Марі

Марі (нині Тель-Харірі в Сирії, 25 кілометрів на північ від іракського кордону, 12 на північний захід від міста Абу-Кемаль і 2,5 кілометри на захід від нинішнього русла річки Євфрат) — одне з найзначніших міст-держав Межиріччя в III-ІІ тисячоліттях до нашої ери. Царство Марі, столицею якого і було це древнє місто, згадувалося в знайдених в Месопотамії глиняних табличках в яких стверджувалося, що Марі було десятим містом, яке люди заснували після Всесвітнього потопу. За традицією Марі належить до розряду великих міст-держав і входить до числа 17-20 найдревніших з них. Марі сприймається як шумеро-аккадський форпост, розміщений у безлюдному степу, на значній відстані від інших великих центрів цієї цивілізації. Розквіт міста припав на кінець III тисячоліття до нашої ери. Місто кілька разів руйнувалося, захоплювалося різними ворогами, у тому числі своїм знаменитим сусідом — царем Хаммурапі, який віроломно порушив мирний договір і напав на місто, зрівнявши його з землею. Після цього воно перестало існувати. Назва Написана клинописом 𒈠𒌷𒆠 (ма-рікі), назву міста можна простежити до Ітур-Мер, стародавнього божества бурі північної Месопотамії та Сирії, якого вважали божеством-покровителем міста. Тму припускають, що оскільки назва міста пишеться ідентично назві бога бурі, то місто Марі було названо на його честь. Ймовірніше тут розташовувався поселення з великим храмом цього божества, поселення вокруг якого перетворилися на місто і державу. Археологія Стародавнє місто було знайдене випадково — місцеві жителі повідомили про знахідку кам'яної статуї одному з французьких солдатів, які розміщувалися в період французького мандата на Сирію недалеко від Телль Харірі, — в Абу Кемалі. Це сталося в 1933 році. Розкопки Марі робила французька археологічна експедиція під керівництвом Андре Парро з 1933 року з вісімнадцятирічною перервою під час та після Другої світової війни. Найважливіше, що було знайдене в Марі — це величезна як на ті часи бібліотека, що складалася приблизно з 23 600 глиняних табличок, з яких зараз опубліковано лише близько чверті (5-6 тисяч). В них містилася різна інформація про історію і повсякденні справи самого царства Марі та інших древніх держав регіону. Біля чверті архівів складають таблички дипломатичного та політичного змісту які дозволяють краще зрозуміти систему васальних відносин та характер дипломатичних зв'язків стародавнього Межиріччя. Також ці документи свідчать про тісні економічні, політичні, культурні та релігійні зв'язки Марі під владою західносемітських династій з Сирією та Північним Ханааном заселених спорідненими племенами. В документах згадуються Бібл, Хацор і Лаїщ. Найцікавіші археологічні знахідки відносяться до періоду панування західносемістських династій наприкінці XIX — в першій половині XVIII століття до нашої ери. Розкішний царський палац Марі налічував більше 300 кімнат і внутрішніх дворів загальною площею 3,2 гектара. Стіни деяких приміщень були прикрашені фресками. На одній з них зображене коронування царя в присутності богів на тлі міфічного саду який нагадує опис раю в Біблії — дерева охороняються херувимами і зрошуються чотирма потоками, що витікають з одного джерела. Історія Перше царство Марі було засноване як нове місто десь у 2900 році до н.е. під час ранньодинастичного періоду Шумеру I, створене для контролю водних шляхів торгових шляхів Євфрату, що з'єднували Передню Азію із Шумером. Місто було побудоване приблизно за 1-2 км від річки Євфрат для захисту її від повеней, і було з'єднане з річкою штучним каналом завдовжки від 7 до 10 км, маршрут якого не визначено. Було виявлено круглий вал для захисту від затоплення, який містив ділянку довжиною 300 м для садів та приміщень ремісників, а також оборонний круглий внутрішній вал завтовшки 6,7 м та заввишки від 8 до 10 м, укріплений оборонними вежами. Інші знахідки включають одну з міських брам, вулицю, що починається в центрі та закінчується біля брам, та житлові будинки. У Марі був центральний курган, але там не було виявлено жодного храму чи палацу. Втім було розкопано велику будівлю (розмірами 32 м x 25 м), яка, ймовірно, мала адміністративну функцію. Вона мала кам'яний фундамент та кімнати завдовжки до 12 м та завширшки 6 м. Першим відомим царем є шумер Ілшу (після панування невідомих 6 царів), але події його тривалого панування невідомі. Припускають, що саме в його правління відбувалися будівельні роботи в місті. За панування Лімера відбувалася війна з Еблою, але обставини цього маловідомі. Його наступник Шаррум-ітер вирішив боротися за гегемонію над центральною Месопотамі з шумерськими містами, але зазнав поразки у війні проти Кішу. Місто було залишене десь до 2550 року до н. е., наприкінці ранньодинастичного періоду Шумеру II. Припускають, що наймовірніше саме кішський лугаль Месалім після перемоги над Шаррум-ітером захопив й зруйнував Марі. Друге царство Ближче до початку ранньодинастичного періоду Шумеру III, до 2500 року до н. е., Марі було перебудовано та знову заселено. Нове місто зберегло багато зовнішніх рис першого міста, включаючи внутрішній вал та брами. Також було збережено зовнішній круглий насип діаметром 1,9 км, що увінчувала стіна завтовшки 2 м, здатна захистити лучників. Нове Марі було ретельно сплановано. Його внутрішня міська структура радикально відрізнялася від попереднього втілення. Першими були побудовані вулиці, що спускалися від піднесеного центру до воріт, що забезпечували відведення дощової води. Було потужним і процвітаючим політичним центром. Найдавнішим засвідченим царем є Ікун-Шамаш (його також вважають засновником Другого царства), що проводив активну зовнішню політику у центральній Месопотамії. З часів панування Ансуда починається 100-річна війна з Еблою. Є згадка, що спочатку Ансуд завоював багатьох міст Ебли, включаючи землю Белан. Наступний володар Са'уму завоював землі Раак та Нірум. Але за панування Іштуп-Ішара Марі зазнало поразки від еблаїтського царя Кун-Даму. Війна відновилася за Іплул-Іля, що скористався ослабленням Ебли, завдавши поразки ворожему правителю Іґріш-Халапу, що був змушений платити данину. Лист про ці успіхи Іплул-Іля згадується у листі. Ні-зі зберігав становище Марі як провідної держави на Середньому Євфраті. Але його наступник Енна-Даган наприкінці панування стикнувся з повстання Іркаб-Даму, малікума Ебли, відя кого в низці військових кампаній зазнав поразок, кульмінацією яких стала поразка у битві біля Терки бл. 2320 року до н.е.. За одним з припущень за царювання Ікун-Ішара марійське військо захопило й сплюндрувало Еблу бл. 2300 року до н.е., але це доволі дискусійно. Можливо Марі в союзіз Саргоном, володарем Аккаду, брало участь в успішній кампанії проти Ебли. Також є версія, що спочатку Саргон знищив Друге царство Марі, а потім Еблу. Втім є припущення, що захоювання Марі Аккадом відбулося бл. 2265 року до н.