NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monastery of St. James the Mutilated

The Monastery of St. James the Mutilated is a 6th-century Melkite Greek Catholic monastery in Qara, Syria. It is located 97 km (60 mi) north of Damascus and 15 km (9.3 mi) east of Al-Nabek. The monastery is dedicated to Saint James the Mutilated. Murals The National Museum of Damascus holds a section from a fresco that once decorated the apse of the altar of the monastery's church. The fragment dates from the Ayyubid dynasty. "The panel portrays a winged angel whose head is surrounded by a halo of light. His hair is long and his head is tied with a fillet. He wears white clothing and lifts his right hand in benediction, while holding a rope in his left hand. His gaze reflects piety and faith. The panel was executed in varying shades of brown and grey in addition to red, blue, and green. Art historians note that the iconographic facial features are those of the Archangel Michael, one of the highest and most important of the angels. Indeed, the folds of the garments, the features of the face, and the style of shading conform very closely to depictions on the third-layer paintings of the Monastery of Mar Musa al-Habashi (St Moses, the Ethiopian) which lies nearby and flourished contemporaneously." See also Agnes Mariam de la Croix, a Mother Superior of this monastery References External links Monastery of Saint James the Mutilated website
Ministry of Interior (Syria)

The Ministry of Interior (Arabic: وزارة الداخلية, romanized: Wizārat al-Dākhilīyah) is a cabinet ministry of Syria, responsible for internal affairs. Its headquarters were located on Kafr Sousa in Damascus. According to the Ministry official website, its tasks are limited to the protection and enforcement of security. The former headquarters of the Ministry of Interior was located at the Grand Serail which was established in 1900 near Marjeh Square. The building was transferred to the Ministry of Tourism in 2011 for use as a hotel. Organization The Ministry of Interior is responsible for the administration of several law enforcement agencies in Syria, including: Internal Security Command General Intelligence Service Criminal Investigations Department Traffic Department Drug Enforcement Administration Tourist Police Immigration and Passport Directorate Directorate of Airport and Border Security Syrian Special Missions Directorate Desert Security Forces List of Ministers of Interior See also Government of Syria Law enforcement in Syria References External links Official website Civil Affairs Directorate Ministry of Interior on Facebook
Министерство внутренних дел Сирии

Министерство внутренних дел(араб. وزارة الداخلية‎; аббрев. МВД Сирии) — это министерство кабинета министров Сирии, отвечающее за внутренние дела в стране. Структура Штаб-квартира располагается в Дамаске. Согласно официальному сайту министерства, его задачи ограничиваются защитой и обеспечением безопасности в стране. Бывшая штаб-квартира МВД располагалась в Большом Серале(центральной площади в Дамаске), построенном в 1900 году недалеко от площади Мардже. Позже, в 2011 году здание было передано Министерству туризма для использования в качестве гостиницы. Министерство внутренних дел в 2026 году разделено на несколько управлений: Коммандывание внутренней безопасности Генеральная разведывательная служба Отдел уголовных расследований Управление специальных миссий Сирии Управление по борьбе с наркотиками Силы безопасности пустыни Управление по вопросам иммиграции и паспортов Управление по безопасности аэропортов и границ Департамент туристической полиции Список министров Галерея Примечания
Catedral de Nostra Senyora de Tortosa

