NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Klasztor św. Mojżesza Abisyńskiego

Klasztor św. Mojżesza Abisyńskiego (دير مار موسى الحبشي, Dajr Mar Musa al-Habaszi, lub Deir Mar Musa al-Habashi) – założony w VI wieku klasztor chrześcijański, położony w pobliżu miasta An-Nabk, około 80 kilometrów na północny wschód od Damaszku w Syrii. Historia Pierwotnie w tym miejscu istniała rzymska wieża strażnicza służąca do obserwacji drogi wiodącej z Damaszku do Palmyry, która wchodziła w skład jedwabnego szlaku. Powstanie wieży datowane jest na II wiek. Legenda mówi, że założycielem klasztoru był żyjący w VI wieku święty Mojżesz Abisyński, ale prawdopodobnie pierwotnie patronem klasztoru był Mojżesz starotestamentowy. Archeolodzy oceniają, że pierwszy budynek kościoła powstał pod koniec IV lub w V wieku po zniszczeniach spowodowanych prawdopodobnie przez trzęsienie ziemi, a biorąc pod uwagę sposób układania kamienia i zaprawy, został wzniesiony raczej przez mnichów niż przez fachowych murarzy. Przebudowa, datowana na VI wiek, dała budynkowi charakter bazyliki. Jakość prac murarskich z tego okresu była już znacznie lepsza. Data powstania najstarszych odkrytych tam fresków jest znana dzięki jednej z inskrypcji pochodzącej z 1208 roku. Budowla na przestrzeni lat była wielokrotnie przebudowywana, ale sylwetka głównego budynku zachowała charakter budowli obronnej. Stara część zabudowań wykonana była wyłącznie z lokalnych materiałów i dzięki kolorystyce wtapiała się w otoczenie. Klasztor przetrwał okres zawirowań związanych z włączeniem Syrii do świata islamskiego (w 634–635), a po zdobyciu Antiochii przez krzyżowców (w roku 1098) także czas kolejnych wypraw krzyżowych (XII i XIII wiek). To, że mała wspólnota chrześcijańska przetrwała burzliwy czas krucjat, podczas których zabijano Muzułmanów, Żydów i wszelkie rodzime społeczności, budzi wśród współczesnych badaczy zaskoczenie. Mnisi przebywali w tym klasztorze do XIX wieku, potem klasztor na półtora wieku opustoszał i popadł w ruinę. Na przestrzeni wieków mnisi żyli w małych jaskiniach rozsianych wzdłuż uedu, lub bocznego wąwozu wiodącego do głównych zabudowań klasztornych. Podczas badań archeologicznych, które rozpoczęły się w 2004 roku, zinwentaryzowano ponad 30 grot, które zazwyczaj miały wymiary rzędu 2 x 2 metry. Odbudowa i reaktywacja wspólnoty w XX wieku Klasztor na nowo ożył w latach osiemdziesiątych XX wieku za sprawą Paolo Dall’Oglio, włoskiego jezuity, który włożył wiele wysiłku w jego odbudowę. Odbudowa została zakończona w 1994 roku. Dziś mieszka tam na stałe sześciu mnichów i trzy mniszki różnych obrządków: syryjsko-prawosławnego, maronickiego i katolickiego. Powstała wspólnota prowadzi działania na rzecz dialogu międzyreligijnego. Galeria – wnętrze kościoła Uwagi Przypisy
Namara

