NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Igreja de São Simeão Estilita

A Igreja de São Simeão Estilita (em árabe: كنيسة مار سمعان العمودي Kanīsat Mār Simʿān al-ʿAmūdī é um edifício histórico localizado a cerca de 30 km a noroeste de Alepo, na Síria. É a mais antiga sobrevivente igreja bizantina, remontando ao século V. Construída no local do pilar de São Simeão Estilita, um famoso monge eremita, a igreja é conhecida popularmente como "Quer Qalaat Semaan" ( árabe: قلعة سمعان ), ou "Fortaleza de Simeão". História São Simeão nasceu em 386, em uma aldeia no Montanhas Amano. Ele se juntou a um mosteiro na área, mas logo decidiu procurar a vida religiosa somente como um monge eremita. Depois de viver em uma caverna por um tempo, ele mudou-se para o topo de um pilar de 15 metros de altura para alcançar uma maior reclusão. Ele logo atraiu multidões ainda maiores que vinham para ouvi-lo pregar duas vezes por dia. Após 37 anos em cima de sua coluna, São Simeão morreu em 459. Seu corpo foi solenemente levado a Antioquia por sete bispos e várias centenas de soldados, seguido por uma multidão de seguidores dedicados. O túmulo de Simeão em Antioquia tornou-se um importante local de peregrinação, assim como sua coluna sobre o penhasco rochoso, onde passou as últimas quatro décadas da sua vida. Dentro de apenas algumas décadas (c. 475), um vasto martírio foi construído no local em honra de Simeão. Ele consistia de quatro basílicas que irradiam a partir dos lados de um octógono central, dentro do qual está a coluna que o consagrou famoso. Os 5 000 metros quadrados de espaço era quase igual ao da Basílica de Santa Sofia, em Constantinopla. No entanto, diferente de Hagia Sophia, a Igreja de São Simeão era (e é) empoleirada no topo de uma colina árida a 60 km da cidade mais próxima. Mas não era isolada: a igreja era apenas uma parte de um complexo enorme, murado, que incluiu um mosteiro, duas igrejas menores, e vários grandes albergues para os visitantes. A conquista muçulmana da Síria forçou o abandono da igreja e do complexo. Situação atual Referências Gary Vikan, Byzantine Pilgrimage Art (Dumbarton Oaks Papers, 1982), 8–9. Simeon Citadel and Dead Cities, Sugestões para ter a Igreja de São Simeão Estilita reconhecida como um UNESCO World Heritage Site, (2006), como parte da "Simeon Citadel and Dead Cities"-projeto. Destinações Sagradas http://whc.unesco.org/en/list/1348/multiple=1&unique_number=1761 Ligações externas Gatier, P., T. Sinclair, M. Ballance, R. Warner, R. Talbert, T. Elliott, S. Gillies. «Places: 658606 (Symeon, Mon.)». Pleiades. Consultado em 8 de março de 2012 !CS1 manut: Nomes múltiplos: lista de autores (link)
Калъат-Симъан

Калъат-Симъан, или Калат-Симан (крепость Симеона, араб. قلعة سمعان‎) — раннехристианский монастырь и место паломничества в районе мёртвых городов на севере Сирии. Возник на месте, где служил и умер первый христианский столпник Симеон Столпник. Руины расположены в 35 км на северо-запад от Алеппо по дороге в Африн. При императоре Зеноне (474–491) были построены паломнические дороги между Антиохией и Дейр-Симъан. Строительство монастыря датируется между 476 и 490 годом. Церковный ансамбль включает восьмиугольное главное помещение, в котором расположена 18-метровая колонна Симеона, от которого в виде креста в каждую сторону света расходятся трёхнефные базилики. В восточной базилике с тремя апсидами производилось священнодействие. В 2011 году монастырский комплекс включён в Список Всемирного наследия ЮНЕСКО. Галерея Примечания Литература Jean-Luc Biscop, Jean-Pierre Sodini: Travaux à Qal'at Sem'an (= Collection de l'École Française de Rome. Bd. 123 = Studi di antichità cristiana. Bd. 61, ZDB-ID 428303-x). École Française de Rome, Rom 1989, S. 1675–1693. Friedrich Wilhelm Deichmann: Qalb Lōze und Qal'at Sem'ān. Die besondere Entwicklung der nordsyrisch-spätantiken Architektur (= Bayerische Akademie der Wissenschaften. Philosophisch-Historische Klasse. Sitzungsberichte. 1982, Heft 6). Verlag der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, München 1982, ISBN 3-7696-1518-2. Frank Rainer Scheck, Johannes Odenthal: Syrien. Hochkulturen zwischen Mittelmeer und Arabischer Wüste. 4., aktualisierte Auflage. DuMont, Ostfildern 2009, ISBN 978-3-7701-3978-1, S. 283–290.
Symeon stylitens kyrka