е. Ймовірно Ішкі-Марі був останнім правителем цього періоду. Третє царство Марі була залишена протягом двох поколінь, перш ніж її відновив аккадський цар Маніштушу. Для управління містом було призначено шакканакку (військовий намісник). Аккад здійснював прямий контроль над містом, що підтверджується призначенням Нарам-Суеном, царем Аккаду, двох своїх доньоок на жрецькі посади в місті. Першим шаканаку став Ідідіш, якого було призначено бл. 2266 року до н. е. Згідно зі списками, Ідідіш правив 60 років, а його наступником став його син Шу-Даган, що зробило посаду спадковою. Це стало можливим через послаблення Аккадської імперії. Вже третій шаканаку Ішме-Даган повстав проти аккадського царя Шаркалішаррі, за якого почався швидкий розпад імперії. Звільнившись від влади Аккади, Марі втім за панування Іштуп-Ілума вимушена була визнати владу Другої династії Лагаша.Це забезпечило захист від інших держав Месопотамії. Але вже Ішгум-Адду звільнився від залежності з боку Лагашу. Марі за панування Апілкіна визнала номінальну зверхність Третьої династії Уру. Втім з бл. 2090 року до н.е. почалася боротьба за владу, в яку активно втручалися правителі Уру з метою посилення впливу на Марі. Стабілізація ситуації та нове посилення Марі відбулося за панування Тура-Даган. На час Пузур-Іштара приходить початок піднесення мистецтва, що відбулося в архітектурі й скульптурі. Водночас починається посилення аморейських племен, що активно мігрують на територію держави. Ще більше останні посилилися в панування Ганун-Даган, коли аморейські вожді стали впливати на політику Марі. Втім тривало виконання архітектурних проєктів. Посилення амореїв тривало за наступних лугалів, коли зрештою бл. 1830 року до н.е. один з вождів Яггід-Лім не повилив Даган-…, захопивши трон. Цим було встановлено Аморейську династію (відома також як династія Лім). Яггід-Лім уклав союз з Іла-кабкабу, царем Екаллатума, але відносини між двома монархами змінилися на відкриту війну. Конфлікт закінчився тим, що Іла-кабкабу захопив спадкоємця Яггід-Ліма, Яхдун-Ліма, і, згідно з табличкою, знайденою в Марі, Яггід-Лім, який пережив Іла-кабкабу, був убитий своїми слугами. Близько 1820 року до н.е. Яхдун-Лім зміг зміцнитися на троні Марі. Яхдун-Лім розпочав своє правління, підкоривши 7 повсталих аморейських племінних вождів та відбудувавши стіни Марі та Терки, а також побудувавши нову фортецю Дур-Яхдун-Лім. Потім він розширився на захід і стверджував, що досяг Середземного моря, проте пізніше йому довелося зіткнутися з повстанням кочівників-ямінітів, що було зосереджено в Туттулі, яких підтримував яхмадський цар Сумуепух, чиїм інтересам загрожував нещодавно встановлений союз між Яхдун-Лімом та Ешнунною. Яхдун-Лім переміг ямінітів, але відкритої війни з Ямхадом вдалося уникнути, оскільки цар Марі був зайнятий суперництвом із Шамші-Ададом I, царем Екаллатуму. Війна закінчилася поразкою Марі, а Яхдун-Ліма було вбито бл. 1798 р. до н. е. його сином Суму-Ямамом, якого самого було вбито через два роки після сходження на престол, поки Шамші-Адад просувався вперед і захопивМарі, посадивши на трон свого мина Ясмах-Адада. Ситуація змінилася після смерті батька близько 1778 року до н. е.. Ясмах-Адад розділив володіння з братом, ставши царем Марі і Хана. Разом з тим вимушен був боротися проти коаліції у складі Ярім-Ліма I, царя Ямхаду, Ібал-пі'ела II, царя Ешнунни, і Хаммурапі, царя Вавилону. У 1777 і 1776 роках зазнав низки тяжких поразок. 1775 року до н. е. Марі було відвойовано союзниками, що встановили на трон Зімрі-Ліма з Аморейської династії. Новий цар спрямував свою політику експансії на північ у регіон Ідамараз ( верхів'я Хабур, де він підкорив місцеві дрібні вождіства і держави в регіоні, такі як Уркеш, і Талхаюм, примусивши їх до васальної залежності. Така поілтика зустріла опір Карні-Ліма, царя Андаріга, якого Зімрі-Лім переміг бл. 1771 року до н. е. У подальшому Марі процвітало як торговий центр і вступило в період відносного миру. Відносини Марі з Вавилоном погіршилися через суперечку щодо міста Хіт, що зрештою спричинило війну бл. 1765 року до н.е. Після декількох битв вавилонські війська під проводом Хаммурапі бл. 1761 року до н.е. перемогли Зімрі-Ліна, поклавши край Аморейській династії, а Терка стала столицею залишків держави Хана. На півдні колишній землі Марі стали вавилонською провінцією «Сухум». Але Марі бл. 1759 році до н.е. повстала проти Вавилона, що спонукало Хаммурапі зруйнувати місто. Подальша історія Марі стала частиною Ассирії та була внесена до списку територій, завойованих ассирійським царем Тукульті-Нінуртою I. Марі часто переходила з рук в руки то Ассирії, то Вавилона. В середині XI століття до н. е. Марі стала частиною держави Хана, цар якої Тукульті-Мер прийняв титул «царя Марі» та повстав проти Ассирії, що спонукало ассирійського царя Ашшур-бел-калу до нового вторгнення, внаслідок чого Марі і Хана зазнали руйнувань. У першій половині VIII століття до н. е. Марі міцно перейшла під владу Новоассирійської імперії. Вона була призначена Адад-Нірарі III під управління намісника Нергала-Еріша. Бл. 760 р. до н. е. ассирійський намісник Шамаш-Ріша-Усур =називав себе правителем земель Суху та Марі, зумівши встановити спадковість в управлінні. Марі залишалося невеликим поселенням за часів Нововалинського царства і Імперії Ахеменідів. Остаточно зникло з архів після 330 року до н.е. Чинники занепаду Місто проіснувало біля тисячі років до зруйнування військами Хаммурапі в XVIII століття до нашої ери. Така відносна нетривалість його існування пояснюється низкою причин. Марі існував як серединний пункт між стародавньо-сирійською і месопотамською цивілізаціями, не маючи власної аграрної бази, спроможної забезпечити життя міста. Причиною могутності держави було його існування між такими полюсами економічних зв'язків, як Північна Сирія, Хабур і Вавилонія. Це дозволило Марі брати участь у торгівлі на правах партнера і забезпечувало йому важливу роль посередника. Здійснюючи суворий контроль за транзитом, Марі одержувало можливість стягувати значні мита з купців. Уразливість географічного положення Марі була причиною того, що держава могла зберігати стабільність і силу тільки в умовах зовнішнього балансу сил -— єдиною можливістю забезпечити панування над своєю розтягнутою територією була слабкість сусідніх держав. При порушенні цього балансу необхідність у посереднику відпадала і держава, що зросла в силі, мала або підвестися на місце Марі, або стерти його з обличчя землі, що і відбулося при Хаммурапі. Таким чином, у ранньовавилонський час, у період аморейських династій, місто Марі могло процвітати лише у світі, розділеному на дрібні номові царства, приблизно однакової сили. Періоди зльоту і зменшення могутності Марі пов'язані з тим же комплексом причин — ще в III тисячолітті до нашої ери після періодів могутності наставали смуги глибокого спаду, пов'язані з успіхами аккадських або пізньошумерських правителів Месопотамії і Сирії. Могутність Марі в III тисячолітті до нашої ери при економічних умовах того часу не можна пояснити інакше, як зв'язавши з існуванням на протилежному кінці ріки розвинутої Сирії, а також із значним і плідним обміном, що здійснювався по Євфрату. Столиця Загальні риси міського планування Марі, відомі для пізніших