NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pak Mun Dam

The Pak Mun Dam (Thai: เขื่อนปากมูล, RTGS: Khuean Pak Mun, pronounced [kʰɯ̀a̯n pàːk mūːn]) is a barrage dam and run-of-the-river hydroelectric plant 5.5 km west of the confluence of the Mun and Mekong Rivers in Khong Chiam District, Ubon Ratchathani Province, Thailand. It was constructed by the Electricity Generating Authority of Thailand (EGAT) with support from the World Bank at a total cost of US$240 million, and completed in 1994. Environmental impact The project has been criticized for adverse effects on the fisheries of the Mun River, insufficient compensation payments to affected villagers, and failure to produce the projected power output. The immediate impact of the dam was to flood 117 km2 of land and displace families. The original plan estimated the displacement of 262 families. In the end, 912 families were displaced and 780 households lost all or part of their land. In all, around 25,000 villagers claim to have been affected by the dam. Protests have been staged at the dam site and outside Government House in Bangkok and critics have called for the dam to be immediately decommissioned. As of 2000, EGAT had paid out 377.7 million baht in relocation compensation, plus 356.9 million baht for loss of fisheries with unsettled fisheries claims amounting to an additional 200 million baht. In response to concerns about the dam's likely impact on fisheries on the Mun River, a fish ladder was incorporated into the scheme to allow fish into the Mun River to spawn. The fish ladder has been "unsuccessful". A report from the World Commission on Dams found that of 265 fish species previously found in the Mun River, at least 50 had disappeared and numbers of others had declined significantly. The fish catch decreased by 60–80%. It is uncertain what proportion of this decrease is attributable to the dam, and what proportion to other factors. In response to protests, the government opened the dam gates temporarily in June 2001. Subsequently, a study by Ubon Ratchathani University recommended keeping the gates open for a further five years, and a study by Living River Siam recommended decommissioning the dam. Instead, the Thai Cabinet decided to close the gates for eight months each year from November 2002. As part of a two-year study to review the development effectiveness of large dams, the World Commission on Dams (WCD) commissioned the Thailand Development Research Institute (TDRI) to conduct a case study on the Pak Mun Dam. TDRI's report, published in 2000, concluded that "...EGAT over-stated the case of project benefits and did no justice to the method of benefit-cost analysis in exaggerating the value of net gains in power production and in claiming irrigation benefits on invalid grounds." References Further reading Dams and Development; A New Framework; The Report of the World Commission on Dams (PDF) (Paperback ed.). London: Earthscan Publications Ltd. November 2000. ISBN 1-85383-798-9. Retrieved 3 November 2019.
Пак-Мун

Плотина Пак-Мун (Тайский: เขื่อนปากมูล) — крупное гидротехническое сооружение, русловая ГЭС, расположенная в 5,5 км к западу от слияния рек Мун и Меконг в провинции Убон Ратчатхани, Таиланд. Плотина с гидроэлектростанцией была построена энергетическим ведомством Таиланда (ГУЭТ) при поддержке Всемирного банка. Строительство плотины обошлось в общую сумму в $240 млн., и было завершено в 1994 году. В свое время, проект строительства был подвергнут критике за его негативное воздействие на рыбные запасы реки Мун, за недостаточные компенсационные выплаты пострадавших от разлива водохранилища жителей, а также непредставление прогнозируемой выходной мощности. Непосредственное воздействие плотины заключалось в затоплении 117 кв. км. земли и выселении с места затопления жителей. Первоначально предполагалось переселить с места затопления 262 семьи. В конце концов, было переселено 912 семей, из них 780 семей потеряло все или часть своих земель. В целом, около 25 000 местных жителей утверждают, что пострадали от строительства плотины. Энергетическое ведомство Таиланда выплатило компенсацию переселенным жителям в размере 44,24 млн. долларов США и 15,8 млн. долларов — за потери в рыболовстве. Рыболовство Ущерб, нанесенный рыбному хозяйству из-за строительства плотины на реке Мун, частично компенсировался строительством на реке рыбопропускных сооружений, позволяющих проходить рыбе в реке Мун на нерест. Однако, конструкция рыбопропускных сооружений была неудачной. В отчете Всемирной комиссии по плотинам было зафиксировано, что из 265 видов рыб, ранее обитавших в реке Мун, по крайней мере, 50 исчезло, а общее количество рыбы в реке снизилось во много раз. Вылов рыбы в реке снизился на 60-80 процентов. В ответ на протесты местных жителей, власти в июне 2001 года временно открыли ворота плотины. Исследования, проведенные в университете Убон Ратчатхани, рекомендовали держать ворота открытыми в течение ещё пяти лет. Вместо этого, Кабинет министров Таиланда распорядился с ноября 2002 года держать ворота открытыми в течение четырех месяцев в году. Параметры Длина плотины составляет 300 метров, ширина — 17 метров, толщина — 7, 5 метров. Установленная мощность, вырабатываемая гидроэлектростанцией, составляет 136 мвт, годовое производство электроэнергии составляет 290 ГВтч. Примечания Ссылки Pak Moon dam still a dilemma 25 years on Tyson R. Roberts. On The River of no Returns: Thailand's Pak Mun Dam and its Fish Ladder (англ.) // Nat. Hist. Bull. Siam Soc. : journal. — Thai Science, 2001. — No. 49. — P. 189—230. Архивировано из оригинала 16 декабря 2013 года. Pak Mun dam Архивная копия от 3 марта 2016 на Wayback Machine Pak Mun Dam Архивная копия от 19 января 2019 на Wayback Machine
Pak Mun-dammen