Symeon stylitens kyrka (arabiska: كنيسة مار سمعان العمودي Kanīsat Mār Simʿān al-ʿAmūdī) är en historisk byggnad belägen omkring 30 km nordväst om Aleppo i Syrien. Kyrkan är den äldsta kvarvarande bysantinska kyrkan och daterar sig till 400-talet. Den ligger i den döda staden Telanissos, som ligger intill forntida staden Antiochia och är uppförd där Symeon stylitens pelare. Kyrkan är även känd som Qalaat Semaan (arabiska: قلعة سمعان Qalʿat Simʿān), 'Symeons fästning' och Deir Semaan (arabiska: دير سمعان Dayr Simʿān), 'Symeons kloster' . Historik Symeon föddes 386 i en by i Amanusbergen. Han blev munk i ett kloster i området, men beslutade sig snart att leva sitt liv som en eremitmunk. Efter att bott i en grotta en tid, flyttade han till toppen av en pelare som till slut var 15 meter hög, allt för att uppnå en större avskildhet. Snart kom stora skaror från olika håll för att höra honom predika, vilket han gjorde två gånger om dagen. Efter 37 år på toppen av sin pelare, dog han år 459. Hans kropp flyttades högtidligt till Antiochia av sju biskopar och flera hundra soldater, åtföljda av en mängd hängivna anhängare. Symeons grav i Antiochia blev ett betydande pilgrimsmål, och så blev också hans pelare på den steniga branten där han tillbringat sina sista fyra årtionden. Inom ett par få decennier (omkring 475), byggdes ett martyrium till hans ära på denna plats, vilket bestod av fyra basilikor som utgick från sidorna av en central oktagon som omslöt den berömda kolonnen. Den 5 000 kvadratmeter stora golvytan var nästan lika stor som den i Hagia Sofia i Konstantinopel. Till skillnad från Hagia Sophia byggdes Symeon stylitens kyrka på en kal kulle, 60 km från närmsta stad. Men den var inte isolerad: kyrkan var bara en del av ett stort, muromgärdat komplex som innefattade ett kloster, två mindre kyrkor och flera stora gästgiverier. När Syrien erövrades av muslimska araber tvingades de kristna överge kyrkan och komplexet. Status idag Sankt Simeons pelare kan ännu beskådas i mitten av gårdsplanen, även om den idag bara är 2 meter högt stenblock efter århundraden av reliksamlande pilgrimer. Gårdsplanen omges av fyra basilikor på en korsformad plan. Den östra basilikan är något större än de andra; den var den viktigaste och här hölls alla större ceremonier. Intill den södra muren av den östra basilikan ligger kapellet och klostret. På motsatta sidan av den södra basilikan ligger ett baptisterium, som byggdes något senare än huvudkyrkan, men som utgör en viktig del i pilgrimskomplexet. Väster om detta dopkapell, finns processionsvägen som leder mot Deir Semaan. I juni 2011 blev kyrkan och den omgivande byn en del av världsarvet "Forntida byar i norra Syrien". Bildgalleri Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Church of Saint Simeon Stylites, 30 juli 2012. Noter Externa länkar Gatier, P., T. Sinclair, M. Ballance, R. Warner, R. Talbert, T. Elliott, S. Gillies. ”Places: 658606 (Symeon, Mon.)”. Pleiades. http://pleiades.stoa.org/places/658606. Läst 8 mars 2012. "St. Simeon Church." Syria Gate (accessed 2008). Sacred Destinations
Tishreen Stadium

Tishreen Stadium (Arabic: مَلْعَب تِشْرِين, romanized: Malʿab Tišrīn) is a multi-use all-seater stadium in Damascus, Syria, currently used mostly for football matches. It serves as the home venue of the al-Shorta SC. The capacity of the stadium is 12,000 seats. History In 1976, the stadium was opened as part of the Tishreen Sports Complex, to host the 5th Pan Arab Games of 1976. The complex covers an area of 6.6 hectares. In addition to the football stadium, the complex also houses an indoor sports hall, indoor swimming pool, 4 outdoor tennis courts, 2 outdoor basketball fields and an athletes' hotel. The headquarters of the Syrian Olympic Committee is also located in the complex. On 20 February 2013, the Al-Wathba SC player Yussef Sleman was killed in Tishreen Stadium by a mortar shell, struck by the Free Syrian Army, while preparing for a training session. References
Kasr al-Hayr al-Sharki