La Catedral de Nostra Senyora de Tortosa (àrab: كاتدرائية طرطوس, Kātidrāʾiyya Ṭarṭūs) és una catedral romànica del segle xii, construïda pels croats a la ciutat siriana de Tartus, coneguda històricament com a Tortosa de Síria. Ha estat descrita pels historiadors com «l'estructura religiosa millor conservada de l'època de les croades». Va ser construïda pels croats templers (primer sota el comandament del català Guillem II de Cerdanya i després d'Alfons Jordà) l'any 1123 per a santificar el lloc de pelegrinatge romà d'Orient del Santuari de la Mare de Déu, el qual, segons la tradició, va ser dedicat a Sant Pere. Una capella dedicada a la Mare de Déu probablement va existir al mateix lloc des del segle iv. La catedral va funcionar com a fortalesa i església, i de fet tenia torres envoltant l'estructura, dues de les quals han sobreviscut fins avui en dia. La façana de l'església, d'estil romànic, té cinc finestres d'arc molt per sobre del nivell del sòl, rodejant una porta central. Un cop dins, però, l'estructura s'assembla més a la d'una església, amb elegants arcs, columnes i un sostre de volta. Com a església fortificada, els croats foren capaços de mantenir-la fins i tot quan Tortosa fou ocupada per Saladí l'any 1188. Després de la caiguda de Jerusalem el 1187, Nostra Senyora de Tortosa va convertir-se en un lloc sagrat important al Llevant i els bisbes de Tortosa podien viure de les donacions i contribucions per a la construcció i el manteniment de la catedral. El 1202 la regió fou colpejada per un fort terratrèmol per la qual cosa és probable que la catedral fos reparada. En aquesta església fou assassinat el comte Ramon IV de Trípoli, príncep d'Antioquia (1201-1216) pels ismaïlites; en revenja Bohemon IV d'Antioquia, pare del comte, va fer una expedició a la fortalesa de Khabawi. L'Orde del Temple va seguir usant l'església com a caserna fins al 3 d'agost de 1291, després de la Caiguda d'Acre, quan també va ser presa pels mamelucs. La catedral fou el darrer bastió croat a Terra Santa i només la petita illa d'Arwad, prop de Tortosa, va poder ser mantinguda pels croats fins al 1302. Un cop capturada, l'església va ser convertida en mesquita. Més tard, sota l'Imperi Otomà, Tartus va perdre importància demogràfica i l'església fou utilitzada com a magatzem. L'església ha estat recentment renovada i en l'actualitat és la seu del Museu Nacional de Tartus. Referències
Unsere Liebe Frau von Tortosa

Unsere Liebe Frau von Tortosa ist eine ehemalige Kirche der Kreuzfahrer und Kathedrale von Tartus in Syrien. Sie gilt als der besterhaltene Sakralbau der Kreuzfahrerzeit. Geschichte Die Kathedrale wurde errichtet an der Stelle einer byzantinischen Pilgerstätte. Hierbei handelte es sich um ein der heiligen Maria geweihtes frühchristliches Kloster. Der Legende nach soll dieser Ort vom heiligen Apostel Petrus selbst geweiht worden sein. Mit dem Bau der Kathedrale im Übergangsstil von der Romanik zur Gotik im damals als Tortosa bekannten Ort wurde im zweiten Viertel des 12. Jahrhunderts begonnen. Der ab 1152 die Stadt regierende Templerorden stellte den Sakralbau um die Mitte des 13. Jahrhunderts fertig. Nachdem die Stadt wiederholt durch die Mameluken bedroht war, wurde auch die Kathedrale befestigt. Tortosa wurde schließlich zur letzten noch von den Templern gehaltenen Stadt im Nahen Osten. Sie mussten sich schließlich der Übermacht beugen und räumten 1291 die Stadt. Die Kathedrale wurde daraufhin in eine Moschee umgewandelt. Hiervon zeugt heute noch das Minarett an der Westfassade. In osmanischer Zeit wurde sie ein Pferdestall. Heute beherbergt das ehemalige Gotteshaus das Nationalmuseum von Tartus. Literatur Paul Deschamps: Romanik im Heiligen Land, Würzburg 1992, S. 269–278. Boas, Adrian: Crusader archaeology: the material culture of the Latin East, Routledge 1999, S. 52f./ S. 131f. Weblinks
Cathedral of Our Lady of Tortosa