Pak Mun-dammen är en kraftverksdamm 5,5 km väster om sammanflödet av floderna Mun och Mekong i Khong Chiam-distriktet, provinsen Ubon Ratchathani, i norra Thailand. Den hade byggstart på 1990-talet och stod 1994 klar för generering av elkraft. Dammen har varit kontroversiell på grund av sin effekter på lokalbefolkningen och miljön, då dessa skulle drabbas negativt av ett stort dammprojekt. Pak Mun-projektet beräknades till en kostnad på ca 155 miljoner dollar, men dammens slutkostnad blev 264 miljoner dollar. Miljöpåverkan Projektet har kritiserats för negativa effekter på fisket i Mun River, otillräckliga ersättningar till berörda bybor och underlåtenhet att producera den beräknade effekten. Dammens omedelbara påverkan var att översvämma 117 kvadratkilometer mark och fördriva familjer. Den ursprungliga planen uppskattade att förflyttningen skulle beröra 262 familjer. Till slut förflyttades 912 familjer och 780 hushåll förlorade hela eller en del av sin mark. Protester har genomförts vid dammen och utanför regeringsbyggnaden i Bangkok och kritiker har krävt att dammen omedelbart ska rivas. Som svar på protesterna öppnade regeringen tillfälligt dammluckorna i juni 2001. Därefter rekommenderade en studie av Ubon Ratchathani University att luckorna skulle hållas öppna i ytterligare fem år, och en studie av Living River Siam rekommenderade att dammen skulle avvecklas. Istället beslutade den thailändska regeringen att stänga dammluckorna i åtta månader varje år från november 2002. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 29 november 2020. Källor
ГЕС Пак-Мун

ГЕС Пак-Мун — гідроелектростанція на сході Таїланду, за кілька кілометрів від кордону з Лаосом. Використовує ресурс із річки Мун, яка невдовзі після греблі впадає праворуч до однієї з найбільших річок Південно-Східної Азії Меконгу (має устя на в'єтнамському узбережжі Південно-Китайського моря). У межах проекту річку перекрили греблею із ущільненого котком бетону висотою 17 метрів, довжиною 324 метри та шириною по гребеню 6 метрів. Вона утримує водосховище з площею поверхні 60 км2 та об'ємом 225 млн м3, в якому припустиме коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 105,5 та 108 метрів НРМ (на випадок повені останній показник може зростати до 110 метрів НРМ). Інтегрований у греблю машинний зал обладнано чотирма турбінами типу Каплан потужністю по 35,4 МВт (загальна номінальна потужність станції 136 МВт), які при напорі у 11,6 метра забезпечують виробництво 280 млн кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 115 кВ. Окрім виробництва електроенергії комплекс забезпечує зрошення 26 тисяч гектарів земель. Примітки
Parque histórico de Sujotai

