Zgodovinsko mesto Sukhothaj

Zgodovinsko mesto Sukhothai (tajsko อุทยานประวัติศาสตร์สุโขทัย) pokriva ruševine Sukhothaija, dobesedno 'zora' sreče', glavno mesto kraljestva Sukhothai v 13. in 14. stoletju, v severni osrednji Tajski. Je v bližini mesta Sukhothai Thani, glavnega mesta province Sukhothai. Mestno obzidje tvori pravokotnik približno 2 km vzhod-zahod in 1,6 km sever-jug. Na 70 km2 površja je 193 ruševin. Na sredini vsake stene so vrata. V notranjosti so ostanki kraljeve palače in šestindvajset templjev, največji je Wat Mahathat. Park vzdržuje Tajski oddelek za likovno umetnost s pomočjo Unesca, ki ga je razglasil za svetovno dediščino. Vsako leto park obišče na tisoče obiskovalcev. Zgodovina Kmersko obdobje Prvotno je bil Sukhothai postojanka Kmerskega imperija z imenom Sukhodaya. Med vladavino Kmerskega imperija so Kmeri tam zgradili nekaj spomenikov, od katerih se jih je več ohranilo v zgodovinskem parku Sukhothai, kot so svetišče Ta Pha Daeng, Wat Phra Phai Luang in Wat Sisawai. Približno 50 kilometrov severno od Sukhothaia je še ena kmerska vojaška postojanka Si Satchanalai ali Sri Sajanalaya. Sredi 13. stoletja so se plemena Tai pod vodstvom Si Indradita uprla kmerskemu guvernerju v Sukhodayi in ustanovila Sukhothai kot neodvisno državo Tai, ki je ostala središče moči Tai do konca 14. stoletja. Osvoboditev izpod Kmerskega imperija (Lavo) Pred 13. stoletjem je na severnem višavju obstajalo zaporedje kraljestev Tai, vključno s kraljestvom Ngoenyang (s središčem v Chiang Saenu, predhodniku Lan Na) in kraljestvom Heokam (s središčem v Chiang Hungu, sodobnem Džinghongu na Kitajskem), ki so ga tvorili ljudje Tai Lue. Sukhothai je bil trgovsko središče in del Lava, ki je bil pod prevlado Kmerskega imperija. Selitev ljudstva Tai v zgornjo dolino Chao Phraya je bila postopna. Sodobni zgodovinarji verjamejo, da se je odcepitev Sukhothaija (nekoč znanega kot Sukhodaya) od Kmerskega imperija začela že leta 1180 med vladavino Pho Khun Sri Naw Namthoma, ki je bil vladar Sukhothaija in obrobnega mesta Sri Satchanalai (današnje okrožje Si Satchanalai v provinci Sukhothai). Sukhothai je užival znatno avtonomijo, dokler ga okoli leta 1180 niso ponovno osvojili Moni iz Lava pod vodstvom Khomsabada Khlonlamponga. Brata Pho Khun Bangklanghao in Pho Khun Phameung sta leta 1239 prevzela Sukhothai iz rok Monov. Khun (ขุน), preden je postal tajski fevdalni naziv, je bil tajski naziv za vladarja utrjenega mesta in okoliških vasi, ki so se skupaj imenovali muang; v starejši rabi je imel predpono pho (พ่อ) 'oče'. Bangklanghao je vladal Sukhothaju kot Sri Indraditya in začel dinastijo Phra Ruang. Svoje kraljestvo je razširil na sosednja mesta. Ob koncu njegove vladavine leta 1257 je kraljestvo Sukhothai pokrivalo celotno zgornjo dolino reke Chao Phraya (takrat znane preprosto kot Menam, 'mati voda', generično tajsko ime za reke). Tradicionalni tajski zgodovinarji so ustanovitev kraljestva Sukhothai imeli za začetek tajskega naroda, ker je bilo o kraljestvih pred Sukhothaijem malo znanega. Sodobne zgodovinske študije kažejo, da se je tajska zgodovina začela pred Sukhothaijem. Ustanovitev Sukhothaija je še vedno praznovan dogodek. Širitev pod Ramkamhaengom Pho Khun Ban Muang in njegov brat Ram Khamhaeng sta razširila kraljestvo Sukhothai. Na jugu si je Ramkamhaeng podjarmil kraljestvi Supannabhum in Sri Thamnakorn (Tambralinga) ter prek Tambralinge sprejel teravado kot državno vero. Na severu je Ramkamhaeng podvrgel Phrae in Muang Sua (Luang Prabang) davkom. Na zahodu je Ramkamhaeng pomagal Monom pod Varerujem (ki naj bi pobegnil z Ramkamhaengovo hčerko), da so se osvobodili poganske nadvlade in ustanovili kraljestvo v Martabanu (kasneje so se preselili v