Sarazm

Sarazm (ruski: Саразм, od tadžičke riječi sarizamin, što znači „početak svijeta”) je arheološki lokalitet drevnog grada i istoimeni džamoat (tadžičke općine) u županiji Pandžakent (slika desno), Sogdijski vilajet (povijesna pokrajina Sogdijana), u sjeverozapadnom Tadžikistanu, uz samu granicu s Uzbekistanom. Nalazi se u blizini grada Durmana u dolini rijeke Zeravšan. Na ovom mjestu su 1976. godine otkrivena najranija ljudska naselja koja datiraju u oko 3000. pr. Kr. (bakreno doba i prvo brončano doba u Srednjoj Aziji). Tada je Sarazm bio najveće metalurško središte Srednje Azije iz kojega su se izvozili proizvodi od metala (sjekire, bodeži, noževi, koplja, riblje udice i ukrasi), ali i tirkiz koji se vadio u okolici sve do Bliskog istoka i Indonezije. Ovaj "predgradski" arheološki lokalitet, površine više od 100 hektara, je „svjedočanstvo razvoja ljudskih naselja u Srednjoj Aziji od 4. do kraja 3. tisućljeća pr. Kr.”, zbog čega je upisan na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji 2010. godine kao prva svjetska baština Tadžikistana. Povijest i odlike Nalazište ukazuje na prisutnost stepe u dolini Zarafšan tijekom njegovog naseljavanja. Naselje je osnovano oko 3350. pr. Kr. i bilo je veliko središte poljoprivrede, rudarenja tirkiza i proizvodnje bakra, o čemu svjedoči i iskopana palača s više svjetovnih i sakralnih prostorija koja se proteže na 250 m². Oko 3000. pr. Kr. tu je bilo najveće središte za izvoz predmeta od metala u središnjoj Aziji. Sačuvane građevine iz ranog razdoblja (Sarazm II., od 3200.-2900. pr. Kr.) uključivale su stambene objekte, radionice, skladišta žitarica, kao i palače i kultne zgrade. Zidovi su se sastojali od blatnih opeka , ožbukanih i obojenih glinom; samo su u najnovijem sloju naselja neki temelji izgrađeni od riječnog kamenja. Krovovi su bili ravni, izgrađeni od okvira od greda prekrivenih trskom i granama te zatvoreni slojem gline. Otkriće ovog nalazišta opovrgnulo je ustaljenu ideju da je ahemenidsko razdoblje bilo prvo poljoprivredno naselje u ovoj regiji. Na nalazištu su otkriveni tragovi pšenice i ječma (golih ili u ljuskama), ali nisu pronađeni tragovi prosa ili mahunarki. Goli ječam pronađen u Sarazmu je morfološki usporediv s tragovima pronađenim na drevnim nalazištima u Pakistanu kao što su Mehrgarh i Nausharo, ali i s onima u Kini, gdje je dokumentirana najranija zabilježena upotreba ječma. Također, gotovo trećina poznate keramike iz najstarijih slojeva Šahri Suhtea u Sistanu (Iran) pripada istoj vrsti kao ona pronađena u Balučistanu u Turmenistanu i u Sarazmu. Školjke vrste Turbinella pyrum dokaz su trgovinskih odnosa s Indijom, gdje su poznate od 4. tisućljeća prije Krista. Veliki primjerci se pušu kao rogovi u vjerskim ritualima u Indiji i na Tibetu. Još jedan nalaz koji potvrđuje trgovinske odnose na velike udaljenosti prema jugu je jedan proto-elamitski cilindrični pečat iz područja IV. s prikazom bika, sličan onima pronađenim u poljoprivrednim kulturama od Mezopotamije preko iranske visoravni do Indije. Minerali korišteni za perle potječu iz Afganistana i dijelom iz sjeverne Azije. Razdoblje Sarazma III. (2900.-2330. pr. Kr.) odgovara vrhuncu Sarazmovog gospodarstva jer je stanovništvo raslo, tehnike gradnje poboljšane, a razvijene su i razne gospodarske aktivnosti poput keramike (korištenjem novoizumljenog spororotirajućeg kotača) te veća specijalizacija u metalurgiji i drugim obrtima. Lokalitet je napušten do dolaska andronovskih kolonista oko 2000. pr. Kr. Otkriće i istraživanje Proto-urbano nalazište otkrio je 1976. godine lokalni poljoprivrednik Ašurali Tailonov, koji je pronašao bakreni bodež u blizini gradilišta. Lokalitet su potom 1977. godine iskopali Abdullo Isakov i francuski arheolozi. Od 1984. nadalje, CNRS (Francuski nacionalni centar za znanstvena istraživanja) je surađivao u iskapanjima. Povijesnim i arheološkim rezervatom upravlja Arheološki centar Pandžikent pod nadzorom Instituta za povijest, arheologiju i etnografiju Akademije znanosti Tadžikistana od početka iskapanja 1979. godine. Izvori Klaus Pander, Central Asia, DuMont Art Travel Guide, Ostfildern, 6. izdanje, 2005. ISBN 3770136802 Vanjske poveznice Znamenitosti Pendžikenta (rus.) Preuzeto 6. lipnja 2011.