Pandžakent

Pandžakent (tatarsko Панҷакент, latinizirano: Pandžikent) ali Pendžikent (rusko Пенджикент, latinizirano: Pendžikent) je mesto ob reki Zarafšan v provinci Sugd v Tadžikistanu. Leta 2020 je imelo mesto okoli 52.500 prebivalcev. Nekoč je stalo v pokrajini Sogdiji. Ruševine starega mesta so na obrobju sodobnega mesta. Dolvodno od mesta je na poplavni ravnici reke, porasli z značilnim rastjem, pomembno ornitološko območje. Zgodovina Starodavni Pandžakent je bilo majhno, a cvetoče mesto Sogdijcev v predislamski Srednji Aziji. Imenovalo se je Pančekant. Etnično in teritorialno ime Sogd/Sogdijec ali Sugd/Sugdijec se v zgodovini omenja že med vladavino iranske dinastije Ahemenidov (6. stoletje pr. n. št.). Ahemenidi so ustanovili več mestnih držav in mest vzdolž starodavne svilne poti in v Zarafšanski dolini. Mesto se je v 5. stoletju razcvetelo in v njem se je uveljavilo mnogo poslovnežev in posestnikov. Leta 722 so mesto oblegali Arabci in ga zavzeli. Zadnji vladar mesta, Devaštič, je pobegnil v zgornji Zarafšan, vendar so ga ujeli in obsodili na smrt. Približno 50 let so starodavnemu Pandžakentu vladali novi gospodarji. Proti koncu 8. stoletja se je prebivalstvo z gornjih teras mesta odselilo. Ohranile so se ruševine starega mesta, zlasti mestna arhitektura in umetniška dela. Pomembno je omeniti, da so se Sogdijci naselili v številnih mestnih državah v Zarafšanski dolini in okoliških oazah, ki so se zbrale večinoma okoli Samarkanda. Te mestne države so bile zelo rivalske, imele lastne običaje, pravila in vladajoče družine, kar je ustvarilo zelo decentraliziran politični sistem. Podobno usodo je doživljal Pandžakent, oddaljen približno 90 km od Samarkanda in vazalna država Samarkanda. Mesto je kljub temu še vedno imelo živahno in uspešno gospodarstvo. Številni zapisi o vladavini v Pandžikentu, napisani v sogdijščini, so bili najdeni na gori Mug nedaleč od Pandžikenta. Besedila dajejo pomemben vpogled v družbeno, gospodarsko in politično življenje v Srednji Aziji v 8. stoletju. Po zapisih arabskih geografov je imel Pandžakent v 10. stoletju petkovo mošejo, po čemer se je razlikoval od vasi. Bil je najvzhodnejše sogdijsko mesto in bil znan po svojih orehih. Ruski arheolog Boris Maršak je več kot petdeset let izkopaval ruševine v Pandžakentu. Tam je kot vodja izkopavanj ruševin Panjakenta ostal tudi po osamosvojitvi Tadžikistana in med državljansko vojno v Tadžikistanu leta 1992 do 1997. S tesnim sodelovanjem s tadžikistansko vlado je Maršak uspel zaščititi in nadaljevati izkopavanja ruševin Pandžakenta. Starodavne freske in artefakti Na najdišču Pandžakent so odkrili številne freske. Mnoge od njih so zdaj na ogled v muzeju Ermitaž v Sankt Peterburgu in v Narodnem muzeju starin Tadžikistana v Dušanbeju. Na slikah, ki prikazujejo podrobnosti oblačenja in vsakdanjega življenja, je vidna velika raznolikost vplivov: grški dekorativni slogi se srečujejo z iranskimi pripovedmi Šahname in epskim ciklom Rostam. Prizori praznovanj se izmenjujejo z upodobitvami bojev, lokalni kulti se mešajo z iranskimi in hindujskimi božanstvi. Iz slik je razvidno, da je bil V Sogdiji in Vzhodnem Turkestanu priljubljen kult Šive. Na eni od slik je Šiva upodobljen s sveto nitjo in obdan s svetim sijem. Oblečen je v tigrovo kožo, medtem ko njegovi spremljevalci nosijo sogdijska oblačila. Ne eni sliki sedi s prekrižanimi nogami na oblazinjenem sedežu, ki ga podpirata dva bika. Slikanje fresk se je začelo v 5. stoletju našega štetja in se ustavilo leta 722 z invazijo Abasidskega kalifata. Med invazijo in po njej je bilo veliko umetniških del poškodovanih ali uničenih. Sklici