Adžina Tepe

Adžina tepe (tadžiško Аҷинатеппа, latinizirano: Ajinateppa, rusko Аджина-Тепе, latinizirano: Adžina-Tepe) je skupina budističnih samostanov 12 kilometrov vzhodno od mesta Bohtar v Tadžikistanu. Budizem v Toharistanu naj bi doživel preporod pod Zahodnimi Turki. V več samostanih iz 7. do 8. stoletja, kot so Kalai Kafirnigan, Adžina Tepe, Hišt tepe in Kafirkala, so bila ustvarjena čudovita budistična umetniška dela. Okoli samostanov se je zbiralo turško plemstvo in prebivalstvo, ki je sledilo hinajanskemu budizmu. Najdišče je bilo 11. septembra 1999 dodano na začasni seznam Unescove svetovne dediščine v kategoriji kulturnih spomenikov, leta 2025 pa vpisano na seznam kot kulturna dediščina. Zgodovina odkritja Arheologi so spomenik prvič raziskali leta 1959. Adžina Tepa je bila na starodavni svilni poti in je bila pomembno trgovsko središče med Kitajsko, Evropo in Srednjo Azijo ter indijskimi morskimi pristanišči. Arheološke raziskave najdišča so se začele že leta 1961. Raziskovalne dejavnosti, ki so se nadaljevale do leta 1975, je vodil zgodovinar in arheolog Boris Litvinskij, član Tadžikistanske akademije znanosti. Izkopavanja so odkrila strukturne ostanke, ki so bili razvrščeni kot pripadajoči budističnemu samostanu. Danes je celotno najdišče izpostavljeno, vendar je utrpelo znatno škodo zaradi zanemarjanja konservatorskih del v desetletjih ruske kolonizacije, kasneje Uzbekistanske Sovjetske socialistične republike in končno Tadžikistanske avtonomije. Architektura Pred začetkom izkopavanj je bilo že očitno, da temelj kompleksa sestavljata dva kupa kamenja, široka do 100 metrov in visoka približno 5 metrov, pod katerima so bila vidna pravokotna dvorišča. Iz dveh od teh dvorišč so se sevalno raztezale sobe, celice in hodniki. Izkopali so več sakralnih predmetov, kot je (speča) figura Bude Parinirvane, visoka 12 metrov (po drugih virih 14 metrov), ter glinene figure, odkrili so stenske poslikave in na koncu še stupo. Arhitektura in okrasje Adžina Tepe sta bila prepletena z indijskimi elementi in lokalnimi tradicijami starodavnega Kušana (Točaristana). Veliki kip ležečega Bude, izkopan leta 1966, so v Dušanbe prinesli skupaj s številnimi fragmenti slik in kipov. Od leta 2001 je ležeči Buda, obnovljen iz številnih posameznih kosov, razstavljen v Narodnem arheološkem muzeju v Dušanbeju. Po uničenju kipov Bude iz Bamijana v Afganistanu s strani talibanov marca 2001 je to največji ohranjeni predislamski kip Bude v Srednji Aziji. Dve zakopani območji sta bili ločeni z zidom. Višji, jugovzhodni del kompleksa je meril 19 × 19 metrov in je imel vdolbino v obliki sklede. To je bil dejanski samostan. Severozahodni del pa so zaznamovale strme stene in ozke vdolbine, ki so obdajale najdišče. V njem je bila stupa in je služila različnim verskim namenom. Samostan je bil zgrajen iz zbitih tal (paksa) in nežganih blatnih opek, ki so bile zložene blok za blokom in so imele tipične dimenzije za to obdobje 52 × 26 × 10 centimetrov. Na najdišču so našli na stotine sogdijskih bakrenih kovancev iz druge polovice 7. in začetka 8. stoletja, kar omogoča natančnejšo datacijo gradnje kompleksa. Uporabljali so ga približno 100 let. Samostan je bil uničen med arabskimi osvajanji (737–50) in od takrat ostal neuporabljen. Šele konec 8. stoletja lahko najdemo dokaze, da so bile ruševine ponovno uporabljene kot bivališča in delavnice. Oba dela stavbe sta bila obrnjena drug proti drugemu, vsak pa je imel ivan (portalu podobno preddverje). Arhitekturne ideje, uresničene v Adžina Tepe, so pokazale visoko stopnjo razvoja budistične samostanske arhitekture. Pradaksin prehod v višini prstov je bil kasneje ponovljen v Paharpurju v Bangladešu in v templjih Bebe in Lemyethna v Sri Ksetri (Mjanmar). Zasnova s ​​štirimi ivani je postala še posebej razširjena pozneje v Iranu. Sklici Viri Buddhistic cloister of Ajina-Tepa - UNESCO World Heritage Centre Accessed 2009-3-3. Zunanje povezave