Pegu). Zato so tajski zgodovinarji kraljestvo Martaban imeli za pritok Sukhothaija. V praksi se prevlada Sukhothaija morda ni raztezala tako daleč. Kar zadeva kulturo, je Ramkhamhaeng poslal menihe iz Sri Thamnakorna, da širijo teravado v Sukhothaiju. Leta 1283 naj bi Ramkamhaeng izumil tajsko pisavo in jo vključil v kontroverzno stelo Ram Kamhaeng, ki jo je 600 let pozneje odkril Mongkut. V tem obdobju so bili vzpostavljeni tudi prvi stiki z dinastijo Juan in Sukhothai je začel pošiljati trgovske misije na Kitajsko. Eden od znanih izvoznih artiklov Sukhothaija je bil Sangkalok (lončarstvo dinastije Song). To je bilo edino obdobje, ko je Siam proizvajal keramiko v kitajskem slogu, ki je do 14. stoletja prenehala uporabljati. Zaton in prevlada Ayutthaye Prevlada Sukhothaija je bila kratkotrajna. Po Ram Khamhaengovi smrti leta 1298 so se Sukhothaijevi pritoki odcepili. Ramkhamhaenga je nasledil njegov sin Loe Thai. Vassalska kraljestva, najprej Uttaradit na severu, nato kmalu zatem še laoška ​​kraljestva Luang Prabang in Vientiane (Viangčan), so se osvobodila. Leta 1319 se je država Mon na zahodu odcepila, leta 1321 pa je Lanna prevzela Tak, eno najstarejših mest pod nadzorom Sukhothaija. Na jugu se je v zgodnjem obdobju vladavine Loe Thaia odcepilo tudi mogočno mesto Suphanburi. Tako se je kraljestvo hitro zmanjšalo na svoj nekdanji lokalni pomen. Končno so leta 1378 napadle vojske rastočega kraljestva Ayutthaya in prisilile sukhotaijskega kralja Thammaracho II., da se je podredil tej novi oblasti. Po bitki pri reki Sittaung leta 1583 je kralj Naresuan iz Phitsanuloka (in prestolonaslednik Ayutthaye) zaradi vojne z Burmanci in potresa prisilno preselil ljudi iz Sukhothaija in okoliških območij na južno osrednjo ravnino. Kasnejši razvoj Sukhothai se je ponovno naselil, vendar je zaradi zaporednih burmansko-siamskih vojn, zlasti burmansko-siamske vojne (1765–67), upadel. Leta 1793 je Rama I., potem ko je ustanovil Bangkok kot novo glavno mesto kraljestva, ustanovil Novi Sukhothai v Thaniju, 12 km vzhodno od starega Sukhothaija, s čimer je Sukhothai zapustil. Leta 1801 je Rama I. naročil gradnjo številnih kraljevih templjev v glavnem mestu. Odredil je, da se stare Budove podobe prinesejo v Bangkok iz porušenih templjev po vsej državi. Ena od Budovih podob je znamenita osem metrov visoka bronasta Phra Sri Sakyamuni (tajsko พระศรีศากยมุนี; phra si sakkayamuni), glavna Budova podoba v templju Wat Suthat, ki je bila glavna podoba v templju Wat Mahathat, največjem templju v Sukhothaiju. Leta 1833 je Mongkut med svojim meništvom odpotoval v Sukhothai in odkril kontroverzno stelo Ramkhamhaeng v templju Wat Mahathat in druge artefakte, ki so zdaj v Narodnem muzeju v Bangkoku. Uradno ime tega kamna je Napis kralja Ram Khamhaeng, dokumentarna dediščina, ki jo je UNESCO leta 2003 vpisal v Register svetovnega spomina. Leta 1907 je Vajiravudh kot prestolonaslednik opravil dvomesečno arheološko terensko potovanje v Nakhon Sawan, Kampheang Phet, Sukhothai, Si Satchanalai, Uttaradit in Pitsanulok. Kasneje je objavil delo Potovanje v mesto Phra Ruang (tajsko เที่ยวเมืองพระร่วง; Thiao Muang Phra Ruang), da bi spodbudil zgodovinske in arheološke študije javnosti. Delo so kasneje uporabljali arheologi in zgodovinarji, vključno z Damrongom Rajanubhabom, ustanoviteljem sodobnega tajskega izobraževalnega sistema in Georgeem Coedèsom, strokovnjakom za arheologijo in zgodovino jugovzhodne Azije iz 20. stoletja. Julija 1988 je bil zgodovinski park uradno odprt. 