El Parque histórico de Sujotai (en tailandés, อุทยานประวัติศาสตร์สุโขทัย) reúne los restos arqueológicos de la Sujotai, capital del reino de Sujotai en los siglos XIII y XIV, en el actual norte de Tailandia.​ Está ubicado cerca de la ciudad moderna de Sukhothai, capital de la provincia homónima. Las murallas de la ciudad forman un rectángulo de unos 2 kilómetros de este a oeste por 1,6 kilómetros de norte a sur. Existen 193 sitios arqueológicos en 70 kilómetros cuadrados de territorio.​ Hay una puerta en el centro de cada muralla. Al interior, se conservan restos del palacio real y de 26 templos, siendo el más grande el Wat Mahathat. Preservación El parque es conservado por el departamento de Bellas Artes de Tailandia con la ayuda de la Unesco, que lo ha declarado Patrimonio de la Humanidad. El parque recibe miles de visitantes al año que se maravillan de las figuras antiguas de Buda, los edificios del palacio y los templos. El parque puede ser fácilmente visitado por medio de una bicicleta o a pie. La protección del área fue anunciada en la Royal Gazette el 6 de junio de 1962.​ En 1976, se aprobó un proyecto de restauración y, en julio de 1988, el parque abrió sus puertas de manera oficial. El 12 de diciembre de 1991, fue declarado Patrimonio de la Humanidad como parte de la Ciudad histórica de Sukhothai y sus ciudades históricas asociadas, junto con los parques históricos asociados en Si Satchanalai y en Kamphaeng Phet. Monumentos Dentro de los muros: Monumento al rey Ramkhamhaeng, justo en el medio del parque, al norte del palacio. El Palacio Real y Wat Mahathat ("Templo de la gran reliquia"), en el centro de la planta. El Museo Nacional de Ramkhamhaeng está situado al este de las ruinas del palacio. Muestra una serie de objetos de arte donados por los ciudadanos de Sukhothai o de la colección conservada por la Dirección General de Bellas Artes. Traphang Ngon Wat ("Monasterio de Plata"), pequeño templo en la isla en un lago artificial al oeste de Wat Mahathat. Wat Si Sawai (también conocido como "Wat Sri Svāya"), templo fundado probablemente en el siglo XII por el pueblo jemer en tributo a Shivá. Traphang Wat tanga ("Lago de Oro en el monasterio"), ahora hay solo una estupa en estilo cingalés. San Ta Pha Daeng, santuario hindú (Prang) al norte de Wat Mahathat. Galería Referencias Bibliografía Griswold, A. B. (1967). Towards A History Of Sukhothai Art. Bangkok: Departamento de Bellas Artes. Woodward, Hiram W. Jr. (1972). Guide to Old Sukhothai. Bangkok: Departamento de Bellas Artes. Gosling, Betty (1991). Sukhothai Its History, Culture, And Art. Bangkok: Asia Books (Oxford University Press), ISBN 974-8206-85-8 Enlaces externos Parque Histórico de Si Satchanalai Parque Histórico de Kampaengphet Panorama de Wat Phra Si Rattana Mahathat (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). (en inglés y tailandés) Mapa del Parque Histórico de Sukhothai
Szukhothaj Történelmi Park

A Szukhothaj Történelmi Park (thai nyelven: อุทยานประวัติศาสตร์ สุโขทัย, angolul: Sukhothai Historical Park) az UNESCO kulturális világörökség része Thaiföld északnyugati részén, a mai Szukhothaj várostól kb. 12 km-re nyugatra terül el. A feljegyzések szerint a khmerek éltek itt, míg az északi thai királyok el nem űzték őket, hogy megalapítsák az első thai fővárost 1238-ban, amely a főváros is maradt 120 évig. A 13. és a 14. században az első Sziámi Királyság központja volt. Itt alakult ki az úgynevezett „szukhotaj stílus”, egy olyan művészeti és építészeti irányzat ami az erőteljes khmer befolyás jellegzetességeit ötvözte a helyi díszítőelemekkel. A település megőrizte erődítményeinek nagy részét, a városközpontban fennmaradt épületek jelentős része a thai építészet kezdeti szakaszából származik. Szukhothaj fallal körülvett egykori városának romjai és környékük 70 km²-t foglal el. A területen mintegy 40 templomegyüttes található. A Történelmi Park közepén helyezkedik el a fallal övezett Királyi város, amit vizesárokkal és földsánccal is védtek. A város és egyben a királyság spirituális központja a Királyi városban található Wat Mahathat volt. A központi chedi-t Szukhothaj első királya, Si Intharathit (1240-1270) alapította, majd a következő királyok további épületekkel gazdagították a komplexumot. A 16. század végére már 200 chedi, számos wihan és mondop volt a területen. A Wat Si Chum templom nagyméretű ülő Buddha-szobráról nevezetes, amely egyike a jellegzetes szukhotaji stílusú karcsú és elegáns szobroknak. A korábbi San Ta Pha Daeng és Wat Si Sawai templomok még erőteljes khmer befolyásról tanúskodnak. Galéria Jegyzetek Források Cartographia: Thaiföld, 1993. Útitárs: Thaiföld, 2010. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Geschichtspark Sukhothai című német Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Historisch Park Sukhothai