періодів, ймовірно, були сформовані з самого заснування Міста I: це вже було майже кругле (або точніше багатокутне) місто діаметром приблизно 1900 м, що складалося із зовнішньої стіни, яка була скоріше дамбою, призначеною для захисту від повеней Євфрату, та внутрішньої стіни, розташованої на 300 м далі, більш масивної та оборонної за призначенням (яка, як показують останні дослідження, є спорудою, що датується Містом II). Дорожня мережа вже відповідала організації наступних періодів, і монументальний центр, здається, вже був присутній у майбутній храмовій зоні Міст II та III; втім, жодних будівель палацового типу не виявлено. За другого царства столицю було ретельно та всебічно сплановано, що вимагало масштабного будівництва. Було створено розділена міську інфраструктуру. Дорожня мережа була прокладена відповідно до радіальної схеми попереднього періоду: для визначення ширини доріг було побудовано фундаментні стіни, а потім поверх них був побудований тротуар. Це супроводжувалося будівництвом фундаментних стін для будинків та їхньої інфраструктури, при цьому проміжки між фундаментами були заповнені (можливо, землею, видаленою під час вирівнювання ділянки) у межах таким чином визначених житлових районів. Поховання глиняних архітектурних моделей серед фундаментів або земляних укріплень, побудованих на початку Міста II, також може стосуватися обрядів, пов'язаних з перезаснуванням міста. Вважається, що територія між Святим храмом та Червоним масивом була адміністративним центром первосвященника. У період III Міста вся територія міста в межах зовнішніх стін була знову заселена. Однак більша її частина зникла через ерозію після остаточного руйнування (за винятком монументальних груп, які були спалені і тому краще збереглися, ніж решта), а також тому, що рівень будівель навмисно підтримувався на постійній висоті протягом усього періоду. Це пояснює, зокрема, чому було виявлено дуже мало житлових приміщень з III Міста, які в основному можна ідентифікувати за наявністю гробниць та вигрібних ям. Дорожня мережа майже не зазнала суттєвих змін. Зміни, ймовріно, різнилися за масштабом залежно від місця. Основні пам'ятки було перебудовано поетапно, що призвело до масштабної перебудови монументального центру у XX–XXI століттях до н.е. Палацова територія зазнала найбільш значних змін, зокрема, було осквернено деякі стародавні святилища, а натомість збудовано нові храми. Аналіз археологічних і писемних джерел дозволяє припустити, що площа міста становила понад 60 га. Загальне планування міста було хаотичним та іррегулярним, крім планування палаців та храмів. В плануванні Марі простежуються елементи своєрідності, які притаманні як месопотамському, так і сирійському світу. У текстах згадується поділ на квартали (бабтум), де їхніх мешканців називають «синами міста» (думу-меш алім). Торгівці мещшкали у відповідному кварталі (карум), ремісники займали будівлі, що служили як житловими приміщеннями, так і майстернями. В місті діяла прекрасна каналізаційна система з обпалених керамічних труб. У покоях царів були знайдені керамічні ванни, які опалювались каміном. Якість системи каналізації та водопостачання була такою, що вона залишилась у робочому стані до сьогодення. Населення За різними версіями шумери, східні семіти або представники Кішської цивілізації були основним населенням першого царства Марі. Населення другого царства становило близько 40 тис. осіб у період свого розквіту. Воно ймовірно залишалося смішаним, але більше на користь східних семітів. За часів третього царства населення поступово стає все більше західносемітським, а за часів династії Лім — амореї фактично асимілювали інші етнічні групи і племена. Амореїв-скотарів у Марі називали ханейцями, загальним терміном, що стосується кочівників. Ці ханейці були розділені на ямінітів (синів півдня) та сім'алітів (синів півночі), причому правлячий дім належав до гілки Сім'ал. У царстві також мешкали племена сутїїв, переважно в Терці. Взагалі відомості про кочові, напівкочові семітські племена, їх міграцію, караванні шляхи тощо отримані з бібліотеки Марі широко використовуються для висвітлення найдавніших етапів біблійної історії — суспільства ізраїльських племен, їх проникнення в Ханаан, особливості стосунків з місцевим міським населенням. Центральні райони царства, навколо Марі, Терки та Саггаратума, були щільнонаселеними, а столичний район, ймовірно, був найбільш щільнонаселеним. Наявність іригаційних каналів дозволила створювати села та збільшувати населення, а дно долини сприяло більшому сільськогосподарському та житловому розвитку, тоді як звуження долини перешкоджало значному заселенню. Устрій Була типовою східною деспоттією, абсолютною монархією, де цар контролював кожен аспект управління за допомогою писарів, що виконували «міністерські» посади За першого царства ймовірніше застосовувався шумерський титул лугаль. Проте принцип спадковості в рамках однієї родини майже не дотримувався. За часів другого царства носили титул енісі-гал («верховний володар») Енсі і лугаля, тобто поєднучю світську і жрецьку владу. Закріплюється династичний термін, про що свідчить термін «царський дім» (е-лугал). Головою війська був ну-банда, другою після енсі-гала посадою серед жрецтва був нар-гал (майстер-співак). Формується бюрократичний апарат, що складався з «палацу» (е-гал), під чим розумілися усі підлегли цареві сановники. Царі часів третього царства спочатку носили титул шаканаку, з 2120-х років до н.е. — даннум-шаканаку (великого шаканаку), з 2110-х років до н.е. носили титул лугаль. «Палац» став зватися екаллум. Особи, які постійно жили в палаці, були переважно жінками, а частина царського палацу функціонувала як «гарем», доступ до якого контролювався охоронцями. Рада старійшин була основним органом управління племенем, який вирішував головні питання та представляв його перед царем Марі. Згадується в документах Марі часів третього царства посада схожа на ханаанейських шофетів чи суфетів (суддів), функції яких так само були не скільки судовими, а загально-адміністративними. Архів палацу переважно свідчить про те, що після смерті чиновника проводилася інвентаризація його майна, щоб розрізнити його особисте майно, яке його спадкоємці могли розділити, та майно, яке він отримав від палацу після вступу на посаду, яке потрібно було повернути. Змінюється статус нар-гала, що організовував розваги (виступи музик і акробатів) царя, для чого керував великим штатом, а також «консерваторією», де навчалися музики-учні. Йому також доручали дипломатичні місії, що свідчить про те, що він був ключовою фігурою при дворі (зокрема, велів переговори щодо дипломатичних шлюбів). Володарі I династія 6 невідомих царів Ілшу (бл. 2617—2587 років до н. е) Анба бл. (2587 до н.е. — ?) Базі Зізі Лімер (? — 2558 до н.е.) Шаррум-ітер (бл. 2558——2550 до н.е.) II династія Ікун-Шамаш (бл. 2500—2453 до н. е.) Ікун-Шамаган (бл. 2453—2423 до н. е.) Ансуд (бл. 2423—2416 до н. е.) Са'уму (бл. 2416—2400 до н. е.) Іштуп-Ішар (бл. 2400-2390 до н.