12. decembra 1991 je bil razglašen za območje svetovne dediščine kot del zgodovinskega mesta Sukhothai in pripadajočih zgodovinskih mest skupaj s pripadajočimi zgodovinskimi parki v Kamphaeng Phetu in Si Satchanalaiju. Upravljanje Zgodovinski park Sukhothai upravlja Oddelek za likovno umetnost Ministrstva za kulturo. Zaščita območja je bila prvič objavljena v Kraljevem uradnem listu 6. junija 1962. Zakon, ki je to omogočil, je Zakon o starodavnih spomenikih, starinah, umetniških predmetih in narodnih muzejih, B.E. 2504 (1961), kakor je bil spremenjen z Zakonom (št. 2), B.E. 2535 (1992). Znamenitosti Wat Mahathat Wat Mahathat ali tempelj Mahathat (tajsko วัดมหาธาตุ) je najpomembnejši in najimpresivnejši tempelj v zgodovinskem parku Sukhothai. Ime templja pomeni »tempelj velike relikvije«. Tempelj je ustanovil Sri Indraditya med letoma 1292 in 1347 kot glavni tempelj mesta in kraljestva Sukhothai. Zasnova temelji na mandali, ki predstavlja vesolje, z glavno stupo, zgrajeno leta 1345 za hrambo Budovih relikvij, obdano z manjšimi stupami v osmih smereh. Glavna stupa ima obliko lotosovega popka, kar je značilno za arhitekturno umetnost Sukhothai. Njeno podnožje krasi 168 štukaturnih skulptur budističnih učencev, ki hodijo s sklenjenimi rokami v pozdrav. Osem manjših stup, od katerih so štiri na vogalih v slogu Mon Haripunchai - Lanna, štiri vmes pa kažejo kmerski vpliv. Na obeh straneh glavne stupe sta dve devet metrov visoki stoječi podobi Bude, imenovani Phra Attharot (tajsko พระอัฏฐารส). Tempelj vključuje tudi dvorano za zborovanje (vihara), mandapo, dvorano za posvečenje in 200 podrejenih stup. Noen Prasat Noen Prasat ali Palačni hrib (tajsko เนินปราสาท) so ostanki kraljeve palače kraljestva Sukhothai. Noen Prasat je leta 1833 odkril Mongkut, ki je kot menih romal na sever Siama. Palača je bila zgrajena na kvadratni podlagi z dimenzijami 200 x 200 metrov. V bližini sta bila dva majhna ribnika, kjer so arheologi našli ostanke terakotnih cevi, ki so verjetno služile za dovajanje vode iz mestnega jezera v ribnike. Na jugozahodu so ostanki 1,5 metra visoke opečne ploščadi, na kateri so našli pepel in kosti, zato lahko domnevamo, da je bilo to kraljevo mesto za kremacijo. Mongkut je tukaj odkril stelo Ram Khamhaeng. Odkril je tudi tako imenovani prestol Manangasila (tajsko พระแท่นมนังคศิลาอาสน์), približno 1 m x 2,50 m x 15 cm veliko ploščo iz sivega kamna, ki je okrašena z upodobitvijo lotosovih cvetnih listov. Na steli Ram Khamhaeng piše, da je Ram Khamhaeng postavil ta kamniti prestol v nasadu sladkornih palm. Mongkut je te najdbe odnesel v Bangkok. Narodni muzej Ram Khamhaeng Narodni muzej Ramkhamhaeng (tajsko พิพิธภัณฑสถานแห่งชาติรามคำแหง) je podružnica Tajskega narodnega muzeja v Zgodovinskem parku Sukhothai. Leta 1964 sta ga odprla tajski kralj Bhumibol Adulyadej in kraljica Sirikit. Phra Ratchaprasitthikhun, opat templja Ratchathani, je podaril več kot 2000 artefaktov. K zbirki so prispevali tudi domačini, ki so podarili številne zgodovinske predmete. Večina predmetov, razstavljenih v glavni muzejski stavbi, izvira iz Sukhothaija, drugi pa so bili najdeni v Si Satchanalaiju, Kamphaeng Phetu, Phichitu in Phetchabunu. Zbirka vključuje podobe Bude in skulpture hindujskih bogov iz Wat Phra Phai Luanga in Wat Mahathata, skulpture iz obdobja pred Sukhothaijem (okoli 13. stoletja), artefakte iz Sukhothaija iz 14. in 15. stoletja, artefakte iz zgodnje Ayutthaye iz obdobja okoli 1351 do 1488 ter porcelan iz dinastij Juan, Ming in Čing, ki so ga našli med izkopavanji v Sukhothaiju in Si Satchanalaiju. Wat Si Sawai Wat Si Sawai ali tempelj Si Sawai (tajsko วัดศรีสวาย) je eden najstarejših templjev v Sukhothaiju. Tempelj je bil ustanovljen konec 12. ali v začetku 13. stoletja kot hindujsko svetišče za Višnuja in kraj za slovesnost Thiruppavai pred osvoboditvijo izpod Lavoja in ustanovitvijo kraljestva Sukhothai. Tempelj ima tri dobro ohranjene lateritne prange, ki