Het Historisch Park Sukhothai in het noorden van Thailand omvat de ruïnes van de hoofdstad van het koninkrijk Sukhothai. Het staat op de werelderfgoedlijst van UNESCO. Het park kan verdeeld worden in vijf zones, namelijk: centrum, noord, zuid, oost en west. Het centrum vormt een rechthoek van 2 km van noord naar zuid en 1,6 km van oost naar west en is omgeven door stadsmuren met een opening in het centrum van elke zijde. Binnen de muren bevinden zich de overblijfselen van het koninklijk paleis en 26 tempels, waarvan Wat Mahathat de grootste is. In het gebied om het centrum bevinden zich binnen een straal van vijf kilometer nog 70 andere historische locaties. Het park wordt onderhouden door de Thaise overheid met hulp van UNESCO. Jaarlijks komen duizenden bezoekers naar deze historische plaats om zich te vergapen aan de ruïnes, tempels en vele Boeddhabeelden. De bescherming van het gebied kwam voor het eerst ter sprake in de Royal Gazette (Volume 92, Deel 112) op 2 augustus 1961. In 1976 werd het restauratieproject goedgekeurd en in juli 1988 werd het park officieel geopend. Op 12 december 1991 is het op de werelderfgoedlijst geplaatst, gelijktijdig met twee andere steden uit het voormalig koninkrijk Sukhothai: Kamphaeng Phet en Si Satchanalai. Gezamenlijk heten ze UNESCO World Heritage site Historic Town of Sukhothai and Associated Historic Towns. Galerij
Parque Histórico de Sucotai

O Parque Histórico de Sucotai distancia-se cerca de dez quilómetros da cidade nova de Sucotai, na Tailândia e cobre as ruínas da antiga Sucotai, capital do Reino de Sucotai nos séculos XIII e XIV. O Parque Histórico de Sucotai é composto por ruínas de inúmeros templos, cuja atracção central é o Uate Maatate, o maior mosteiro da Tailândia, prova do majestoso esplendor da arquitectura tailandesa. Faz parte do Património Mundial da UNESCO "Cidade Histórica de Sucotai e Cidades Históricas Associadas". Ligações Externas Turismo Tailandês - Sukhothai
Історичний парк Сукхотхай

Історичний парк Сукхотхай (тай. อุทยานประวัติศาสตร์สุโขทัย) включає руїни міста Сукхотхай, що у буквальному перекладі означає «Світанок щастя», столиці королівства Сукхотхай у XIII та XIV століттях (північна частина сучасного Таїланду). Парк розташований поруч із сучасним містом Сукхотхай, столицею однойменної провінції. Стіни міста формують прямокутник, східна та західна стіни якого приблизно 2 км довжиною, північна та південна — 1,6 км. Посередині кожної стіни є ворота. На площі 70 км² розміщено 193 руїни. Збереглися залишки королівського палацу та двадцяти шести храмів, найбільшим із яких є Ват Махатхат. За парком доглядає Департамент вишуканих мистецтв Таїланду та UNESCO, який проголосив парк об'єктом Світової спадщини ЮНЕСКО. Парк відвідують тисячі людей. Об'єкти Ват Махатхат Ват Махатхат (тай. วัดมหาธาตุ) — найважливіший і найвражаючий храм парку. У перекладі назва означає «храм великої реліквії». Храм було засновано Срі Індрадітья між 1292 та 1347 роками як основний храм міста та королівства. Ват Сі Чум Ват Сі Чум (тай. วัดศรีชุม) — тут розміщена велетенська статуя Будди Пхра Ачана (11 м ширина, 15 м висота). Ват Сі Савай Ват Сі Савай (тай. วัดศรีสวาย) — один із настарших храмів. Ват Са Сі Ват Са Сі (тай. วัดสระศรี) — невеличкий храм біля статуї Рамакхамхаенг. Ват Тапхан Хін Ват Тапхан Хін (тай. วัดตะพานหิน) чи Ват Сапхан Хін (тай. วัดสะพานหิน) — розміщений на 200-метровому пагорбі над рівниною Сукхотхай. Примітки Читати далі A.B. Griswold: Towards A History Of Sukhothai Art. The Fine Arts Department, Bangkok 1967 (no ISBN) Hiram W. Woodward Jr.: Guide to Old Sukhothai. The Fine Arts Department, Bangkok 1972 (no ISBN) Betty Gosling: Sukhothai Its History, Culture, And Art. Asia Books (Oxford University Press), Bangkok 1991, ISBN 974-8206-85-8 Посилання Kampaengphet Historical Park
Wat Intharam