Namara (àrab: النمارة, an-Namāra) fou una localitat de la Síria del sud al nord-est del Djebel Drus, a la vall del uadi l-Sham. Era una etapa en la ruta entre Tadmur i Bosrà o més al sud. Estava a la confluència del uadi l-Sawt i fou un fort romà amb una torre de vigilància; aquestes torres permetien una comunicació ràpida per mitjà de senyals òptics amb altres posicions no gaire allunyades. Al segle ii els romans van controlar Batanea la població de la qual (àrab nabatea) va esdevenir tributària. El control estava assegurat per la Legio III Cyrenaica, aquarterada a Bosra que incloïa unitats de meharistes (dromedaris) reclutats a la mateixa regió. Al segle iv fou abandonada pels romans com ho prova l'existència de la tomba del rei làkhmida Imru-al-Qays a la proximitat. Després de la batalla d'Adjnadayn, en què els romans d'Orient foren derrotats pels musulmans, aquests van ocupar el Hawran. Dos anys després amb la victòria del general Khàlid ibn al-Walid a la batalla del Yarmuk, Namara va passar a formar part del jund (districte) de Damasc. La inscripció de Namara, trobada en aquest lloc, té importància lingüística i històrica. Fou descoberta l'abril de 1901 pels francesos Rene Dussaud i F. Macler, a 60 km al sud-est de Damasc i a l'est de la mar de Galilea. Es va trobar un mausoleu que va resultar el d'Imru-al-Qays el segon rei dels làkhmides que en aquest temps eren aliats romans però més tard es van traslladar més a l'est i foren vassalls perses. La inscripció esmenta diversos fets de la vida del rei i dona la data de la seva mort. La inscripció diu: "Aquesta és la tomba d'Amru l-Qais, fill d'Amr, rei de tots els àrabs, el que va cenyir la diadema (al-tadj), va sotmetre als Banu Asad i als Nizar i els seus reis, va derrotar a Ma[dh]hij, fins al dia que va anar a atacar Najran, vila de Shamir, el que va sotmetre a la tribu de Ma'add, el que va repartir entre els seus fills les tribus i les va repartir entre preses i romans. Cap rei no ha arribat a la seva gloria fins avui. Va morir l'any 233 el dia 7 de Kesloul (7 de desembre). Que la felicitat arribi a la seva posteritat". Referències Bibliografia Terri DeYoung, Arabic Language & Middle East/North African Cultural Studies. General Introduction, 1999
Емар

Емар е древен аморейски град в днешна североизточна Сирия, разрушен през 1187 година пр.н.е. Разположен е при големия завой на река Ефрат край град Маскана, на брега на днешния язовир Асад. През бронзовата епоха градът е важен търговски център в граничната зона между Месопотамия от една страна и Сирия и Мала Азия от друга. При разкопки в Емар са открити голямо количество клинописни таблички, което го нарежда сред най-значимите археологически обекти в Сирия, наред с Угарит, Мари и Ебла. За разлика от повечето подобни текстове, които имат официален характер, откритите в Емар се отнасят главно до частноправни въпроси – сделки с недвижими имоти, брачни договори, завещания, осиновявания.
Emar

Emar (obecnie Tell Meskene) – starożytne miasto położone w północno-wschodniej Syrii, nad Eufratem. Ze względu na liczbę odnalezionych tabliczek z pismem klinowym uznawane za jedno z najważniejszych stanowisk archeologicznych w Syrii. Historia Pierwsze wzmianki o mieście pochodzą z XXV wieku p.n.e. i dotyczą uzależnienia miasta od miasta Ebla. Kolejne wzmianki pochodzą z XVIII wieku p.n.e. i mówią o wpływach królestwa Jamhad. Od XIII wieku p.n.e. datują się dokumenty znalezione w Emar (w większości w języku akadyjskim) z których wynika pojawienie się w mieście wpływów hetyckich. Po roku 1187 p.n.e. miasto zostało zniszczone przez pożar. W Tell Meskene odnaleziono liczne archiwa z tabliczkami klinowymi. Są to dokumenty głównie gospodarcze, dotyczące funkcjonowania administracji państwowej i świątynnej. Tabliczki te, jak i całą syryjską dokumentację pałacową odróżnia od analogicznych mezopotamskich archiwów, wielojęzyczność. Nieraz te same teksty, szczególnie o charakterze dyplomatycznym, zachowały się w dwóch wersjach językowych. Przypisy
Емар

Емар (модерни: Тел Мескене) је био древни аморитски град на средњем Еуфрату у северозападној Сирији. Налазио се у близини језера Асад код данашњег града Масканаха. Историја Француска археолошка ископавања око Тел Мескене вршена су у периоду 1972-1982. године. Сем документарног материјала који потиче из самог Емара, податке о Емару дају нам и документи из Угарита. Емар је био средиште краљевине Аштате коју је краљ Шупилулијума у 14. веку п. н. е. прикључио Хетитском царству. Емарски текстови пружају нам мало података о хетитско-аштатским односима. Углавном се ограничавају на друштво, економију и културу Емара. Емар је располагао веома пространом територијом погодном за пољопривреду (житарице, виногради) која се обрађивала наводњавањем. Располагао је и брдским областима које су коришћене за пашу. Становници су били западни Семити са малим постотком Хурита. Језик којим је говорила већина становништва био је акадски, али су се користили и хетитски и хуритски језици. Након освајања од стране Хетита, Емар се налазио под управом краља у Кархемишу. Поштовали су се сиријски богови - Иштар, Тешуб и Хепат. Емар је имао значајну трговачку улогу јер је био последња станица трговачког пута из Вавилона ка северу до Џезире и преко река Кабура и Балиха до средишњег Еуфрата. Референце Курт, Амели (2012). Стари исток. Београд: Завод за уџбенике и наставна средства. ISBN 978-8617180872.
Great Mosque of Hama