predstavljajo hindujsko trojico, obdane z dvojnim nasipom in jarkom. Spodnji deli prangov so očitno kmerski, zgornji pa so Tajci razširili ali obnovili z opeko in štukaturo. Osrednji prang je v lavskem ali hindujskem slogu. Vsak prang vsebuje celo, morda podij za lingam in kripto. Na vrhu osrednjega pranga je ostalo le malo štukaturnih del. Kasneje, okoli 14. stoletja, je bil tempelj prilagojen potrebam budistične vere: južno od osrednjega pranga so bile dodane vihare. Na tem območju so našli številne kitajske porcelanaste izdelke in kipe hindujskih bogov. Eden od artefaktov je kip Šive, ki ga je Vajiravudh odkril leta 1907. Wat Phra Phai Luang Wat Phra Phai Luang (tajsko วัดพระพายหลวง) je bil obredno središče Sukhothaija in največji tempelj na mestnem območju. Zgrajen je bil konec 12. stoletja v času vladavine Jayavarmana VII., ko je bilo mesto še pod nadzorom kmerskih Lavojev. Po osvoboditvi in ​​izgradnji Wata Mahathata je Wat Phra Phai Luang izgubil svojo glavno ceremonialno vlogo in postal teravadski budistični tempelj. Podobno kot Wat Si Sawai ima tempelj tri lateritne prange, vendar je le eden še vedno ohranjen v dobrem stanju. Arheologi domnevajo, da so trije prangi prvotno stali na skupnem lateritnem podstavku. Vsi trije so bili odprti proti vzhodu, vrata pa so obdajali stebri, ki so nosili bogato okrašen timpanon s prizori iz Budovega življenja. Vrata na drugih treh straneh so bila tako imenovana 'lažna vrata'. Kompleks je obdan z dvojnim jarkom. Zunanji jarek je dolg 600 metrov in ga napaja reka Lam-Pan. Na severozahodu kompleksa prang so ostanki vihare, mandape in majhne dvorane za posvečenje z osmimi Bai Sema iz poznega 14. stoletja. Tempelj je pomembno mesto za preučevanje prehoda kmerske umetnosti v tajsko umetnost. Od 14. stoletja je bil prang prenovljen z dodajanjem dovršenih štukaturnih vzorcev v listih in okvirjih, ki so postali osnovni vzorec tajske umetnosti; vendar je večina štukaturnih umetnin zdaj shranjenih v Narodnem muzeju Ramkhamhaeng. Wat Sa Si Wat Sa Si (tajsko วัดสระศรี) je majhen tempelj blizu spomenika Ramkhamhaeng. Wat Sa Si stoji na čudoviti lokaciji sredi jezera Traphang-Trakuan severozahodno od Wat Mahathat. Zaradi svoje lokacije je tempelj eden najlepših krajev v Sukhothaiju. Tempelj ima stupo v lanskem slogu. Vihara Wat Sa Si je na vzhodni strani stupe. Vzhodneje leži dvorana za posvečenje na svojem majhnem otoku. Prav tako je veliko število manjših stup, od katerih so danes vidni le temelji. Zaradi podobnosti v strukturi in podobnih znamenitosti Bai Sema danes velja prepričanje, da je bil Wat Sa Si zgrajen hkrati z Wat Tra Kuan in Wat Chana Songkhram. Wat Asokaram Wat Asokārām (tajsko วัดอโศการาม) ali Wat Salat Dai (tajsko วัดสลัดได) je bil ustanovljen v času vladavine Sailuethaija leta 1399. Ime Asokaram je bilo dolgo pozabljeno. Domačini so tempelj imenovali Wat Salat Dai, ker je bil teren na območju templja zaraščen z Euphorbia antiquorum (tajsko สลัดได). Leta 1958 so lovci na zaklade prekopali stupo in našli kamniti napis. Danes je na ogled v nacionalnem muzeju Ram Khamhaeng. Kamniti napis poroča, da je Wat Asokaram leta 1399 ustanovila vdova Luethaija, kraljica mati, Satṃtec brah Rājadebī Sri Cuḷālakṣana Arrgarājamahesī Debadhòranī Tilakaratana. Bila je hči Lithaija. Z možem Luethaijem sta imela dva sinova, Sailuethaija in Asoko. Ni jasno, zakaj je tempelj poimenovala Asokaram. Eden od možnih razlogov je, da naj bi bil spomenik njenemu sinu Asoki, drug razlog pa bi lahko bilo celo ime prednika ali celo indijskega vladarja Asoke. Druga možnost je, da se ime nanaša na drevesa Ašoka (Saraca asoka), ki so pogosta na tempeljskem posestvu. Znamenitosti templja so velika 5-stopenjska stopničasta piramida