е.) Ікун-Марі (бл. 2390—2380 до н. е.) Іплул-Іль (бл. 2380—2350 до н. е.) Ні-зі (бл. 2350—2347 до н. е.) Енна-Даган (бл. 2347—2330 до н. е.) Ікун-Ішар (бл. 2330—2320 до н. е.) Хіда'ар (бл. 2320—2304 до н. е.) Ішкі-Марі (бл. 2304—2300/2265 до н. е.) Завоювання Аккадом (XXIV—XXIII ст. до н. е.) Завоювання III династією Уру (XXII—XXI ст. до н. е.) Наприкінці XXI ст. до н. е. Марі відновило незалежність. Династія шаканаку Ідідіш (бл. 2265 — 2260 до н.е.) Шу-Даган (бл. 2260 — 2199/2190 до н.е.) Ішме-Даган (бл. 2199/2190-2154/2146 до н. е.) Нур-Мер (бл. 2154/2146-2148/2144 до н. е.) Іштуп-Ілум (бл. 2146/2144—2136 до н. е.) Ішгум-Адду (бл. 2135—2127 до н. е.) Апілкін (бл. 2126—2091 до н. е.) Іді-Ілум (бл. 2090—2085 до н. е.) Ілі-Ішар (бл. 2084—2072 до н. е.) Тура-Даган (бл. 2072—2050 до н. е.) Пузур-Іштар (бл. 2050—2025 до н. е.) Гітлал-Ерра (бл. 2025—2016 до н. е.) Ганун-Даган (бл. 2016—2008 до н. е.) Іші-Даган (бл. 2008 до н.е. — ?) Еннін-Даган Ітур-… Амер-Нуну Тір-Даган (… — 1837 до н.е) Даган-… (1837—1836 до н.е.) Аморейська (Лім) династія Яггід-Лім (1836—1816 до н.е.) Яхдун-Лім (1815—1799 до н.е.) Суму-Адад (1798—1797 до н.е.) Ясмах-Адад (1796—1778 до н.е.) Зімрі-Лім (1777—1759 до н.е.) 1758 року до н. е. Марі було захоплене вавилонським царем Хаммурапі й назавжди втратило свою незалежність. Адміністративний поділ За Аморейсьокї династії царство було розділено на 4 провінції, окрім столиці. Місцеві органи влади провінцій розташовувалися в Терці, Саггаратумі, Каттунані та Туттулі. Кожна провінція мала власний бюрократичний апарат, схожий на царський апарат у столиці. Окрім міст було 86 сіл, що керувалися призначеними чиновниками. окремий статус мали племена, що поділяли на підплемена, потім клани і зрештою патріархальні родини. Вибори шейхів (вождів) у них фактично було поза контролю царя. Суспільство Суспільство часів першого і другого царств очолювала міська олігархія. На початках третього царство суспільство стало більш племінним. Суспільство амореїв показується в документах Марі вельми строкатим — воно складається як з кочових (хана/хану — «ті, хто живе в наметах», так і осілих міських елементів. Родові групи розпадалися на клани одні з яких вели кочове, а інші осіле життя. Частина міського населення йшло в степ під час пасовищного сезону тощо. Основа цих угруповань, у будь-якому разі, сімейна. Згідно з нормами того часу, це була патріархальна сім'я, в якій полігамія була можливою, але переважно практикувалася серед еліти, з відзнакою головної дружини. Влада була зосереджена в руках голів великих патріархальних родин. Під вавилонським впливом закріплюється поділ на 3 соціальні групи: знать (авілуми), простолюдини (мушкенум), слуги, раби (вардум —чоловіки, амтум — жінки). Авілуми («вільні люди») працювали на царський палац, згідно з системою ількумів — служби, що виконувалася від імені царя, яка давала їм право на пайок або земельні пожалування. З них виокремлювалися знатні особи, які складали оточення царя, позначаються терміном ведум («винятковий»). Іншою групою, що працював на палац були тамкарум (торгівці), що мали окремий статус. Вони користувалися певною автономією; вони зазвичай мали власну установу для управління своїм бізнесом та відносинами з місцевою владою, з чиновником, пов'язаним з адміністрацією палацу, «головним купцем». Мушкенум («той, хто вклоняється» перед авілумом; «приватна особа») складалася з людей, які не працювали в палаці та жили самостійно в міських або сільських громадах. Вони погано задокументовані, оскільки лише епізодично взаємодіяли з палацовою адміністрацією. Раби були предметом продажу та подарунків. Їх ідентифікували за відмінними ознаками, зокрема за тим, що вони носили ланцюги або ярмо, що не заважало втечам рабів бути поширеним явищем. Рабів зазвичай призначали до домашніх робіт, зокрема до ткацтва або подрібнення їжі, оскільки в палаці були великі тюремні майстерні, де утримувалися люди рабського статусу.. Інші категорії людей, що складаються з невеликої кількості осіб, з'являються в текстах без чіткого розуміння їхнього значення; наприклад, насіху, здається, є свого роду політичним біженцем. На відміну від Месопотамії, храм маріотів відігравав лише незначну роль у повсякденному житті, оскільки державна влада була зосереджена в царському палаці. Шлюб і родина Шлюб укладався між родинами і розглядався як спосіб об'єднати їх, об'єднати два «Доми» та зміцнити їхні стосунки. Наречена приєднувалася до родини свого нареченого з приданим, тоді як її родина отримувала весільний подарунок (так званий «викуп за наречену»). Церемонія шлюбу згадується метафорою «зав'язування бахроми» (одягу; чи шнура?), що, можливо, натякає на жест у шлюбному обряді. І навпаки, розлучення - це момент, коли обрізається бахрома. Жестом, що скріплював союз, було накладання нареченим вуалі на наречену. Статус жінки Жінки користувалися відносною рівністю з чоловіками. Так, цариця Шибту правила від імені свого чоловіка, поки він був відсутній, і вона мала широку владу над найвищими посадовцями. Ієрархія жінок у царському палаці значною мірою визначається їхніми стосунками з царем і могли змінюватися з часом: його дружини займали найвище становище, а за ними йшли царські наложниці. Палацові музики, поділені на кілька груп, також повинні бути принаймні частково королівськими наложницями. Незаміжні сестри та дочки короля також обіймають важливі посади. Маленькі діти, включаючи синів короля, також живуть у гаремі. Домашній персонал у цьому секторі також був жіночим (немає остаточних доказів існування євнухів): служниці, приписані до дружин і наложниць, покоївки, годувальниці, кухарки, мірошниці, а також управителі та писарки, які керували адмініструванням цього сектору. Економіка Основу становили сільське господарство, ремісництво і торгівля. Володіння землею було не особистим, а родовим, а тому земельна власність нахалум — могла відчужуватися і передаватися лише через успадкування. Держава постачала селянам плуги та інше сільськогосподарське начиння в обмін на частку врожаю. Перше царство було найстарішою майстернею з виробництва коліс, виявленою в Сирії, та центром бронзової і мідної металургії. У місті також були райони, присвячені плавці, фарбуванню та виробництву кераміки, використовуючи деревне вугілля, яке привозили річковими човнами з верхньої течії Хабуру та Євфрату. Обробка золота, можливо, також підтверджується посудиною, яка могла використовуватися для купелювання. Численні крем'яні артефакти також були виявлені на рівнях Міста I. Це переважно побутові вироби, що не потребують технічних знань, які використовуються, зокрема, для виготовлення лез для сільськогосподарських знарядь, таких як серпи. Для забезпечення зросушального землеробства і містян було споруджено 3 канали: міський водопровідний канал, який проходив через місто та служив переважно для забезпечення доступу до води для його мешканців (на місці не виявлено жодних криниць); іригаційний канал на правому березі Євфрату, який постачав воду сільській місцевості навколо міста; транспортний канал на лівому березі (нині відомий як