Kasr al-Hayr al-Sharki (àrab: قصر الحير الشرقي, Qaṣr al-Ḥayr ax-Xarqī) fou un antic establiment al desert sirià, al peu del jàbal Bixri, a uns 100 km al nord-est de Palmira. Inicialment un establiment romà conegut com a Adada. Era estació de la ruta entre Homs, Palmira i Mayadin a l'Eufrates, i auxiliar de la ruta d'Alep que passava al nord, entre Rusafa (l'antiga Sergiòpolis, a uns 65 km) i Qasr al-Hayr al-Gharbi, fins a Bagdad i Bàssora, pel coll de Tayyiba (l'Oriza d'Assurbanipal, Urd a l'edat mitjana). Es creu que hi va haver un palau i castell omeia encara que podria ser simplement un caravanserrall. L'establiment fou destruït pels càrmates al segle x. Les ruïnes foren redescobertes el 1908 per A. Musil i estudiades el 1925, 1928 i 1930. Oleg Grabar hi va fer excavacions el 1964, 1966 i 1969. Referències Vegeu també Kasr al Hayr al-Gharbi
Qasr al-Hayr al-Sharqi

Qasr al-Hayr al-Sharqi (Arabic: قصر الحير الشرقي, lit. 'Eastern al-Hayr Palace or the "Eastern Castle"') is a castle (qasr) in the middle of the Syrian Desert. It was built by the Umayyad caliph Hisham ibn Abd al-Malik in 728-29 CE in an area rich in desert fauna. It was apparently used as a military and hunting outpost. The palace is the counterpart of Qasr al-Hayr al-Gharbi, a nearby castle palace built one year earlier. It is one of the so-called desert castles. Location Qasr al-Hayr al-Sharq is 28 kilometres (17 mi) from Al-Sukhnah and 100 kilometres (62 mi) from Sergiopolis (Rusafa), near Bishri Mountain near Palmyran Middle Mountains. Syrian Civil War During the Syrian Civil War, Qasr al-Hayr al-Sharqi was captured by armed groups in 2013. The castle was damaged by looting and vandalism. The visitors' house was also burgled. The Syrian Army recaptured the castle on 22 August 2017. Architecture Like other Umayyad architectural works, the construction style was influenced by Byzantine and Sasanian architectures. The palace consists of a large open courtyard surrounded by thick bulwarks and towers guarding the entrances and each corner. The ruins consist of three main components, known as the Small Enclosure, the Large Enclosure and the Outer Enclosure, each of which differ in form and function. The palace(s) contains remnants of rooms, arches and columns which seem to be parts of a huge royal complex, including smaller structures, a reception hall, a mosque, a large bathhouse, gardens, courtyards and a complex water control system. Believed to each be made of a fine-grained limestone with an amber tint, these structures are each complex and visually stunning. In addition to the using stone, these towers exhibit a unique and charming decorative design, using brick and stucco. The bigger palace has been several floors, with a huge gate and many towers. Towers were not built as defensive measures. There were also olive yards. The palaces were supplied with water by nearby Byzantine church by a canal 5,700 metres (6,200 yd) long. Qasr al-Hayr al-Sharqi was ultimately abandoned at the start of the fourteenth century, resulting in an unprecedented opportunity to study urban life, order and planning during the early Islamic period. The site was excavated in six seasons between 1964 and 1971 by renowned Islamic art historian Oleg Grabar. Excavation of this site provided a unique example for historians and archaeologists of the ecological developments and decorative elements and materials of the area, such as ceramics and coins. Some of the decorated parts have been moved to the National Museum of Damascus while the gate has been reconstructed in the Deir ez-Zor Museum. World Heritage Status This site was added to the UNESCO World Heritage Tentative List on June 8, 1999, in the Cultural category. Gallery See also Desert castles List of castles in Syria Notes
Qasr al-Hayr al-Sharqi