stupa, vihara, mandapa in temelji manjših pagod. Wat Tra Kuan Wat Tra Kuan (tajsko วัดตระกวน) je majhen tempelj blizu spomenika Ram Khamhaeng severno od Wat Mahathat. Prvotno ime templja ni tajsko, po teoriji Vajiravudha je Tra Kuan kmerski izraz za rastlino slakovko, ki je jutranja slava, zdravilna rastlina, ki se uporablja v tradicionalni azijski medicini. Wat Tra Kuan je bil ustanovljen v času kraljestva Sukhothai, tempelj pa je bil verjetno dokončan na začetku 15. stoletja. Na zahodu najdišča je veličastna stupa v lanskem slogu. Njena kvadratna osnova ima tri nivoje. Vzhodno od stupe so ruševine dvorane za posvečenje z majhno teraso, šestimi stebri in stopniščem na vzhodni strani. Ta postavitev se razlikuje od standardnega templja Sukhothai, običajno vzhodno od stupe naj bi bila vihara. Preprost Bai Sema in temelji več manjših stup so razporejeni okoli dvorane za posvečenje. V 1960-ih so arheologi na posestvu našli bronasto podobo Bude. Ta edinstvena podoba Bude, ki jo zdaj hrani Narodni muzej Ram Khamhaeng, spominja na sloga Lanna in Lanka z vplivom Sukhothai, zato je umetnostni zgodovinar ta slog poimenoval slog Wat Tra Kuan. Wat Chana Songkhram Wat Chana Songkhram (tajsko วัดชนะสงคราม) je majhen tempelj blizu spomenika Ram Khamhaeng severno od Wat Mahathat, na istem območju kot Wat Sa Si in Wat Tra Kuan. Tempelj je bil zgrajen v času kraljestva Sukhothai. Danes so vidne le ruševine nekdanje postavitve. Največja stupa je primer lansko-sukhothajskega sloga z obliko zvona. Stavbe so razporejene okoli številnih manjših stup. Na vzhodni strani stupe so stavbe iz obdobja Ayutthaya. Dvorana za posvečenje je na vzhodni meji templja. Wat Pa Mamuang Wat Pa Mamuang ali tempelj Pa Mamuang (tajsko วัดป่ามะม่วง) pomeni 'samostan v mangovem gozdu' in je bil tempelj prestižnih gozdnih menihov, v katerem so prebivali Sangharaje. Po legendi je Ram Khamhaeng pred mestom zasadil mangov nasad. Tu je Luethai ustanovil kraljevi tempelj, imenovan Wat Pa Mamuang. Zgradil je mandapo za Devalayamahaksetro, brahmansko svetišče. Čeprav so bili sukhotajski kralji predani budisti, so se na dvoru še vedno izvajali kraljevi brahmanski obredi. Izkopavanja v 20. stoletju so pokazala, da je Lithai izdelal dva bronasta kipa Šive in Višnuja, nadnaravne velikosti. Kipa sta zdaj na ogled v Narodnem muzeju v Bangkoku. Leta 1341, ko je Sukhothai sprejel cejlonski teravadski budizem ali Lankavamso (นิกายลังกาวงศ์), je Luethai v Sukhothai povabil meniha s Cejlona, ​​Sumana Thero in se naselil v tem templju. Leta 1361 je Lithai za Sangharajo imenoval slavnega meniha Mahasamīja, ki si je med dolgim ​​študijem na Cejlonu pridobil tudi poglobljeno znanje o Tipitaki. Tempelj je prenovil in razširil. 23. novembra 1361 je Lithai postal menih, s čimer je postal prvi siamski kralj, ki je preživel nekaj časa v budističnem meniškem življenju. Tradicija, ki se nadaljuje vse do danes. Wat Chang Lom Wat Chang Lom (tajsko วัดช้างล้อม) je tempeljski kompleks, ki ga sestavljajo velika stupa v lanškem slogu z ostanki galerije, ruševine vihare in dvorana za posvečenje, obdana z jarkom. Po posestvu so raztresene številne majhne stupe, od katerih so mnogi ostali le temelji. Velika zvonasta stupa stoji na kvadratnem opečnem podstavku s približno 18 metri na vsaki strani. Okoli podstavka stoji 32 skulptur slonov. Zdi se, da je vsak slon v majhni opečni niši, viden je le sprednji del slona. Območje stupe na določeni razdalji obdaja kvadratni portik z opečnim podstavkom in ostanki lateritnih stebrov. Vzhodno od stupe so ruševine vihare z Budovo podobo ter okroglimi in kvadratnimi lateritnimi stebri. Wat Chang Rop Wat Chang Rop (tudi "Rob") (tajsko วัดช้างรอบ) leži dva kilometra zahodno od Sukhothaija