Нахр Даурін), що починався біля річки Хабур і проходить вздовж Євфрату понад 120 км, що служив для скорочення та полегшення річкового транспорту в регіоні. Економіка другого царства базувалася як на сільському господарстві, так і на торгівлі. Вона була централізованою та керувалася через общинну організацію, зерно зберігалося в общинних зерносховищах та розподілялося відповідно до соціального статусу. Організація також контролювала стада тварин у царстві. Деякі групи були прямими бенефіціарами палацу, а не общинної організації, включаючи виробників металу та текстилю та військових чиновників. Ебла була важливим торговим партнером і суперником. Географічне положення зробило Марі важливим торговим посередницьким центром на шляху від Передньої Азії до Месопотамії. Ремесла задокументовано на рівні P1 зони «храмового виробництва». Це була діяльність, що керувалася палацом або храмом. В одній зоні було знайдено понад 1700 крем'яних артефактів (кастети, керни, відходи дебітажного шроту тощо), які там були перетворені на точні інструменти для гравіювання перламутрових виробів. За часів третього царства зберігалися принципи економіки другого царства, які у ще більш значною мірою базувалися на зрошуваному землеробстві вздовж долини Євфрату. Тексти вказують на наявність окремих землеробських господарств (дімтум) та розсіяних поселень. Найвищим сановникам надавались фактичні маєтки з власними орендарями та іншими засобами для обробітку. Однак ці маєтки залишалися власністю палацу, якому їх потрібно було повернути після закінчення служби особи. Тим не менш, були випадки, коли ці землі ставали спадковими, особливо у випадку високопосадовців, причому маєтки передавалися їхнім спадкоємцям після їхньої смерті. Приватна власність погано задокументована, оскільки вона знаходиться поза межами палацових рамок. Деякі райони зазнали розвитку в цей період, такі як район сучасного Дейр-ез-Зора, який був об'єктом проектів з іригації та покращення земель за часів Яхдун-Ліма, який збудував там місто Дур-Яхдун-Лім. Незрошувані райони були менш заселені. Район Каттунан, ймовірно, був переважно районом тваринництва, але іригаційні роботи там проводилися на початку правління Зімрі-Ліма. Організовані землі були порізані зрошувальними каналами, необхідними для розвитку значного сільського господарства в цьому посушливому регіоні. Тексти надають досить точні деталі про їхній зовнішній вигляд та планування, а їх утримання було турботою для місцевих адміністраторів. У вологих долинах, ймовірно, було можливим сухе землеробство. Основними культурами були зернові, переважно ячмінь, але також пшениця еммер і, можливо, один з видів звичайної пшениці. Кунжут, який використовувався для виробництва олії, також вирощували на полях. Сади та городи давали різноманітні фрукти та овочі. Збирання, зокрема пустельних грибів або самфіри на водно-болотних угіддях, забезпечувало додаткову їжу. Окрім степу, залишалися численні дикі території: лісисті ділянки, де росли тополі, іноді оброблювані для палацу, який мав великий попит на деревину, та необроблені заболочені землі долин, де процвітав очерет. Тваринництво, особливо вівчарство, було важливою діяльністю для царського палацу, який утримував великі череди, що становили цінний актив, оскільки вони забезпечували вовну для його майстерень. Череди довірялися кочовим пастухам, які водили їх на пасовища у великій території Верхньої Месопотамії та мали власні череди. Вожді бедуїнських племен відповідали за організацію переміщення черед та зв'язки з осілим населенням. Місто залишалося торговим центром для купців з Вавилонії та інших царств: крам з півдня та сходу перевозилися річковими суднами, що прямували на північ, північний захід та захід. Основною торгівлею були метали та олово з Загросу (через Елам і Ешнунну), що експортувалися на захід до Криту. Інші товари включали мідь з Кіпру, срібло з Малої Азії, деревину з Катни, золото з Єгипту, оливкову олію, вино та текстиль, деревину (тополю, фруктові дерева) з Ебли, коштовне каміння з міст-держав Оксуської цивілізації. Податки збиралися у натуральному вигляді, що поставлялис ядо царського палацу і палаців провінцій, а також торговельні товари, що надходили до царства, обкладалися митом (міксумом). Вірування Пантеон включав як шумерських, так і семітських божеств. Протягом більшої частини історії Марі Дагон був головою пантеону, а Мер - божеством-покровителем. До семітських божеств належали Іштар, Астар та Шамаш, один з найважливіших у пантеоні. До шумерських божеств належали Нінхурсаг, Думузі, Енкі, Ану та Енліль. В документах з Марі є пряма паралель до одного з центральних релігійних понять біблійних патріархів «бог мого (твого, його) батька». Пророцтво було важливим для діяльності храму; пророки брали участь у релігійних святах і давали поради цареві. В документах Марі відображене таке явище, як спонтанне пророцтво. Пророки (жерці)) Марі сприймалися як вуста богів. Сам факт їх існування вказує на характерність цього феномену для релігійної свідомості амореїв. Культура Марі було пов'язано із сирійським світом не менше тісними узами, ніж із світом месопотамським. Але при цьому воно мало достатньо виражену самобутність. Приклади порівняльних досліджень храму Дагана, зикурата, «Священної огорожі» у Марі з подібними спорудами в Сирії дозволяють переглянути тезу про однозначну приналежність Марі до месопотамського світу. На основі вивчення пам'ятників архітектури і мистецтва Марі можна стверджувати, що джерела скоріше демонструють самобутність і унікальність Марі, ніж перевагу сирійського чи месопотамського впливів. Ця самобутність стає особливо очевидною при аналізі скульптури Марі, що відрізняється невластивим давньосхідному мистецтву реалізмом. Марі було частиною як сирійського, так і месопотамського світу, зберігаючи, проте, разючу спроможність трансформувати загальні для всього Близького Сходу культурні і релігійні основи і технічні прийоми і пропонувати цілком оригінальні рішення. Мова Припускають, що населення першого царство розмовлялою однією зі східносемітських мов, хоча була також поширена шумерська, але більше серед членів царської родини й для діловодства. Подібна ситуація зберігалася за другого царства, мова Марі на той час була схожа на еблаїтську. Разом з тим західносемітські назви почали засвідчуватися в Марі саме в цей період. У період династії Шаканаку населення розмовляло аккадською мовою. Втім з кінця цієї династії відбуваєтсья перехід на аморейську мову, що остаточно сталося за династії Лім. При цьому мовою діловодства залишалася аккадська. Писемність За часів першого і другого царства використовували шумерськими логограми, зокрема знайдено адміністративні документи. До кінця другого царства також з'являються фонетично написані слова, що відносяться до місцевої семітської мови. Месопотамія продовжувала впливати на культуру маріотів протягом аморейського періоду, про що свідчить вавилонський стиль писарів, що використовувався в місті. Тести під час третього царства складалися аккадською мовою у «старовавилонському» варіанті. Це була традиція, пов'язана з канцелярською практикою: до початку правління Яхдун-Ліма. Більш конкретно, Марі дотримувалася практики писарів царства Ешнунна. Календар За часів першого і друого царств використовували еблаїтський календар, заснований на сонячному році, поділеному на 12 місяців. Медицина Широко використовувалися оракули, щоб запитати бога про походження хвороби та її наслідок. Коли вважалося, що бог вирішив чиюсь смерть, реакцією, як правило, було дозволити їй померти. Це не виключає можливості впроваджувати заходи стримування та карантину для осіб та місцевостей, уражених заразними хворобами, щоб запобігти їх поширенню. Описи симптомів зазвичай короткі, про що свідчить повторюване використання в текстах терміна «симум», який позначає різні типи захворювань, зокрема тих, що пов'язані зі шкірою. У текстах також згадуються медичні спеціалісти, асуми, «лікарі» / «хірурги» (також «ветеринари», оскільки вони іноді лікували тварин), яких наймали царі та прагнули залучити найкваліфікованіших. Вони спеціалізувалися на приготуванні різних медичних засобів (бинтів, пластирів, мазей, зілля) та на знанні лікарських рослин, практиці хірургічних операцій, а деякі, можливо, також були своєрідними цілителями вірою. Література У згорілій бібліотеці Зімрі-Лім було знайдено понад 25 000 табличок, написаних аккадською мовою, які датуються 50-річним періодом десь між 1800 та 1750 роками до н.е. Вони містять інформацію про царство, його звичаї та імена людей, які жили в той час. Понад 3000 – це листи, решта – адміністративні, економічні та судові тексти. Майже всі знайдені таблички датуються останніми 50 роками незалежності Марі, і більшість із них вже опубліковані. Шість знайдених табличок були написані хурритською мовою. Живопис Розкопки царського палацу дають зразки мистецтва, хоча вавилонські завойовники забрали найцінніші предмети. Сліди розписного настінного оздоблення з'являються в кількох місцях, деякі з них використовувалися для підкреслення архітектурних форм (штучний мармур). Деякі намальовані фігуративні сцени були знайдені в різних місцях, що дозволяє нам отримати уявлення про їхній первісний стан, зокрема у Пальмовому дворі, де знаходиться «Картина представлення», названа так тому, що центром її композиції є сцена, де богиня Іштар представляє Зімрі-ліму знаки царської влади (кільце та посох), та велика сцена жертвопринесення, де цар очолює процесію, що веде жертовних биків до святилищ Скульптура Скульптура першого царства була повністю шумерською за стилем. Кругла скульптура надзвичайно добре задокументована для періоду Міста II завдяки виявленню вотивних статуй, що зображують вірян та високопоставлених осіб, у храмах Іштар, Іштарат та Нінні-Заза, доповнених у 2009 році статуями зі святилища Володаря Землі. Ці статуї вирізьблені з гіпсу, а також алебастру. Їх зазвичай зображують стоячими, іноді сидячими. Чоловіків і жінок зображують у молитовній позі, зі складеними руками. Очі зазвичай інкрустовані, іноді вирізьблені. Деякі статуї зображують пари, що обіймаються. На кількох із цих статуй є написи, що дозволяє ідентифікувати фігури. Саме прочитання напису Ішкі-Марі (тоді читалася як Ламгі-Марі) дозволило ідентифікувати це місце. Серед найвизначніших статуй є статуя ну-банди (капітана) Ебіх-Іла, вирізьблена з алебастру з високим рівнем майстерності, що видно у зображенні м'язів, обличчя та деталей бороди та одягу. Також виявлено статуетку орла з головою лева, висотою 12,8 см, тіло якого складається з лазуритової пластинки та голови й хвоста, покритих золотом, з'єднаних мідним дротом. Цей предмет інтерпретується як кулон (пектораль). Місто II у Марі також дало значну колекцію інкрустацій з мушель, спочатку закріплених бітумом на дерев'яних панелях, які з того часу розпалися, залишивши лише інкрустації. Ансамблі, які утворювали цілісні сцени, відомі лише фрагментарно, і невідомо, які предмети вони прикрашали. Зображені сцени є двох типів: військові сцени (озброєні солдати, переможені вороги, зв'язані полонені) та церемоніальні сцени (бенкети, жертвопринесення). Зображені фігури мають характерні риси (головні убори, прикраси, аксесуари), які, безсумнівно, дозволяють ідентифікувати важливих людей. Гліптика цього періоду, в цьому контексті мистецтво циліндричних печаток, в першу чергу засвідчена знахідками з району храму Іштар. Ці печатки переважно виготовлені з гіпсового алебастру, матеріалу, який погано протистоїть руйнівному впливу часу, і тому були знайдені в поганому стані, створюючи загальне враження низькоякісного виробу масового виробництва. Зображені сцени часто є бенкетами, а також міфологічними темами, такими як битви між героями та тваринами. До них належать відбитки печатки царя Ішкі-Марі у двох варіантах; найпоширеніший тип поділений на два регістри, зображуючи дуже динамічну сцену битви та сцену бенкету. Відомо про три чорні кам'яні статуї з періоду Шакканакку. Статуя Іштуп-ілум (або Іштуп-Ел), виявлена в тронній залі царського палацу, ймовірно, є найдавнішою. Судячи з її стилю, вона була б сучасною статуям Гудеа, царя Лагаша (друга половина XXII століття до н. е.). Її розміри становлять 1,62 м, і вона зображує царя, що стоїть зі складеними в молитві руками. Дві інші статуї є пізнішими і, ймовірно, походять приблизно з того ж часу; вони зображують царя в тій самій позі та в тому ж одязі, але з більш вишуканим виконанням. Статуя Іддін-ілум (або Іддін-Ел), розміром десь 42 см, була знайдена безголовою в районі храмів Марі, з написом, який вказує на те, що вона була присвячена богині Іштар. Статуя Пузур-Іштар, розміром 1,73 см разом з основою, була знайдена в царському палаці Вавилону, місті, куди її, ймовірно, перенесли під час остаточного захоплення Марі. Серед фрагментів статуй того ж періоду на одній викарбувано ім'я певного Лашгана, який, схоже, не мав царського рангу. Циліндричні печатки періоду Шакканакку відомі, зокрема, завдяки знахідці групи дверних печаток, виявлених у палаці. Їх датування є предметом дискусій через невизначеність щодо хронології правління та художніх стилів. Вони містять написи, які дозволяють нам визначити, кому вони належали, і часто демонструють стиль, близький до стилю Нижньої Месопотамії «новошумерського» стилю (бл. 2150-2000 до н.