The Cathedral of Our Lady of Tortosa (Arabic: كاتدرائية طرطوس) was a Catholic cathedral in the city of Tartus, Syria. Erected during the 12th century, it has been described by historians as "the best-preserved religious structure of the Crusades." The cathedral was popular among pilgrims during the Crusades because Saint Peter was said to have founded a small church there dedicated to the Virgin Mary. After it was captured by the Mamluks, the cathedral was turned into a mosque. Today, the building serves as the National Museum of Tartus. History The cathedral's sanctuary to the Virgin Mary was the site of many Christian pilgrimages during the Crusades, due to the belief since Byzantine rule that it was on the site of a church founded by St. Peter. Frankish forces captured Tortosa in 1099, during the First Crusade. Once the land was seized, the cathedral was built over the spot of a Byzantine church. From 1152 until 1291, the Knights Templar governed the area. While under control of the Knights Templar, an earthquake damaged the cathedral in 1202, but it was repaired soon after. In the 1260s, the church building was fortified to protect from Mamluk attacks. In 1213, Raymond, the son of Bohemond IV, the Prince of Antioch, was killed in the Cathedral of Our Lady of Tortosa by the Assassins. The cathedral fell under the control of the Mamluks after the Knights Templar abandoned Tortosa in 1291. Under the Mamluks, the cathedral turned into a mosque. Since 1956, the building that was formerly a church has housed the National Museum of Tartus, which exhibits archaeology from the area. Architecture The Cathedral of Our Lady of Tortosa was constructed from the mid-12th century to the 13th century. The eastern end was constructed first and reflected the popular Romanesque style. Later construction in the 13th century was in the Early Gothic style, as seen in the western end of the cathedral. The design was based on a standard basilica plan. and is unusually large, being over 45 meters long and 30 meters wide. The nave is barrel-vaulted with a pointed arch. The shrine to the Virgin Mary is found on the north side of the nave. The north and south walls have buttresses projecting from them, but the west façade has none. The Gothic-influenced west façade has one polygonal bell tower and sets of single windows that illuminate the side aisles and nave. Tortosa Cathedral is likely the only Latin church still standing that was fortified for defense. Fortification began in the 1260s due to the threat of Mamluk invasion. Sacristies in the northeast and southeast corridors provided cover in the event of battle, and buttresses in the north and south walls had machicolations for defense. According to Camille Enlart, two towers were also built over the western aisle bays. References
Catedral de Nuestra Señora de Tartús

La Catedral de Nuestra Señora de Tortosa (en árabe: كاتدرائية طرطوس) fue una catedral de la era de las cruzadas en la ciudad de Tartus, hoy parte de Siria. Fue construida por los cruzados en la mitad del siglo XII y funcionó como una fortaleza y una iglesia. Ha sido descrita por los historiadores como la estructura mejor conservada de las cruzadas religiosas. En la actualidad sirve como el Museo Nacional de Tartus.​ La catedral fue construida para santificar el lugar de peregrinación bizantino del Santuario de la Virgen María, el cual, según la tradición, fue dedicado a San Pedro.​ Una capilla dedicada a la Virgen María pudo haber existido en este sitio en el siglo IV. Según la tradición, el lugar era muy venerado al punto de que incluso los musulmanes pudieron llevar a sus hijos allí en gran número para recibir el bautismo. Tras ser capturada por los Mamelucos, la catedral fue convertido en mezquita. En la actualidad, el edificio sirve como Museo Nacional de Tartús.​ Véase también Iglesia católica en Siria Cristianismo en Oriente Medio Referencias
Cattedrale di Nostra Signora di Tortosa

La cattedrale di Nostra Signora di Tortosa era una cattedrale eretta nel XII secolo nella città siriana di Tortosa, importante avamposto templare. È considerata la chiesa meglio conservata delle crociate. Dopo la conquista da parte dei Mamelucchi, la cattedrale fu trasformata in una moschea. Oggi l'edificio ospita il Museo Nazionale di Tartus. Storia La cattedrale fu eretta sul posto per i precedenti pellegrinaggi bizantini. È stato costruito inizialmente in stile romanico e poi in stile gotico durante il XII secolo. Dal 1152 alla metà del XIII secolo, i Cavalieri Templari governarono l'area. Poiché la città fu ripetutamente minacciata dai mamelucchi, l'edificio della chiesa fu fortificato a partire dagli anni 1260 ed è probabilmente l'unica chiesa latina fortificata a difesa degli abitanti che sia ancora in piedi. Tartus era presumibilmente l'ultimo possedimento dei Cavalieri Templari nel Vicino Oriente. Dopo la cattura, la cattedrale fu trasformata in una moschea. Durante il periodo ottomano, l'edificio fu usato come stalla. Sul monumento vennero effettuati scavi nel 1921 da Camille Enlart, e ancora da Maurice Pillet, che la fotografò dandone una descrizione nel 1926. Dal 1956, il precedente edificio della chiesa ospita il Museo Nazionale di Tartus, che espone alcuni oggetti archeologici. Note Bibliografia (EN) Adrian Boas, Crusader archaeology: the material culture of the Latin East, Routledge, 1999, ISBN 978-0-415-17361-2. (EN) Terry Carter, Lara Dunston e Amelia Thomas, Syria & Lebanon, Lonely Planet, 2008, ISBN 978-1-74104-609-0. (EN) Jonathan Riley-Smith, The Oxford Illustrated History of the Crusades, Oxford University Press, 2001, ISBN 978-0-19-285428-5. (EN) Kenneth Setton, Norman Zacour e Harry Hazard, A History of the Crusades, Volume V: The Impact of the Crusades on the Near East, University of Wisconsin Press, 1985, ISBN 978-0-299-09144-6. (EN) Guy le Strange, Palestine Under the Moslems: A Description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500, Committee of the Palestine Exploration Fund, 1890. (DE) Paul Deschamps, Romanik im Heiligen Land, Würzburg, 1992, pp. 269-278. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Nostra Signora di Tortosa
Kathedraal van Tartous