v gozdnatih gričih kot gozdni tempelj. V obdobju Sukhothai so lahko budistične menihe glede na njihov način življenja razdelili v dve skupini. Prva skupina je raje živela v samostanih v mestu in se osredotočala na študij tripitake, zato so to skupino imenovali 'mestni menihi' ali Kamavasi (tajsko คามวาสี). Druga skupina je raje meditirala in pogosto živela v samostanih zunaj mesta v mirnih gozdnih območjih, zato so bili 'gozdni menihi' ali Aranyavasi (tajsko อรัญญวาสี). Wat Chang Rop je bil v tistem času eden od templjev za gozdne menihe. Glavna struktura templja je zvonasta stupa, ki stoji na velikem kvadratnem podstavku. Na štirih straneh stupe so niše s 24 sloni. Ta stupa je verjetno prva v Sukhothaiju v lanskem slogu. Pred stupo so ostanki majhne vihare s lateritnimi stebri. Wat Si Chum Wat Si Chum (tajsko วัดศรีชุม) ima na sredini kompleksa ogromno mandapo, ki jo je konec 14. stoletja zgradil kralj Maha Thammaracha II. V notranjosti mandape je ogromna 11 metrov široka in 15 metrov visoka sedeča Budova podoba, imenovana Phra Achana, ki je omenjena na steli Ram Khamhaeng. Mandapa ima kvadratno osnovo s stranicami 32 metrov in višino 15 metrov, njene stene pa so debele tri metre. V južni steni je ozek stopniščni prehod, ki se lahko uporabi za dosego strehe. V tem prehodu so odkrili več kot 50 skrilavcev, na katerih so vgravirane podobe iz Budovega življenja (Jataka). Ti skrilavci so najstarejši ohranjeni primeri tajske umetnosti risanja. Vzhodno od mandape so ruševine vihare s fragmenti stebrov in tremi podstavki za Budove podobe. Severno od Mandape so ruševine še ene majhne vihare in še ene manjše mandape z Budovo podobo. Celoten kompleks je obdan z jarkom. Legenda pravi, da so kralji, da bi dvignili moralo starodavnih vojakov in ljudi, hodili skozi skriti prehod in nagovarjali ljudi skozi luknjo, zaradi česar so verjeli, da je glas, ki so ga slišali, dejansko Budov. Wat Saphan Hin Wat Saphan Hin (tajsko วัดสะพานหิน) ali Wat Taphan Hin (tajsko วัดตะพานหิน) je na 200 metrov visokem hribu nad ravnino Sukhothai. Ime templja pomeni 'Samostan Kamniti most', saj je pred tempeljskim kompleksom skrilasta pot in stopnišče. V različnih kamnitih napisih, najdenih v Sukhothaiju, se ta tempelj imenuje tudi Wat Aranyik, in ker sta Wat Saphan Hin in Wat Aranyik oddaljena le približno 500 metrov drug od drugega, je morda prvotno šlo za en sam tempelj. Ko je Ram Khamhaeng povabil učenega meniha iz oddaljenega Nakhon Si Thammarata na jugu današnje Tajske, da bi postal Sangharaja v Sukhothaiju, je zgradil Wat Saphan Hin s čudovito viharo, v kateri je Sangharaja prebival. Tempelj ima tudi veliko, 12,5 metra visoko stoječo podobo Bude z imenom Phra Attharot. Sredi 20. stoletja so našli še eno veliko podobo Bude. Podoba ima značilnosti sloga Dvaravati, vendar je bolj verjetno nastala v 8. stoletju v kraljestvu Srivijaya. Wat Aranyik Wat Aranyik (tajsko วัดอรัญญิก) je bil eden prvih templjev, ki jih je Tai zgradil v Sukhothaiju in okolici. Arhitekturni ostanki kažejo, da je bil tempelj zgrajen v začetku 13. stoletja. Čeprav so značilni kmerski kamniti zidaki prisotni povsod, so stavbe precej razpršene po relativno obsežnem posestvu. Na visokem kamnitem podstavku je majhna kmerska dvorana za posvečenje z osmimi Bai sema na ločenih kamnitih podstavkih. Po gozdnatem posestvu so raztreseni ostanki številnih neprepoznavnih kamnitih struktur, morda stup ali vihara. Meniška bivališča so bila običajno zgrajena iz netrajnih materialov in zato niso več vidna. Vendar pa je v Watu Aranyiku nekaj majhnih kamnitih celic, ki bi lahko bile nekoč meniško bivališče. Wat Chedi Ngam Wat Chedi Ngam (tajsko วัดเจดีย์งาม) je tempelj približno 2,5 kilometra zahodno od zahodnega mestnega