El Qasr al-Hayr al-Sharqi (en árabe:قصر الحير الشرقي), es un castillo en medio del desierto de Siria.​ Se encuentra a 10 kilómetros (6,2 millas) de al-Sukhnah y 100 kilómetros (62 millas) de Sergiopolis (Rusafa), cerca de la montaña Bishri Palmyran.​ Historia Fue construido por el califa omeya Hisham ibn Abd al-Malik en 728-29, en una zona rica en fauna, en el desierto. Fue utilizado al parecer como un puesto de avanzada militar y de caza. El palacio es la contraparte de Qasr al-Hayr al-Gharbi, un palacio cercano al castillo construido un año antes.​ El palacio consta de un gran patio abierto, rodeado por gruesos baluartes y torres de vigilancia en las entradas, así como en cada esquina. El palacio consta de dos estructuras cuadradas, una con un diámetro de 300 metros y la otra de 100 metros (330 pies). La edificación contiene restos de habitaciones, arcos y columnas que parecen ser parte de un gran complejo. Algunas de las piezas decoradas se han trasladado al Museo Nacional de Damasco, mientras que la puerta ha sido reconstruida en el museo Deir ez-Zor Museo.​ Patrimonio El 8 de junio de 1999 fue declarado por la Organización de las Naciones Unidas para la Educación, la Ciencia y la Cultura (UNESCO) como un símbolo cultural.​ Referencias
Qasr al-Hayr al-Sharqi

Il Qaṣr al-Ḥayr al-Sharqī (in arabo قصر الحير الشرقي‎?, cioè "Il palazzo cintato orientale") è un palazzo sito nel centro del deserto siriano. Fu costruito dal califfo omayyade Hisham ibn 'Abd al-Malik nel 728-29, in un'area ricca di fauna del deserto. Fu apparentemente impiegato come avamposto destinato alla caccia del sovrano ma anche a scopo strategico-militare. Il palazzo è logicamente connesso col Qaṣr al-Ḥayr al-Gharbī, un altro castello delle vicinanze costruito un anno prima. Posizione Il Qaṣr al-Ḥayr al-Sharqī è a 10 km da al-Sukhna e a 100 km da Sergiopolis (poi chiamata Rusafa) e da Palmira, presso il monte Bishrī. Architettura Il palazzo consisteva in un'ampia corte aperta, circondata da possenti baluardi e torri, a sorveglianza degli ingressi e di ogni angolo dell'edificio. La costruzione era articolata su due strutture a pianta quadrata, il cui diametro era rispettivamente di 300 m e di 100 m. L'edificio conteneva stanze, archi e colonne che fanno pensare a un ampio complesso regio. Alcune delle parti decorate sono state trasferite all'interno del Museo Nazionale di Damasco, mentre il portale è stato ricostruito all'interno del Museo di Deir el-Zor. La struttura principale aveva diversi piani, con una grande porta d'accesso e varie torri che tuttavia non furono costruite per rispondere a fini strettamente difensivi. Esistevano anche uliveti e il palazzo era approvvigionato con l'acqua di una vicina chiesa bizantina grazie a un canale lungo 5700 m. I due edifici contenevano hammam, cisterne d'acqua, moschee e giardini. L'UNESCO e il Qasr al-Hayr al-Sharqi Il sito è stato aggiunto dall'UNESCO l'8 giugno del 1999 all'elenco dei siti da proteggere. Note Voci correlate Mshatta Qasr al-Hayr al-Gharbi Turismo in Siria Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Qasr al-Hayr al-Sharqi
Qasr al-Chair al-Sharqi

Qasr al-Chair al-Sharqi (diverse spellingsvarianten komen voor) is een kasteel in Syrië. Het is, samen met het Qasr al-Chair al-Garbi, gebouwd door Hisham, een kalief van de Omajjaden. Het gebouw werd rond 727 - 729 gebouwd. Het gebouw heeft, net als veel andere bouwwerken van de Omajjaden, kenmerken die we ook in de Byzantijnse architectuur terugvinden. Het werd gebruikt om de bewegingen van de bedoeïenen te volgen. Ook werd het als 'jachtkasteel' gebruikt. Zie ook Qasr al-Chair al-Garbi Externe links (fr) Un Château du désert: Qasr al-Hayr ach-Charqi - UNESCO World Heritage Centre (en) SyriaGate - Eastern Castle
Qasr al-Hayrach-Charqi