De kathedraal van Tartous in de Syrische stad Tartous is het grootste religieuze gebouw door de kruisvaarders opgetrokken in Syrië. Het is opnieuw gebouwd – na de vernietiging door Saladins troepen in 1188 - in een overgangsstijl romaans-gotisch als een basilica met drie beuken. Iedere beuk heeft vier traveeën en een apsis. Er zijn massieve bogen ondersteund door kolommen versierd met acanthusblad-motief. De hoektorens wijzen op de oorspronkelijke verdedigingsfunctie van het gebouw. Na de moslimverovering van de stad, eind 13e eeuw, werd de kathedraal gebruikt als moskee. Tijdens de Ottomaanse periode werd ze een kazerne. Thans is het gebouw in gebruik als stadsmuseum. Men stelt lokale vondsten tentoon uit de Syrisch-Fenicische, Griekse, Romeinse en Arabische periode.
Al-Muhafaza Stadium

Al-Muhafaza Stadium (Arabic: مَلْعَب ٱلْمُحَافَظَة, romanized: Malʿab al-Muḥāfaẓah) is a multi-use all-seater stadium in the Syrian capital Damascus. It is mostly used for football matches and is home to the Syrian league club Al-Muhafaza SC. It also hosts local competitions of athletics. History The stadium was opened in 2011 with a capacity of 1,000 seats in the Kafr Sousa district of Damascus, with a total cost of US$ 2.8 million. It is owned and operated by the Damascus-based Al-Muhafaza Sports Club and is part of a complex that includes an administration building, gymnasium, theatre, restaurants and plazas. See also List of football stadiums in Syria References
Urkesh

