost. Vendar relikvija ni kazala nobenih nenavadnih značilnosti in kralj, ki je dvomil o njeni pristnosti, je Sumanatheri naročil, naj jo obdrži. Kralj Nu Naone iz Lan Na je slišal za relikvijo in menihu naročil, naj mu jo prinese. Leta 1368 je Sumanathera z Dharmmarajinim dovoljenjem odnesel relikvijo na območje, ki je danes Lamphun na severu Tajske. Tam se je relikvija razlomila na dva dela. Manjši del je bil shranjen v Wat Suan Dok. Drugi del je kralj položil na hrbet belega slona, ​​ki ga je izpustil v džunglo. Slon naj bi se povzpel na Doi Suthep, takrat imenovan Doi Aoy Chang (Sladkorna slonova gora), se ustavil, trikrat zatrobil in nato padel mrtev. To so razlagali kot znamenje. Kralj Nu Naone je takoj ukazal gradnjo templja na tem mestu. Ime templja (Wat Phra That Doi Suthep) pravzaprav pojasnjuje, kaj tempelj ima. Phra pomeni častno podobo Bude, kar pomeni relikvijo. Združitev obeh pove, da je v svetosti templja Budova relikvija, v tem primeru pa je to polovica Budove ramenske kosti. Relikvija ramenske kosti je v zaobljenem delu chedija, tik nad osmerokotno vdolbino in pod obročasto vdolbino. Obisk templja Do wata je mogoče priti po cesti iz Chiang Maija. Z parkirišča ob vznožju templja se lahko obiskovalci povzpnejo po 309 stopnicah do pagod ali pa se peljejo s tramvajem. Do templja se je mogoče povzpeti tudi iz mesta po Menihovi poti. Tempelj je dostopen z invalidskimi vozički z vzpenjačo in vrsto zelo strmih klančin. Ko so obiskovalci na tempeljskem posestvu, morajo biti primerno oblečeni in sezuti. Izvirni pozlačeni chedi je najsvetejši del tempeljskega posestva. Na tem mestu so pagode, kipi, zvonovi, muzej in svetišča. Vidiki wata črpajo tako iz budizma kot hinduizma. Na voljo je model smaragdnega Bude in kip hindujskega boga Ganeša. Na drugi strani templja je mogoče videti Chiang Mai. Arhitektura Wat Phra That Doi Suthep je čudovito zasnovan Wat z zgodbo o budizmu. Ko prečkamo stopnice, obdane z Nagami (najdaljša ograja Naga na Tajskem), najprej zagledamo kip belega slona, ​​ki spominja na zgodbo o postavitvi Wata. Najbližji vhod v notranji obroč je na levi, na severni strani kompleksa. Takojšen pogled je na enega od chedijev, ki se dviga 24 metrov. Ta pozlačen zvonik je zelo značilen za chedi severne Tajske s svojo povišano osmerokotna osnova z vdolbino, obročastim zvonikom, gladkim zvonikom in večplastno čatro (ceremonialni dežnik) na vrhu. Na strukturo močno vpliva umetnost Sukhothai; vendar čatra ni tajski vpliv, temveč vidik, ki izvira iz dveh stoletij burmanske okupacije. Večplastna in oglata oblika chedija, ki jo najdemo po vsej Tajski, je vidik budistične arhitekture. Stopnje predstavljajo raven nebes, na katero se mora človek povzpeti, da bi dosegel nirvano, pa tudi hierarhijo, povezano z monarhijo. Oglata oblika in nagnjen videz sta bolj povezana z občutkom, ki so ga želeli prenesti tajski arhitekti. V budizmu terevada je glavni poudarek na tem, da se znebimo nezdravega, in za to se osredotočamo na mir, lahkotnost in lebdenje. Če bi bil chedi le preproste oblike osmerokotnika in trikotnika, bi se zdel gost in statičen. Vdolbinast videz, skoraj parabolični naklon in zlata prevleka chedija ustvarjajo občutek breztežnosti strukture. Isti koncept lahko vidimo pri vihanah. Breztežnost vihan in okoliških struktur izhaja predvsem iz estetike strehe. Estetika, ki tukaj pride v poštev, je igranje z geometrijo in ločevanje podobnih oblik. Ta posebna vihana ima dvonivojsko streho, pri čemer so različni deli pod različnimi koti. Spodnja raven je pod bolj položnim kotom, da posnema bolj robusten in napet videz, medtem ko je naslednja raven pod precej strmim kotom, ki ustvarja bolj dvignjen in sproščen videz. Ta ločitev naj bi predstavljala svobodo od navezanosti, kar je končni cilj budizma. Bela štukatura in neverjetno okrašen pediment