Qasr al-Hayrach-Charqi (även Qasr al-Heir al-Sharqi Qasr al-Hayr al-Sharqi, Qasr al-Hayr ach-Charqi och Qasr al-Chair al-Sharqi, arabiska قصر الحير الشرقي) är en ökenborg i östra Syrien. Det är ett av de kvarvarande ökenslotten tillsammans med Qasr al-Hayrach-Gharbi i Syrien. Qasr betyder palats eller borg och Charqi betyder östra. Byggnaden och området är upptagen på Unescos lista över tentativa världsarv. Byggnaden Ökenslottet ligger i muhafazah Homs cirka 100 km nordöst om staden Palmyra, cirka 60 km söder om antika Resafa/Sergiopolis och cirka 20 km nordöst om Al-Sukhna. Slottet ligger i den Syriska öknen. Området omfattade 2 byggkomplex, 1 badhus och en vattenkanal, hela området omgavs av en yttre avgränsning cirka 17 km lång och täckte cirka 7 x4 kilometer. Hela området omgavs av ett parkområde (så kallat hayr). Byggnaderna omfattar 2 komplex och är huvudsakligen uppfört i tegelsten, det mindre komplexet mäter cirka 70 x 70 meter och omgärdades av 12 torn och hade entrén på den västra fasaden. Detta var troligen en karavanstation (så kallat khan). Det större komplexet mäter cirka 160 x 160 meter och omgärdades av14 torn och var uppbyggd som en fyrkant med en entré på varje sida, här fanns en cistern, en moské och mindre bostadshus. Avståndet mellan byggnaderna är cirka 40 meter med en minaret halvvägs emellan. Cirka 60 meter nordväst om det mindre komplexet finns lämningar efter ett badhus (så kallat hamam). Byggstilen utgör en blandning av mesopotamisk, bysantinsk och islamisk arkitektur. Historia Qasr al-Hayrach-Charqi uppfördes under Umayyadernas kalifat under kalifen Hisham ibn Abd al-Malik kring år 728. Bygget uppfördes på en tidigare bysantinsk byggnad. Borgen användes från början som kalifens lantställe, karavanseraj och som försvarsanläggning mot ökenstammar. Senare minskade Umayyadernas inflytande i området och borgen övertogs av Abbasiderna under kalif Harun al-Rashid. Byggnaden användes fram till 1300-talet. Några av fynden förvaras idag på National Museum of Aleppo i Aleppo. År 1999 uppsattes platsen på Unescos tentativa världsarvslista. Referenser Externa länkar bilder Qasr al-Hayrach-Charqi (Socks) bilder Qasr al-Hayrach-Charqi (Monuments of Syria) Wikimedia Commons har media som rör Qasr al-Hayrach-Charqi.
Палац Каср аль-Хайр аш-Шаркі

Каср аль-Хайр аш-Шаркі (араб. قصر الحير الشرقي, в перекладі — «Східний палац благоденства») — замок посеред Сирійської пустелі. Був побудований халіфом Омейядів Хішамом ібн Абд аль-Маліком у 728-29 роках в районі, багатому пустельною фауною. Вочевидь, використовувався як військовий та мисливський форпост. Палац є аналогом Каср аль-Хайр аль-Гарбі («Західного палацу благоденства»), побудованого роком раніше за наказом того ж самого халіфа трохи західніше. Це один із так званих пустельних замків. Розташування Каср аль-Хайр аш-Шаркі розташований у 28 км від Аль-Сухна та в 100 км від Сергіополя (Русафа), біля гори Бішрі поблизу Середніх Пальмірських гір. Архітектура На стиль будівництва вплинули традиції візантійської та сасанідської архітектури. Палац складається з великого відкритого двору, оточеного товстими фальшбортами та вежами, що охороняють входи та кожен кут. Руїни складаються з трьох основних компонентів, відомих як Малий корпус, Великий корпус і Зовнішній корпус, кожен з яких відрізняється формою та функціями. Палац містить залишки кімнат, арок і колон, які є частинами величезного королівського комплексу, включаючи менші споруди, зал прийомів, мечеть, велику баню, сади, внутрішні дворики та складну систему контролю води. Вважається, що кожна з них зроблена з дрібнозернистого вапняку з бурштиновим відтінком, кожна з цих структур є складною та візуально приголомшливою. Крім використання каменю, ці вежі демонструють унікальний і чарівний декоративний дизайн із використанням цегли та штукатурки. Більший палац мав кілька поверхів, величезну браму та багато веж. Були також оливкові двори. Палац забезпечувався водою через канал довжиною в 5,7 км. Каср аль-Хайр аш-Шаркі був остаточно залишений на початку XIV ст., що дає безпрецедентну можливість вивчити міське життя, порядок і планування протягом раннього ісламського періоду. Розкопки на цьому місці проводив відомий історик ісламського мистецтва Олег Грабар в 1964—1971 рр. Розкопки цього місця дали історикам і археологам унікальний приклад екологічних розробок, декоративних елементів і матеріалів, таких як кераміка та монети. Деякі з прикрашених частин були перевезені до Національного музею Дамаска, а ворота були реконструйовані в музеї Дейр-ез-Зор. Статус Всесвітньої спадщини 8 червня 1999 р. цю пам'ятку було внесено до Попереднього списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО в категорії «Культура». Галерея Див. також Пустельні замки Замки Сирії Примітки
Monestir de Mar Musa