Wat Intharam Worawihan, also commonly known in short as Wat Intharam (Thai: วัดอินทารามวรวิหาร, วัดอินทาราม) is a third-class royal temple in the area of Bang Yi Ruea, Thon Buri District, Bangkok. This temple is recognized as "the temple of King Taksin the Great" (1767–1782). The temple built during the Ayutthaya era, this monastery with many names were "Wat Bang Yi Ruea Nok" (วัดบางยี่เรือนอก), "Wat Suan Phlu" (วัดสวนพลู), or "Wat Bang Yi Ruea Thai" (วัดบางยี่เรือไทย), etc. But, the most well known locally is Wat Bang Yi Ruea Tai (วัดบางยี่เรือใต้), or simply called Wat Tai (วัดใต้). It was restored by King Taksin, who afterwards granted it the status of a royal temple. It was his favourite temple, where he came to stay overnight to meditate and observe religious precepts. In 1782, the temple was used to house the royal crematorium of the late King Taksin and his family, inside the temple there are also a pair of stūpa containing the ashes of him and his royal consort. It retained its status as a royal temple throughout the King Rama I's reign (1782–1809), with three high ranking monks governing the monastery. During the King Rama III's reign (1824–1851), a Mon-Persian descent nobleman, Phraya Sisahathep (Thongpheng) restored it once again and asked the King to grant it the status of a royal temple. The request was granted but to a lower status than before. It was named then Wat Intharam in present day. Wat Intharam is registered a national heritage by the Fine Arts Department since 1949. Gallery References
Siam University

Siam University (SU, Thai: มหาวิทยาลัยสยาม) is a university located on Phet Kasem Road in Phasi Charoen District, Bangkok. Siam University was founded by the late Narong Mongkhonvanit as a three-year private engineering school in 1965. In 1973, Siam University, then known as Siam Technical College, was formally established as a higher education institution with authorization to grant degrees. Later in 1986, Siam Technical College became Siam Technical University, a full-fledged private, non-profit university. Three years later, the name was changed again to Siam University to reflect the diversity in the fields of study offered. In 1995, the international college was established. Currently, over 400 international students from more than 15 countries are enrolled in the international college of Siam University. The governing body of Siam University is the university council led by Kasem Wattanachai, councilor of the Privy Council of Thailand. Siam University International MBA program Siam University provides Master of Business Administration in both Thai and English language. Siam University School of Medicine The Faculty of Medicine, Siam University is the second private medical school in Thailand. It was established in 2010 by a group of physicians, with the aim of increasing the number of doctors in Thailand, particularly in rural areas where the number of medical doctors is deficient. It has been assessed on quality by the Medical Council of Thailand in 2012 and started the first semester in August 2013. International College The curriculum was approved by the Office of Higher Education Commission of Thailand. Students are required to complete general education courses (languages, computer applications) and business administration courses (accounting, finance, marketing, organization management, human resources), but choose their own specialty based on international business or hotel & tourism majors. Bongkosh Rittichainuwat serves as the Dean of International College. Siam University also offers programs in business, social studies and economics. Notable alumni Chattarika Ubonsiri, beauty pageant Songkran Atchariyasap, lawyer Punyawee Sukkulworasate, news anchor and television host Bunyita Ngamsappasin, news anchor Prapaipan Sengprasert, politician Treechada Petcharat, actress Kimberley Anne Woltemas, actress Phasut Banyaem, actor Thanida Thamwimon, singer Thanik Kamontharanon, actor Nilawan Iamchuasawad, net idol, singer, actress References External links Siam University Official Website
Université Siam

L'université Siam (en thaï : มหาวิทยาลัยสยาม ; en anglais : Siam University ou SU) est une université privée thaïlandaise située à Bangkok, la capitale du pays. Lien externe (en) Site officiel Source (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Siam University » (voir la liste des auteurs). Portail des universités Portail de Bangkok