Halabiya

Halabiya (àrab: حلبية, Ḥalabiyya) és una antiga fortificació, actualment un jaciment arqueològic situat a la riba dreta de l'Eufrates, a Síria. Història El va fortificar en el segle iii Zenòbia, reina de Palmira. El lloc ocupa una superfície d'uns 0,12 km², protegit per muralles i una ciutadella al cim d'un turó. S'hi han excavat les restes de dues esglésies, un conjunt de banys públics i dos carrers. Després de la conquesta musulmana del nord de Mesopotàmia, la necessitat de mantenir una frontera defensada al riu Eufrates desaparegué. La ciutadella damunt el cim del turó continuà en ús per a controlar el moviment en la zona mitjana de l'Eufrates, i es modificà molt. En els anys 1944 i 1945, el jaciment fou excavat per l'arqueòleg francés Jean Lauffray, que en va dibuixar els mapes i va estudiar les muralles i els edificis públics. El seu equip comprenia 45 treballadors contractats en una tribu autòctona de beduïns. En l'equip es permetia l'ús de carpes i altres equips necessaris de la missió arqueològica alemanya de Tell Halaf sota la direcció de Max von Oppenheim. El 1945, l'excavació acabà abruptament pels enfrontaments entre els treballadors beduïns i els membres de l'equip estranger. Descripció Halabiya es troba al marge dret de l'Eufrates, a 45 km riu amunt de Deir al-Zor, en una ubicació estratègica en què uns afloraments de basalt obliguen el riu a passar per un congost. Aquests afloraments es coneixen autòctonament com al-khanuqa o "l'escanyador". El Wadi Bishri discorre pel costat sud de Halabiya, per la qual cosa la fortalesa també controla aquesta ruta cap al desert, situat a l'oest. A uns 3 km aigües avall s'alça la fortalesa de Zalabiya, contemporània de l'anterior però més menuda. Les restes visibles en l'actualitat daten sobretot de l'època romana d'Orient. Halabiya té forma de triangle irregular, amb el costat est paral·lel a la riba de l'Eufrates i el vèrtex occidental situat al cim d'un turó flanquejat per profunds uadis al nord i al sud. El lloc està protegit per grans muralles que tanquen una superfície de 12 hectàrees. Les muralles dels costats nord i sud es conserven prou bé, mentre que de la muralla oriental només queden restes visibles. Els murs est i oest encara s'alcen a altures d'entre 8 i 15 m. La muralla est, orientada cap al riu i construïda també per a protegir la ciutat de les inundacions, té una longitud de 385 m i antigament presentava tres portes d'accés. La muralla nord s'estén des del riu fins a la ciutadella, situada al cim del pujol; té 350 m de longitud, està protegida per cinc torres i presenta una porta flanquejada per dues torres a prop de la riba del riu. A mig vessant es troba el pretori, un edifici massís de planta quadrada i tres alçades integrat en la muralla de la ciutat, que servia de caserna. La muralla sud descendeix des de la ciutadella fins al riu; té 550 m de longitud, està custodiada per deu torres i té una porta similar a la de la muralla nord. Totes les torres seguien el mateix disseny: planta quadrada i dues altures. L'accés se'n realitzava per galeries cobertes en els llenços de muralla i per escales. La ciutadella ocupa una superfície allargada de 45 per 20 m al cim d'un pujol rocós, orientada d'est a oest. Es divideix en dues parts: un mur cortina poligonal amb torres en la secció occidental i un edifici rectangular de gran envergadura en la secció oriental. Aquest edifici rectangular s'assembla al pretori situat més a baix, al vessant del turó. Totes dues seccions de la ciutadella presenten una combinació de tècniques de maçoneria romana i àrab, i això palesa les diverses influències històriques en la construcció. L'edifici es divideix en quatre sectors per un carrer porticat de nord a sud que connecta les portes de les muralles septentrional i meridional, i per un segon carrer que discorre d'est a oest. Al nord-oest de la cruïlla d'aquests carrers es trobava el fòrum; al nord-est, els banys públics. S'hi han localitzat dues esglésies: una de gran grandària situada al sector nord-oest de la ciutat, construïda durant el regnat de l'emperador romà d'Orient Justinià I, i una altra de més petita situada al sud-oest, erigida poc abans. En la zona situada al nord de Halabiya, al llarg de l'Eufrates, es troba un cementeri amb tombes de torre i tombes excavades en la roca. Aquestes estructures daten de l'època romana tardana i mostren clares influències culturals de Palmira. Una altra necròpoli era al sud de la ciutat. En no haver-hi cap comunitat propera que pogués utilitzar Halabiya com a pedrera de materials de construcció després del seu abandó, el jaciment s'ha vist afectat sobretot per terratrèmols, i les fortificacions han romàs pràcticament intactes. La construcció prevista de la presa de Halabiya a l'Eufrates, al sud del jaciment, provocarà la seua inundació parcial per l'embassament de la presa. El govern sirià col·labora amb el Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament i la UNESCO per a mitigar l'impacte d'aquestes obres en el jaciment. Referències