obzidja. Glavna stavba Wat Chedi Ngam je poravnana v smeri vzhod-zahod. Do templja vodi asfaltirana cesta. Zvonasta stupa je v šrilanškem slogu in je vidna že od daleč. Podobno kot Wat Chang Rop, stupa stoji na velikem, kvadratnem podstavku, dolgem 24 metrov na vsaki strani. Na vsaki strani je niša, v kateri je nekoč stal kip Bude. Na vzhodu je vihara s tlemi iz skrilavca, vendar je vidnih le malo ostankov. Na severu je nekaj struktur iz opeke in kamna, ki so morda nekoč bile prebivališče menihov. V bližini je vodnjak. Wat Chedi Si Hong Wat Chedi Si Hong (tajsko วัดเจดีย์สี่ห้อง) je približno dva kilometra južno od južnih mestnih vrat, nasproti templja Wat Chetuphon. Tempelj je bil zgrajen v času vladavine Lithaija konec 14. stoletja. Izkopavanja oddelka za likovno umetnost leta 1963 in med letoma 1970 in 1971 so tempelj obnovili. Na visokem, kvadratnem podstavku stoji velika stupa v obliki zvona. Okoli podnožja stupe so ostanki edinstvenih štukaturnih reliefov, ki prikazujejo božanstva z več rokami in cvetličnimi vazami, njihova oblačila in nakit pa pričajo o modi v času kraljestva Sukhothai. Med božanstvi so levi in ​​sloni. Vihara meri 19 × 25 metrov in ima zaobljene lateritne stebre ter majhen verando na vzhodu. Na zahodnem opečnem zidu so vidne noge ogromnega sedečega kipa Bude. Na severu templja je majhna dvorana za posvečenje z ostanki mejnih kamnov (Bai Sema). Po posestvu so raztreseni temelji več manjših stup. Več štukaturnih reliefov, ki so jih našli v templju, je zdaj v Narodnem muzeju Ram Khamhaeng. Wat Chetuphon Wat Chetuphon (tajsko วัดเชตุพล) je tempelj, ki je približno dva kilometra južno od južnega mestnega obzidja, ki obdaja zgodovinsko mesto Sukhothai. Glede na napis Wat Sorasak je bil tempelj zgrajen pred letom 1412 in ga je v letih 1970–1972 obnovil Oddelek za likovno umetnost. Tempelj obdajata jarek in opečni zid, v središču pa stoji velika opečna mandapa, na štirih zunanjih straneh pa so štukaturne skulpture Bude iz 14. ali začetka 15. stoletja z različnimi položaji. Vzhodna stran prikazuje hodečega Budo, severna sedečega, zahodna stoječega, južna pa ležečega Budo. Dva velika kipa na zahodu in vzhodu se imenujeta Phra Attharot. Druga posebnost tega templja je uporaba skrilavca v galerijah okoli mandape in okvirja vrat. Na zahodu je nekoliko manjša mandapa s podobo Bude, ki jo domačini imenujejo Phra Sri Ariya (Maitreja). Na stenah je mogoče prepoznati sledi črnih cvetličnih vzorcev. Obstaja vihara, od katere so danes vidni le temelji in nekaj fragmentov stebrov. Približno 100 metrov južno od jarka je na rahlo dvignjenem nasipu dvorana za posvečenje z dvema sklopoma Bai Sema. Wat Traphang Ngoen Wat Traphang Ngoen (tajsko วัดตระพังเงิน) pomeni samostan ob srebrnem jezeru. Tempelj je bil verjetno zgrajen v 14. stoletju, približno v istem času kot Wat Mahathat. Wat Traphang Ngoen je orientiran tako, da ga osvetljujeta tako vzhajajoče kot zahajajoče sonce. Glavne strukture templja so osrednja stupa, ruševine vihare, velika Budova podoba na podstavku na zahodu in dvorana za posvečenje na otoku sredi umetnega jezera Traphang Ngoen (Srebrno jezero). Stupa je tipičnega 10-metrskega sloga v sukhotajskem slogu v obliki zaprtega lotosovega cveta in stoji na kvadratnem lateritnem podstavku, ki mu sledi pet vedno manjših opečnatih ravni z navadnim ometom, s stoječo podobo Bude v nišah v štirih glavnih smereh. Dvorana za posvečenje leži vzhodno od glavne stupe na majhnem otoku sredi jezera. V času sukhotaija je bila dvorana za posvečenje ločena od preostalega tempeljskega kompleksa z vodno površino, ki je simbolizirala čistost. Danes so vidni le temeljni opeki, nekaj fragmentov stebrov in podstavek, na katerem je bila verjetno nekoč