е.), що характеризується схильністю до сцени «подання» богинею-захисницею Ламою поклонника богу, що сидить на троні, а також сценами подібної композиції, в яких поклонник наливає випивку перед богом, а також сценами шанування поклонника з піднятими руками перед богом. Інші печатки свідчать про більш оригінальний стиль, зокрема, для правління Іддін-ілума, що характеризується сценами шанування богині, що сидить з ножем. Є статуї, які призначалися для служіння в аморейський період для царського культу предків, та статуя богині з фонтануючою вазою з білого вапняку, висотою 1,42 м, оснащена гідравлічним пристроєм, який перетворює її на фонтан. Архітектура Стилі і техніки У цілому архітектура Марі має своєрідні риси, що свідчать про перехідний характер культури Марі в цілому. Почасти вона запозичала сирійські і месопотамські риси, але загальний образ будівель Марі є самобутнім і цілісним. Проблеми економічного і політичного положення міста часто можна з'ясувати на підставі аналізу будівельних матеріалів, які були використані будівельниками міста. Так, уважне вивчення складу і походження деяких будівельних матеріалів дозволяє стверджувати, що Марі був могутньою і багатою державою (зодчі Марі найчастіше дозволяють собі використовувати достатньо дорогі привізні матеріали в значно більшому обсязі, ніж багато хто з їхніх сусідів). Досить широко, на відміну від інших держав, використовувався камінь для спорудження фундаментів. Гіпсом або бітумом облицьовували стіни та укладали підлогу. Однак, основні будівельні матеріали тотожні відомим шумеро-аккадським. Стіни будівель зводились з цегли-сирця, який виготовлявся на місці з алювіальної глини в дерев'яних рамах. Особливу увагу було приділено будівельній техніці Марі, тому що саме в ній можна найбільш конкретно простежити ступінь впливу будівельних традицій інших держав і ступінь самобутності досліджуваного об'єкта. У період першого і другого царств архітектура була шумерською за стилем. У доакадський період основним елементом стін була плоска цегла-сирець. У першій половині III тисячоліття до нашої ери у Марі починають виготовлять обпалену цеглу. В цей же час у будівельній техніці міста відбуваються зміна — плоска цегла змінюється на планоконвексну (горбату). З кінця II тисячоліття форма цегли стає квадратною. Всі ці зміни в технології виготовлення цегли пов'язані з пошуками засобів укріплення стін будівель, які в ті періоди часто руйнувались, за що будівельники каралися. На всіх етапах розвитку будівельної техніки застосовували різні декоративні елементи, які одночасно додатково укріплювали стіни. Аналіз декоративних елементів на спорудах дає можливість визначити своєрідність або запозиченість трактування системи прикрас зовнішніх стін споруд. Техніка будівництва з цегли-сирцю не дозволяла зводити складні архітектурні конструкції. Тому будівлі не мали покрівлі. Над стінами зводились лише «козирки». Вікон в нашому розуміння в житлах Марі також не було. Невеличкі отвори, які були призначені не для освітлення, а для вентиляції приміщень, закривались керамічними решітками. Підлога покоїв часто вистилалась полірованим гіпсом. Палаци Резиденції царів і знаті періоду першого царства відповідають моделі, поширеній у Верхній Месопотамії та Передній Азії на початку III тисячоліття до н. е. Вони були відносно простими: прямокутна кімната, що відкривається на відкритий двір, оточений господарськими будівлями. Географічне положення Марі дозволяло державі користуватися усіма вигодами транзитної торгівлі, тому палацова архітектура багата й вишукана. Палац був символом устрою держави, тому він є не тільки житлом правителя, але й храмом, i центром науки і культури. Чудовим є устрій храму Іштар, у якому знаходиться унікальна статуя богині, сполучена з системою водопостачання яка давала фонтан води в потрібний момент церемонії. Подібна складна система зафіксована в стародавньо-східної архітектурі вперше. Архітектура палацу Марі містить риси як месопотамської так і сирійської архітектури. Прекрасна збереженість палацу дозволяє чіткіше з'ясувати тенденції розвитку архітектури Стародавнього Сходу в цілому. Дослідження палацу показали, що палац перебудовувався три рази.Царський палац часів другого царства розташовувався у центрі міста. Він також служив храмом. Було виявлено 4 послідовні архітектурні рівні палацу другого царства (найстаріший позначений як P3, а найновіший - P0). Останні два рівні датуються аккадським періодом Шумеру. Було розкопано перші два рівні; знахідки включають храм під назвою Enceinte Sacrée (священна огорожа), присвячений невідомому божеству, тронну залу з колонами та зал з трьома подвійними дерев'яними колонами, що ведуть до храму. Також було виявлено 6 менших храмів, включаючи храм під назвою «Червоний масив» (також присвячений невідомому божеству), та храми, присвячені Нінні-Зазі (INANA.ZA.ZA), Іштарат, Іштар, Нінхурсаг та Шамаш. «Досаргонічний палац», який зараз точніше інтерпретується як «храм-виробництво», зі «Священним огородженням» у ньому становить релігійний центр, пов'язаний з Червоним масивом та його храмом, а далі на південь — з іншими святилищами. На початку третього царства старий палац було замінено новим палацом для шаканаку. Ще один менший палац було побудовано у східній частині міста, де знаходилися царські поховання, що датуються попередніми періодами. Історично останнім виявився варіант царського палац став той, що було перепобудовано Зімрі-Лімом. В цей час його було значно розширено до 275 кімнат і 2,5 га, де розташвоувалися вишукані артефакти, такі як статуя Богині Вази, та зберігався царський архів, що містив тисячі табличок. Окрім його південно-західного кінця, який зник через ерозію, більша частина споруди була досліджена. Вхід здійснюється через частину, розташовану на північному сході, яка включає головну браму до палацу, а трохи далі на схід — другу браму, яка, ймовірно, використовувалася для ввезення колісниць та краму, призначених для складів. Північно-східна частина була присвячена адміністрації. Комплекс організовують два великі внутрішні двори: більший, Двір Розписаної Будівлі (або Двір 131) на сході, та Двір Пальми (або Двір 106) на заході. Перший названий так, тому що він виходить на невелику розписану каплицю, присвячену богині Ештар. Другий названий на честь пальми, яка колись стояла в його центрі. Він охоплює власне площу царського будинку: з його південного боку вестибюль (папахум) веде до тронної зали. Царські апартаменти розташовувалися на верхньому поверсі, до яких можна було дістатися сходами, основи яких збереглися, і, мабуть, виходили на два внутрішні двори з їх південних боків. Це пояснює наявність кухонь, комор та приміщень для слуг у південній частині будівлі. Секція на захід від Пальмового двору, ймовірно, використовувалася як приймальні, а частина на півночі була жіночими покоями, або гаремом. У південно-східній частині будівлі знаходиться святилище, присвячене «Володарці палацу» (белет еккалім), яке є частиною безперервності Священної огорожі з попередніх фаз. Окрім головного головноо палацу, цар мав кілька резиденцій, які були в його розпорядженні для подорожей та/або які він довіряв своїм дружинам та наложницям, або навіть високопоставленим чиновникам. У Марі Малий Східний палац, збудований за часів Шакканакку, все ще використовувався та був перебудований за часів Ясмах-Адду, який, можливо, проживав там, коли будувався царський палац. За часів Зімрі-Ліма його займав Аскудум, один з головних слуг і зятя царя, а пізніше цариця Шибту. Будівля E також все ще використовувалася та була перебудована, але її верхні поверхи погано вивчені. За межами столиці царські палаци було виявлено в текстах у столицях «провінцій» (Терка, Саггаратум, Каттунан) та в царських маєтках. У часи третього царство місто було перебудовано та зміцнено, а насип перетворився