The Great Mosque of Hama (Arabic: جَامِع حَمَاة ٱلْكَبِير, romanized: Jāmiʿ Ḥamāt al-Kabīr), is a mosque in Hama, Syria. It is located approximately 400 metres (1,300 ft) west of the citadel. Built in the 8th century CE, it was largely destroyed in the 1982 Hama massacre and subsequently rebuilt. History The site of the building was originally a Roman temple dating to the 3rd century CE. It was converted into a church during the Byzantine Empire era, probably in the 6th century CE. It was converted into a mosque in the early Islamic era, although the details and dating of this conversion have been the subject of debate by scholars. Prior to its later destruction, the building contained many reused elements dating from the Roman or Christian Byzantine eras. One 14th-century Muslim historian, Abu al-Fida', claimed that the church was converted into a mosque right after the conquest of the city in 636–7 CE, during the time of Caliph Umar, but modern scholars have expressed skepticism about this dating, as it appears to be implausibly early. Some, such as Bernard O'Kane, suggested the conversion took place in the Umayyad period (late 7th or early 8th century), while Maria Guidetti has suggested it could be in the late 8th century during the early Abbasid period. There has also been debate over the dating of physical elements of the mosque: Jean Sauvaget argued that the riwaqs (arcades) in its courtyard and the east and west walls of the prayer hall could be dated to the Umayyad period, whereas K. A. C. Creswell cast doubt on this dating. The Great Mosque has two minarets; one is a square-based tower adjacent to the prayer hall and from an inscription on its surface, dates from 1124 CE, although some argue that its base is of Umayyad origin, while others say it was constructed in 1153 CE. The second minaret is octagonal in shape and was built by the Mamluks in 1427 CE. At the side of the main northern courtyard is a smaller square courtyard containing the tombs of two 13th-century Ayyubid kings. The mosque was almost completely destroyed by the Syrian government, along with much of the historic old town, during the civil conflict in Hama in 1982. It was subsequently rebuilt by the Antiquities Department of the Syrian government. By 2001, the reconstruction was complete. The reconstruction followed the design of the historic building, but not all the details of the rebuilt mosque are true to the original. Gallery See also Islam in Syria List of mosques in Syria References External links Media related to Great Mosque of Hama at Wikimedia Commons "Great Mosque of Hama". ArchNet.org. n.d. Archived from the original on May 3, 2012.
Велика мечеть Хами

Велика мечеть Хами (араб. جامع حماة الكبير‎) — мечеть у Хамі, Сирія. Розташована приблизно за 400 метрів на захід від цитаделі. Побудована у VIII столітті. Сильно пошкоджена під час повстання 1982 року, але пізніше повністю відновлена. Історія Побудована Омейядами на початку 7 століття за зразком мечеті Омейядів у Дамаску. Велика мечеть була церквою в Східній Римській імперії, яка була пристосована для ісламського використання. Сама церква колись побудована на місці римського храму. Частина східноримської споруди все ще існує, але більша частина будівлі зруйнована під час східноримського відвоювання північної Сирії в 986 році. Те, що мечеть спочатку була християнською базилікою, можна побачити по будові, яка має три проходи, і що дах над молитовним залом складається з п'яти куполів у формі хреста. Велика мечеть має два мінарети. Одна квадратна, розташована поряд з молитовним залом і, судячи з написів збоку, датується 1124 роком. Однак деякі стверджують, що основа мінарету походить від Омейядів, тоді як інші вважають, що він побудований у 1153 році Другий мінарет восьмигранний і побудований мамлюками в 1427 році. Поруч із північним головним двором є менший простір, де поховані гробниці двох царів Айюбідів 13 століття. Мечеть майже повністю зруйнували під час повстання в Хамі 1982 року, але з тих пір була відбудована. Обидва мінарети були зруйновані під час повстання. У 2001 році Велика мечеть повністю відреставрована майже в усіх деталях. Література Mannheim, Ivan (2001). Syria & Lebanon Handbook: The Travel Guide. Footprint Travel Guides. ISBN 978-1-900949-90-3. . Ring, Trudy; Berney, K.A.; Salkin, Robert M.; La Boda, Sharon; Watson, Noelle; Schellinger, Paul (1996). International Dictionary of Historic Places: Middle East and Africa. Routledge. ISBN 1-884964-03-6. . Зовнішні посилання Велика мечеть Хами Архівовано травень 3, 2012 на сайті Wayback Machine. Wayback Machine Примітки
Higher Institute of Business Administration