Urkesh (Urkis o Urkiš o Urkish) fou un regne hurrita esmentat cap al 2500 aC-2000 aC a la regió del riu Khabur a Síria. Història Fou una ciutat estat coneguda com a Urkesh o Urkish, que es va aliar a l'imperi d'Accad. Tar'am-Agade, la filla del rei Naram-Sin d'Accad es va casar amb el rei d'Urkesh. Caigut l'imperi d'Accad, un regne hurrita governa Nawar i Urkesh. Posteriorment va passar a Mari, sota un rei vassall. Els arxius de Mari assenyalen una forta oposició al seu domini; en una carta el rei de Mari declara al rei d'Urkesh: "Jo no sabia que els fills de la vostra ciutat us odien per la meva culpa, però vos sou meu encara que la ciutat no ho sigui". Vers 1762 aC es va produir la caiguda de Mari davant Hammurabi. Urkesh hauria estat abandonada algun temps al segon mil·lenni. Excavació Les primeres excavacions es van fer per part de Max Mallowan. La seva esposa, Agatha Christie, deixa anotat que no va seguir al lloc perquè hi havia ruïnes romanes (però no s'ha trobat cap resta romana) i se'n va anar a Chagar Baçar, un altre lloc al sud d'Urkesh. Entre les ruïnes posades a la llum, el palau reial del rei Tupkish, amb una estructura subterrània funerària (Abi); un temple monumental amb una plaça just al davant i el temple al cim; habitacions; cementiris; i patis interiors i exteriors. Des de 1984 les excavacions han estat constants principalment sota equips italians. Reis (coneguts) Tupkix, segle xxiii aC Xatar-mat (pare d'Atal-Sen) Atal-Sen (vers 2100 aC) Tix-Atal (vers 2050 aC) Ann-atal, segle xxi aC Teirru (o Terru), vers 1770 aC Referències Bibliografia Giorgio Buccellati i Marilyn Kelly Buccellati, Mozan 1: The Soundings of the First Two Seasons, Undena, 1988, ISBN 0890031959. Lucio Milano, Mozan: The Epigraphic Finds of the Sixth Season, Undena, 1991, ISBN 0890032769 Lucio Milano, Mozan: The Epigraphic Finds of the Sixth Season, Undena, 1991, ISBN 0890032769 Giorgio Buccellati i Marilyn Kelly-Buccellati, The Seventh Season of Excavations at Tell Mozan, 1992, Chronique Archéologique en Syrie, vol. 1, 1997 Giorgio Buccellati i Marilyn Kelly-Buccellati, Great Temple Terrace at Urkesh and the Lions of Tish-atal, a General studies and excavations at Nuzi 11/2, editat per Gernot Wilhelm, pp. 33–70, CDL, 2009, ISBN 1934309222. Urkesh and the Hurrians: Studies in Honor of Lloyd Cotsen. Bibliotheca Mesopotamica 26/ Urkesh/ Mozan Studies 3. Malibu, CA: Undena Publications, 1998. Buccellati, G. and S. Bonetti. 2003. "Conservation at the core of archaeological strategy. The case of ancient Urkesh at Tell Mozan." The Getty Conservation Institute Newsletter 18(1):18-21 Enllaços externs Urkesh excavations 86th Faculty Research Lecture: The Discovery of Ancient Urkesh and the Question of Meaning in Archaeology, Giorgio Buccellati, Professor, Near Eastern Languages and Cultures, April 27, 1999 - UCLA webcast (utilitzar RealPlayer)
Urkesh

Urkesh o Urkish (Cuneiforme: Ḫu-ur-ri 𒄷𒌨𒊑) es una antigua ciudad estado de Siria hoy desaparecida, fundada hacia comienzos del IV milenio a. C. por los Hurritas. La ciudad se ubicaba en la actual gobernación de Al-Hasakah en el noreste de Siria, al sur de los Montes Tauro, y en el norte de Mesopotamia. En la actualidad es una zona arqueológica con el nombre de tell Mozan. Historia Es poco lo que se conoce sobre la historia de Urkesh y en su mayoría ha sido revelado por los hallazgos arqueológicos en Tell Mozan y por menciones halladas en inscripciones de los reinos vecinos. Era un centro importante para la cultura hurrita que lo consideraban la sede de Kumarbi, padre de los dioses. Era la capital de un reino que se extendía hacia el norte, donde tenía lugar la extracción de cobre que fue la fuente de la prosperidad de la ciudad.​ Se ignora casi todo acerca de los gobernantes de la ciudad de los que sólo se conservan algunos nombres y referencias fragmentarias. Los más antiguos ostentan el título de endan: Tupkish endan (c. 2250 a. C.) Tish-atal endan (fecha desconocida) Shatar-mat (fecha desconocida) Atal-shen (fecha desconocida) Ann-atal (c. 2050 a. C.) Te'irru (c. 1800 a. C.) La ciudad fue abandonada por razones desconocidas hacia 1350 a. C. Arqueología La excavación arqueológica se llevó a cabo en el montículo de Tell Mozan en un aŕea de unas 135 hectáreas que se eleva unos 25 metros en su punto más alto. Los primeros sondeos los realizó Max Mallowan, marido de Agatha Christie en la década de 1930, quien abandonó los trabajos en el tell por creer haber encontrado restos romanos. Se han realizado importantes descubrimientos entre los que destaca el Palacio Real, un templo sobre una terraza monumental y un pozo que se cree servía para realizar determinados ritos adivinatorios. La ciudad estaba rodeada por una muralla de unos 7 metros de altura y unos 8 de anchura y construida, como es habitual en la zona, con ladrillos de barro. La excavación comenzó en 1984 a cargo de Giorgio Buccellati de la UCLA y Marilyn Kelly-Buccellati de la California State University y han proseguido hasta la actualidad con ayuda de otros equipos. La excavación es célebre por su empleo de la alta tecnología en el estudio y conservación de los hallazgos arqueológicos. Referencias
Urkesh