Budova podoba. Wat Traphang Thong Wat Traphang Thong (tajsko วัดตระพังทอง) pomeni samostan ob zlatem jezeru. Tempelj je ob vzhodnem obzidju Sukhothaija in vzhodnih mestnih vratih, vratih Kamphaeng-Hak. Tempelj sam je na otoku v jezeru in je dostopen po mostu za pešce z glavne ceste. Obstaja tipična glavna stupa v slogu Sukhothai in osem manjših stup okoli glavne. Preprosto dvorano za posvečenje je leta 1917 ustanovil guverner Sukhothaija. Najpomembnejši artefakt templja je Budov odtis stopala, ki je v sodobni mandapi poleg stupe. Odtis stopala je leta 1359 iz temno sivega kamna ustvaril Lithai. Wat Traphang Thong je edini tempelj v zgodovinskem parku, v katerem živi aktivna skupnost menihov. Wat Tuek Wat Tuek (tajsko วัดตึก) leži približno 400 metrov zahodno od vrat O (tajsko ประตูอ้อ) zunaj starega Sukhothaija. Ta tempelj je bil ustanovljen v času kraljestva Sukhothai. V letih 1970 do 1971 je tempelj obnovil oddelek za likovno umetnost. Na majhnem tempeljskem posestvu stoji majhna mandapa z dolžino stranice osem metrov, v kateri je sedeči kip Bude iz opeke, ki je bil nekoč prekrit s štukaturo. Mandapa ima tri opečne stene in verando na vzhodni strani, ki je podobna Wat Si Chumu, vendar je veliko manjšega obsega. Na zunanjih straneh so bili štukaturni reliefi, ki jih je mogoče videti na zgodovinskih fotografijah, ki prikazujejo prizore iz Budovega življenja. Vzhodno od mandape so ostanki vihare z dimenzijami 10 × 14 metrov z nekaj lateritnimi stebri in močno dotrajano podobo Bude iz laterita. Viharo obdaja več manjših podstavkov stup. Wat Sorasak Wat Sorasak (tajsko วัดสรศักดิ์) je bil ustanovljen v času kraljestva Sukhothai med vladavino Sailuethaija. Leta 1955 je Oddelek za likovno umetnost odkril kamniti napis, ki ga je poimenoval kamniti napis Wat Sorasak, tudi napis št. 49. Zdaj je v Narodnem muzeju Ram Khamhaeng. Zaradi tega kamnitega napisa lahko leto ustanovitve templja Wat Sorasak datirajo v leto 1412. Nai Inthara Sorasak, ustanovitelj templja in avtor kamnitega napisa, je bil verjetno častnik iz kraljestva Ayutthaya, ki ga je poslal Intha Racha, da bi zaščitil interese Ayutthaye nad Sukhothaijem. Glede na kamniti napis je bila v tempeljskem kompleksu velika stupa, vihara, stavba za Budovo podobo. Stupa v lanskem slogu je bila obdana s sloni in okrašena s sedečo Budovo podobo na kvadratnem podstavku. Stupa spominja na Ram Khamhaengov Wat Chang Lom v zgodovinskem parku Si Satchanalai. Oddelek za likovno umetnost je našel ostanke slonovih kipov in fragmente Budove podobe. Peči Thuriang Peči Thuriang (tajsko เตาทุเรียง) so ruševine stare tovarne celadona, ki je bila morda ustanovljena konec 13. stoletja, in so v bližini mestnega jarka blizu Wat Phra Phai Luang. To je mesto, kjer so izdelovali celadone iz Sukhothaija. Do sedaj je bilo odkritih 49 peči na treh različnih območjih: 37 leži severno od jarka, 9 južno, blizu mestnega obzidja, in 3 vzhodno. Obokati opečni peči merijo 1,5–2 metra v širino in 4,5 metra v dolžino. Keramični izdelki, ki jih najdemo tukaj, so običajno velike sklede in vrči; imajo mat rumenkasto sivo glazuro in vzorec, običajno rože, ribe ali vrtečega se kroga, pobarvan s črno barvo. Jez Saritphong ali Thamnop Phra Ruang Jez Saritphong ali Thamnop Phra Ruang (tajsko เขื่อนสรีดภงค์ หรือ ทำนบพระร่วง) je starodavni jez, ki ga je zdaj obnovil namakalni oddelek. Sestavljajo ga zemeljski nasip, ki se je raztezal med gorama Khao Phra Bat Yai in Khao Kio Ai Ma. Imel je preliv in cevi za prenos vode čez kanale proti mestnim vratom, ki se je nato zadrževala pri jezerih Traphang Ngoen in Traphang Thong. Voda iz teh rezervoarjev se je uporabljala v starem mestu in palači Sukhothai. Sklici Zunanje povezave Uradno spletno mesto