The Higher Institute of Business Administration is a public higher education institution in Syria's capital, Damascus, that focuses on teaching business administration. Established in 2001, it is located in the Barzeh district of Damascus,. Vision and Goals The institute aims to contribute to administrative development and human resources enhancement. It says it conducts many of its activities within the framework of cooperation with other educational institutions, including partnerships with the European Union. Today, the institute is said to be considered one of the most important educational institutions in Syria in the field of business administration. Educational Curriculum The institute offers its students a degree in Business Administration through a program for full-time students. The curriculum includes tools necessary to strengthen foreign language skills (English and French), information technology, mathematics, and business language. The study period lasts five years and is divided into: Preparatory Stage: Three years in management Specialization Stage: Two years, culminating in a degree in Business Administration in one of the following specializations: - Human Resource Management - Marketing and International Trade - Financial and Banking Management - Management Information Systems See also Education in Syria List of universities in Syria References External links Higher Institute of Business Administration on Facebook
Al-Tawba Mosque (Damascus)

Al-Tawba Mosque or Tawba Mosque (Arabic: جامع التوبة, romanized: Jāmiʿ al-Tawbah) is a 13th century mosque in Damascus, Syria, built by the Ayyubid emir Al-Ashraf Musa ibn Adil in 1231–1235, located 200 meters northwest of the northern ancient city-gate of Bab al-Faradis. It is nicknamed "the Small Umayyad Mosque" (Arabic: الجامع الأموي الصغير, romanized: al-Jāmiʿ al-Umawī al-Ṣaghīr) because of its resemblance to the Great Umayyad Mosque in Damascus. The mosque is said to be built on the site of a former caravanserai that had become a place of ill repute and prostitution; and perhaps to emphasize the site's re-dedication to sanctity, The plan and design of the mosque resembles that of the Umayyad Mosque, with its long, rectangular courtyard surrounded by three arcades, the prayer area consists of two long halls with a mihrab that is covered by a small dome. Gallery See also List of mosques in Damascus Islam in Syria References
Al-Jazeera University

Al-Jazeera University in Damascus/Deir ez Zor (Arabic: جامعة الجزيرة الخاصة) is a private university located in Damascus, Syria. JUDE was originally established in Deir Ezzor in 2007 as the first private university in eastern Syria. The College of Engineering has three departments: Civil Engineering, Architectural Engineering, Informatics, College of Business Administration, and College of Pharmacy. References External links Official Website
Tishreen Park

Tishreen Park is the largest park in Damascus, Syria. It is located near Umayyad Square and Tishreen Palace. A large Syrian flag was installed in the park in July 2010 to mark the tenth anniversary of Bashar Al Assad becoming president. The park hosts the annual Damascus International Flower Show, which at its peak before the war would be visited by hundreds of thousands of people per year. A 110-meter flagpole was installed in 2025. As of December 2025, it is the 26th tallest flagpole in the world. References External links Media related to Tishreen Park at Wikimedia Commons
Monastère des Chérubins

Le monastère des Chérubins (en arabe : دير الشيروبيم) est un monastère de Syrie situé près de Seidnaya. Voir aussi Monastère Notre-Dame de Seidnaya Statue du Christ de Seidnaya Liste des monastères de Syrie Portail du monachisme Portail du christianisme orthodoxe Portail de la Syrie Liste des monastères de Syrie
Place Saadallah al-Jabiri

La place Saadalah al-Jabiri (ساحة سعدالله الجابري) est une place située au centre de la ville d'Alep, deuxième ville de Syrie par sa population, au nord du pays. C'est la place la plus grande de la ville et le lieu de rassemblements, de fêtes et de manifestation diverses. Elle est adjacente au jardin public d'Alep. La place porte le nom de l'ancien Premier ministre Saadallah al-Jabiri (1893-1947) dont un buste orne un côté. La place a été le théâtre d'un attentat extrêmement violent en octobre 2012 qui a coûté la vie à quarante personnes. Attentat du 3 octobre 2012 Peu après le début de la guerre civile syrienne, la place est le théâtre d'attentats-suicides, le 3 octobre 2012. Trois bombes humaines explosent dans des voitures dans la partie Est de la place provoquant la mort de quarante personnes, tandis que cent vingt-deux sont gravement blessées. Abou Firas al-Halibi de l'armée syrienne libre revendique l'attentat au nom du « conseil de la révolution syrienne ». Les bombes visaient le club des officiers, l'hôtel Touristic, l'hôtel Mirage (près de la porte Bab al-Jinan) et le célèbre café Jouha. Les immeubles sont sévèrement endommagés et le café Jouha, entièrement détruit. Les victimes sont civiles. Illustrations Notes et références Portail de la Syrie Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Площадь Саадаллах аль-Джабири