močno pripomoreta k temu lahkotnemu občutku in ločitvi, vendar streha zaradi svoje velikosti in mirnosti zagotavlja najbolj dinamično gibanje stavbe. Pedimenti so običajno najbolj okrašeni deli stavbe, ki izražajo veličino in status templja. Na vsakem vogalu strešnih ravni je raven okrasni Naga, veliki koničasti kosi na vrhu strehe pa se imenujejo chofa. Ista budistična tema iz zunanjosti se s številnimi različnimi dejavniki prebija tudi v notranjost. Prvi je, da so stene in stebri nagnjeni navznoter proti središču stavbe. To naj bi pripomoglo k strukturni celovitosti stavbe, hkrati pa ustvarilo občutek, da se prostor dviga. Notranjost je tudi bogato okrašena s freskami po vseh stenah. Freske običajno pripovedujejo zgodbo o Budovem življenju in potovanjih, vključujejo pa tudi hindujske vidike. Notranjost stavbe je običajno precej temna, ker glavna osvetlitev prihaja iz ozkih navpičnih oken in ker so freske in vsa notranja dekoracija iz temnejših materialov. Ozkost oken je posledica strukturnih razlogov, hkrati pa pomaga pri občutku vzpona, saj so pravzaprav trapezoidi, ki so pri dnu širši. Notranjost templja Wat Phra That Doi Suthep vsebuje nešteto Budovih kipov, ki so v različnih slogih in materialih, tako kot zunanje dvorišče. Postavitev kompleksa kaže dvoosno simetrijo okoli chedija, pri čemer sta glavna in mala vihana rahlo odmaknjeni od vzhodno-zahodne kardinalne ravnine. Kardinalne smeri so pomembne za budizem in pravijo, da če ni vode v bližini, kot v tem primeru, potem bi morala biti glavna vihana obrnjena proti vzhajajočemu soncu. To pojasnjuje, zakaj je glavna vihana na zahodni strani kompleksa. Zunaj kvadratnega dvorišča sta postavitev in zasnova okolice posledica topografije gorskega vrha. Razgledna točka za ogled Chiang Maija je podprta konzolna stolpnica s približno 4,5 metra dolgim ​​padcem čez rob. Tudi če pogledamo leseno vihano in menihovo rezidenco nekoliko nižje po hribu, sta oba na ravnini sever-jug, ki kaže proti chediju. Vse na lokaciji kaže navznoter proti ikoničnemu chediju, kar kaže na njegov pomen za wat. Težave s politiko in religijo Wat Phra That Doi Suthep velja za eno najsvetejših romarskih krajev na Tajskem zaradi svoje relikvije in vpliva Chiang Maija, ki je bil v 14. stoletju središče kraljestva Lanna. Pravzaprav lahko wat na mesec obišče 120.000 obiskovalcev, število pa je večje med prazniki, kot sta Songkhan in še posebej dan Visakha Bucha, ko se domačini povzpnejo na goro in spijo na sprehajališču templja v spomin na Budovo rojstvo. Večina teh obiskovalcev prihaja iz Tajske, Singapurja, Kitajske in Indije ter se imajo za romarje-turiste, ker se poklonijo kraju, hkrati pa uživajo v okoliških znamenitostih. Turizem bo vedno velik del wata in zaradi ekonomije tega se bodo vedno pojavljale politične akcije. To se začne s Khrubo Siwichaijem, ki je leta 1935 nadzoroval gradnjo ceste. Bil je velik del budistične kulture v tej regiji zaradi svojih velikih zaslug in predanosti kulturi, pa tudi zaradi gradbenih projektov, ki se jih je lotil. Na prelomu 20. stoletja so tajske budistične oblasti poskušale centralizirati in integrirati ohlapno verske severne budistične voditelje v bolj nacionalni hierarhični red. Siwichai je bil eden glavnih govornikov proti temu in je postal simbol verske in družbene svobode severne kulture. Njegovega duha je bilo mogoče ponovno videti v 1980-ih, ko se je govorilo o namestitvi žičnice do wata namesto uporabe ceste. To je povzročilo veliko razpravo in postavilo pod vprašaj svetost wata. Romanje v wate je del budistične kulture in ali bi uvedba te naprave odvzela ta vidik? Vlada in domačini so se dolgo in trdo prepirali o tem, komu bi to dejansko koristilo in o verskih vidikih, a sčasoma so domačini zbrali podporo in načrt opustili. Galerija Sklici Zunanje povezave Doi Suthep, Tourism Thailand