El monestir de Mar Mussa o monestir de Sant Moisès l'Abissini (àrab: دير مار موسى الحبشي, Dayr Mār Mūsā al-Ḥabaxī) és un monestir catòlic siríac situat a Al-Nabk, a 80 km de Damasc, Síria. La seva comunitat monàstica pertany a l'Església Catòlica Siríaca. Conté frescs dels segles xi i xii. Història L'àrea ja havia estat poblada per caçadors i pastors prehistòrics per les seves cisternes naturals i pastures, ideals per a la cria de cabres. Es creu que els romans hi haurien construït una torre de vigilància. Més tard, els ermitans cristians utilitzaren les grutes per a la meditació, i així es creà una comunitat monàstica. Segons la tradició local, sant Moisès l'Abissini era fill d'un rei d'Etiòpia. Es va negar a acceptar la corona, honors i matrimoni i es va dedicar a la vida espiritual. Va viatjar a Egipte i després a Terra Santa. Visqué com a monjo a Qara, Síria, i després com a ermità, no gaire lluny de la vall on hi ha monestir. Allà va ser martiritzat pels soldats romans d'Orient en època de Justí I, durant les persecucions contra els monofisites. La història diu que la seva família es va endur el cos, però que el polze de la seva mà dreta se separà, i va esdevenir una relíquia que ara es conserva a l'església de Nabk. Hi ha constància de l'existència del monestir de Sant Moisès des de mitjan segle vi, per un manuscrit del 586 que es conserva al Museu Britànic. L'església del monestir actual va ser construïda l'any 1058, any 450 de l'Hègira, d'acord amb les inscripcions en àrab a les parets, que comencen amb les paraules: En el nom de Déu, el Clement, el Misericordiós. Al segle xv el monestir va ser parcialment reconstruït i ampliat, però durant la primera meitat del segle xix va ser completament abandonat acabant en estat ruïnos. No obstant això, es va mantenir sota propietat de la diòcesi catòlica siriana d'Homs, Hamat i Nabk. Visitat per Richard Burton, cònsol britànic a Damasc (1869-1871), aquest es va endur un valuós encenser que es conserva al Museu Britànic. El 1984, es van iniciar treballs de restauració gràcies a una iniciativa comuna del govern de Síria, l'església local i un grup de voluntaris àrabs i europeus. L'impulsor principal fou el jesuïta italià Paolo Dell'Oglio. La restauració del monestir es va acabar el 1994 gràcies a la cooperació entre Itàlia i Síria. La restauració dels destacats frescs del monestir ha tingut una especial importància. El monestir és habitat des de 1991 per una nova comunitat monàstica. Referències Fonts (anglès) Young, Penny. Deir Mar Musa, History Today, Juliol de 2001, Vol.51, Issue 7, p. 5-6 (anglès) Mason, Robert B.J. Deir Mar Musa al-Habashi Project Arxivat 2009-06-18 a Wayback Machine., Universitat de Toronto. (castellà) Peña, Ignacio. Renacimiento de un monasterio: Mar Musa El–Habashi, Revist Tierra Santa Enllaços externs Web del monestir Arxivat 2006-05-15 a Wayback Machine.
Monasterio de San Moisés el Abisinio

El Monasterio de San Moisés el Abisinio (en árabe: دير مار موسى الحبش) es una comunidad monástica de la Iglesia católica siria, situada cerca del pueblo de Nabk, a unos 80 kilómetros al norte de Damasco, en las laderas orientales del llamado anti-Líbano. La iglesia principal del complejo monástico alberga preciosos frescos que datan de los siglos XI y XII después de Cristo.​ Según la tradición local de San Moisés el Abisinio este fue el hijo de un rey de Etiopía. Se negó a aceptar la corona, honores, y el matrimonio, y en su lugar se veía trabajando para el reino de Dios. Viajó a Egipto y luego a la Tierra Santa. Después, vivió como monje en Qara, Siria, y luego como un ermitaño no muy lejos de allí, en el valle de lo que hoy es el monasterio. Véase también Monasterio Abadía Priorato Referencias