Площадь Саадаллах аль-Джабири (с араб: ساحة سعد الله الجابري, с лат.: Ad Primas Collectas) — центральная городская площадь в самом сердце сирийского города Алеппо. Она занимает центральное место в городской жизни, и здесь проходит множество торжественных мероприятий и фестивалей. Площадь названа в честь Саадаллы аль-Джабири, бывшего премьер-министра Сирии и видного государственного деятеля. В октябре 2012 года, во время бомбардировок Алеппо, площадь и окружающие её здания были сильно повреждены. После завершения нескольких этапов ремонтных работ на площади, расположенной рядом с мемориалом в честь погибших, был установлен памятник, получивший название «Я люблю Алеппо». Торжественное открытие памятника состоялось 29 июля 2017 года. Позже его перенесли на другую сторону площади. После того как 29 ноября 2024 года город был захвачен Хайят Тахрир аш-Шам, памятник перекрасили в цвета флага сирийской революции. Обзор Площадь Саадаллах аль-Джабири расположена рядом с общественным парком Алеппо и пересекается двумя важными улицами: Маджд аль-Дин аль-Джабири с востока и Камель аль-Гази с запада. Она была названа в честь Саадаллы аль-Джабири, сирийского патриота, политика и премьер-министра. В северной части площади возвышается памятник, посвященный сирийским мученикам. Это творение сирийского скульптора Абд ар-Рахмана Мауката, уроженца Алеппо, было создано в 1984—1985 годах из жёлтого алеппского камня. Примечательно, что площадь занимает часть русла реки Кейк, создавая гармоничное сочетание природы и городской архитектуры. В феврале 2010 года городской совет Алеппо объявил о начале восстановительных работ на площади, что должно было стать важным шагом в решении проблемы заторов на дорогах в центре города. Теракт 3 октября 2012 года Вскоре после начала гражданской войны в Сирии, 3 октября 2012 года, на этой площади прогремели взрывы, организованные террористами-смертниками. Три взрывных устройства, спрятанные в автомобилях, сработали в восточной части площади, унеся жизни 40 человек и ранив 123. Ответственность за теракт взял на себя Абу Фирас аль-Халиби, член Свободной сирийской армии, от имени «Сирийского революционного совета». Примечания
Věznice Sajdnájá

Věznice Sajdnájá (arabsky سجن صيدنايا‎, Sidžn Sajdnájá) byla vojenská věznice v syrské Sajdnáji. Ve věznici byli drženi civilisté, příslušníci syrské opozice a politici. Syrská observatoř pro lidská práva v lednu 2021 uvedla, že od vypuknutí syrské občanské války v roce 2011 bylo ve věznici na příkaz prezidenta Bašára al-Asada zabito 30 000 osob. Amnesty International v únoru 2017 odhadla, že mezi zářím 2011 a prosincem 2015 bylo ve věznici mimosoudně popraveno 5 000 až 13 000 osob. Věznici se přezdívalo „lidská jatka“. Dne 8. prosince 2024 se věznice zmocnily opoziční síly, které postupovaly směrem k Damašku. Správa věznice souhlasila s tím, že věznici předá opozičním silám výměnou za svůj bezpečný odchod. Nadzemní část byla osvobozena krátce po předání, zatímco osvobozování podzemní části trvalo několik dní. Jednalo se o nejznámější věznici v Sýrii a symbol represivního režimu. Po dobytí věznice zveřejnila organizace Tahrír aš-Šám seznam uprchlých zaměstnanců věznice, kteří jsou po členech rodiny al-Asadových nejhledanějšími osobami v Sýrii. Poloha Věznice ležela 16 km severně od hlavního města Damašku a 5 km jihozápadně od Sajdnáji. Rozkládala se na ploše 140,3 hektarů v polopoušti v nadmořské výšce okolo 1 300 m n. m. Celý areál věznice měl rozměry 1,16 km × 1,22 km. Správa Věznice byla spravována vojenskou policií, který byla pod přímým dohledem Vojenského zpravodajství. Historie Před rokem 2011 Snahy o vybudování věznice začaly v roce 1978, kdy syrská vláda zabavila pozemky místním statkářům a předala je ministerstvu obrany. Stavba byla zahájena v roce 1981 a dokončena v roce 1986, přičemž první vězni sem byli přivezeni o rok později. V červenci 2008 došlo ke střetu mezi vojenskou policií a vězni, při kterém zahynulo 34 vězňů. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Sednaya Prison na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Věznice Sajdnájá na Wikimedia Commons