Urkesh (Arabisch: Tell Mozan, zie tell) was een aan de voet van de bergen van de Taurus gelegen stad in wat nu het noorden van Syrië is, dicht bij de moderne stad Qamishli. Het is tijdens het 4e millennium v.Chr. door de Hurrieten gesticht op een plaats die eeuwenlang op kleine schaal bewoond moet zijn geweest, in elk geval vanaf 5000 v.Chr., de datering van de oudste daar gevonden overblijfselen. Aan het einde van de 25e eeuw werd er door vier rijken gestreden om de hegemonie in de Jezira: Ebla, Abarsal, Nagar en Mari. De belangrijkste bron daarvoor is het archief van Ebla en daarin schijnt Urkesh wat achter de rug van Nagar schuil te gaan. Men neemt aan dat de stad daarna binnen de invloedssfeer van het Akkadische rijk kwam door een dynastieke alliantie tussen de koningen van Urkesh en Akkad, waarbij de dochter van de Akkadische koning, Naram-Sin, uitgehuwelijkt werd aan de koning van Urkesh. Tijdens het tweede millennium v.Chr. ging de stad over in de handen van de heersers van Mari, een stad die een paar honderd kilometer zuidelijker lag. De koning van Urkesh werd een vazal en waarschijnlijk een benoemde marionet van Mari. De inwoners van Urkesh waren daar wrokkig over, want uit de koninklijke archieven van Mari blijkt dat ze zich hevig verzetten. In één brief deelt de koning van mari zijn ambtgenoot in Urkesh mede: "Ik wist niet dat de zonen van je stad je vanwege mij haten. Maar je bent van mij, ook als de stad Urkesh dat niet is." De stad schijnt ongeveer halverwege de helft van het tweede millennium v.Chr. verlaten te zijn, Maar de reden daarvoor is de archeologen tot op heden niet bekend. Van de genealogie en identiteit van de heersers van Urkesh is vrijwel niets bekend, maar van de volgende namen is vastgesteld dat ze van koningen van de stadstaat waren. De eerste bekende koningen (maar twee van hen zijn bij naam bekend) droegen de Hurritische titel endan: Tupkish endan (ca. 2250 v.Chr.) Tish-atal endan (onbekend) Shatar-mat (onbekend) Atal-shen (onbekend) Ann-atal (c. 2050 v.Chr.) Te'irru (c. 1800 v.Chr.) De site is ontdekt door Max Mallowan, die daar opgravingen deed als onderdeel van een groter onderzoek. Agatha Christie, zijn vrouw, schreef dat ze besloten hadden er niet verder te graven omdat het Romeinse resten leek te gaan. Bij latere opgravingen werd er echter geen spoor van Romeinse bewoning te zijn. Mallowan ging opgravingen doen bij Chagar Bazar, een andere site, ten zuiden van Mozan/Urkesh. Sinds 1984 worden bij Tell Mozan bijna onafgebroken opgravingen verricht onder leiding van Giorgio Buccellati (UCLA) en Marilyn Kelly-Buccellati (CalState LA) en verschillende Europese (maar vooral Italiaanse) archeologische instellingen. Externe links Opgravingen bij Urkesh (officiële website) Archaeobotanie bij Tell Mozan (Universiteit van Tübingen)
Urqués

Urqués (Urkiš) ou Urquis (Urkiš), a atual Tel Mozã (em árabe: تل موزان; romaniz.: Tel Mozan), é um tel, ou pequeno assentamento, localizado no sopé dos Montes Tauro em Al-Hasakah, noroeste da Síria. Foi fundada durante o IV milênio a.C., possivelmente pelos hurritas, num sítio que parece ter sido habitado anteriormente por alguns séculos. Referências