на оборонну стіну, ширина якої досягала 10 м. Колишнє священне приміщення було збережено,[ як і храм Нінхурсаг. Втім храми Нінні-Заза та Іштарат зникли, тоді як новий храм під назвою «храм левів» (присвячений Дагону), було побудовано Іштуп-Ілумом, до якого прибудована прямокутна тераса розміром 40 на 20 м для жертвоприношень. Храми Найважливішою храмовою спорудою часів першого царства є «Будівля з кам'яним фундаментом» на найстарішому рівні території майбутнього храму Іштар, який, як випливає з назви, має фундамент з товстих кам'яних блоків, можливо, адміністративної будівлі. Стіна з нішевим декором, виявлена під майбутнім храмом Нінхурсаг, може свідчити про наявність більш раннього храму. Усі храми часів другого царства, крім храму Іштар, розташовувалися в центрі міста. Кілька храмів було виявлено на рівнях Міста II, що дало значний археологічний матеріал, що документує релігійне життя. «Священна огорожа» є найбільшим храмом, розкопаним у Марі. Він датується першим рівнем палацового сектора (P3). Приблизно квадратний у плані, він організований навколо центрального двору розміром 16 м з кожного боку, зменшеного до 12 м та укріпленого двома колонами на завершальній фазі (P0). Цей двір обмежений кільцем кімнат і відкривається на південь у передпокій, що веде до «святого святих», де розміщувалася статуя божества, а також вівтар або подіум з пілястрами та ступінчастими опорами. Особистість божества, яке там проживало, залишається загадкою: знайдений там писаний торс має присвяту Ама-ушумгалу, одному з аспектів бога Думузі. Територія на схід від палацу включає різні споруди, які, здається, пов'язані з культом, зокрема Будинок Первосвященника, який, ймовірно, був адміністративним центром священної території. Найважливіша монументальна споруда, виявлена там, розташована ще далі на схід: Червоний масив, названий так тому, що це висока тераса, побудована з червоної цегли. У своєму первісному стані це була прямокутна ступінчаста споруда з нішевими та заглибленими стінами, що складалася з першого поверху заввишки 5 м, увінчаного другим поверхом, збереженим до висоти 1 метра, що охоплював понад 880 м². Протягом цього періоду він зазнав двох розширень на північ і схід, що збільшило його площу до понад 1200 м² і надало йому багатокутної форми. Таким чином, Червоний масив належить до групи терасованих будівель, зведених у священних місцях у цей період (попередники зиккуратів), хоча він має свої специфічні характеристики, зокрема прямий зв'язок з іншими релігійними спорудами, утворюючи найбільший священний комплекс у Марі. Зі своєї південної сторони він безпосередньо виходить на храм «Володаря Землі», явно головного божества в пантеоні Марі цієї епохи (можливо, епітет бога Дагона), створюючи таким чином зв'язок між низьким храмом і терасою. На північній стороні дослідження виявили ще одне святилище площею приблизно 1500 м², яке не було розкопано. «Вежа-храм», виявлена на захід від Червоного масиву. На південь від храму Володаря Землі знаходиться храм богині Нінхурсаг. Інші храми у священній зоні присвячені богу сонця Шамашу, богині Нінні-Заза. Храм Іштар розташований окремо від монументального кварталу міста, на західному краю телю. Це перша будівля, розкопана в Марі, яка дала значну колекцію вотивних предметів, включаючи статуї вірян. Кілька написів згадують «мужню» Іштар, що представляє чоловічий та войовничий аспект богині. Побудований у житловому районі, що прилягає до міських стін, він займає нецентральне положення. Він складається з двох рівнів і не був повністю розкопаний. Він має приблизно прямокутну форму та приблизні розміри 27 × 20 метрів, на площі близько 1350 м². Доступ здійснюється через ворота зі східного боку, які ведуть до коридору, що забезпечує доступ до допоміжної зони та самого святилища. Храм, розміром приблизно 25 × 10 м (250 м²), побудований навколо центрального простору, який відкривається з південного боку на «найсвященніше місце», яке в той період було обладнане подіумом. Незвичайною особливістю споруди є наявність кімнати на захід від найсвященнішого місця, яке зазвичай розташоване в дальньому кінці храму. Ця кімната, можливо, була ще однією культовою камерою. Тоді всередині споруди було б два «найсвященніших місця», можливо, одне присвячене жіночому аспекту богині, а інше – її чоловічому, мужньому аспекту. Храмова територія часів третього царства зазнала глибокої реорганізації вже протягом періоду Шакканакку в кілька етапів. Храми Нінні-Заза та Іштарат, а також храми Володаря Землі та Нінхурсаг залишилися на своїх місцях, але в нових формах. На основі результатів останніх розкопок, виявлено, що протягом першої частини періоду храм Нінхурсаг був перебудований Нур-Мером, а Іштуп-Ел збудував Храм Левів, який прийшов на зміну Храму Володаря Землі в Місті II, та Високу Терасу, що прилягає до нього. Згодом Апілкін здійснив значну реорганізацію, залишивши кілька фундаментних будівль у цій священній зоні, яку він назвав сахуру, і яка включала реставрацію Червоного масиву Міста II. Храм Левів названий так тому, що два мідні леви-протоми були вбудовані в стіну ліворуч від його входу. Довгий час вважалося, що вони датуються амореїтським періодом, але можливо, вони й раніше.[142][143] Написи, знайдені там, свідчать про те, що божеством, якому поклонялися, був «Володар Землі» (Bēl mātim).[144] Храм побудований на терасі заввишки 2 метри, а будівля займає площу приблизно 36 × 20 метрів, що робить його найбільшим відомим храмом у Марі цього періоду. Він має форму витягнутого прямокутного храму з портиком in antis, типу, поширеного в Сирії бронзової доби. Вздовж його північної сторони була зведена Висока тераса, прямокутний пам'ятник розміром приблизно 40 × 20 метрів, з довгим пандусом довжиною 30 метрів вздовж її північної сторони. Вона інтерпретується як жертовна тераса, пов'язана з Храмом Левів, яка виконувала функцію Червоного масиву Міста II.[145][146] Храм Нінхурсаг було перебудовано у формі «вежі-храму», дотримуючись сиролевантійської традиції, яка вже засвідчена на цьому місці для попереднього етапу. Він досить погано зберігся. Сахуру є будівля розміром 17 × 12 м, розташована поблизу Храму Левів, яка, можливо, служила монументальним ґанком для комплексу, організованого навколо неї. Житла Для житлової забудови характерна техніка створення будівлі шляхом заповнення каркаса глиною. Ця техніка використовується в Сирії дотепер. Житлові будинки в Місті II було побудовано за іншими принципами, ніж ті, що були в Місті I, краще адаптовані до обмежень міського простору: вони були організовані майже за квадратним планом, з центральним простором (не обов'язково відкритим до неба) та верхнім поверхом. Освітлення та вентиляція першого поверху забезпечувалися вікнами ліхтаря. Цей рівень складався з кімнат, розташованих навколо центрального простору, та включав зони для діяльності: кухню, ванну кімнату, комори та, ймовірно, стайні. На першому поверсі розташовувалися вітальня. «Резиденція з ремісничими майстернями», частково розкопана, але вже займає 500 м², є більш величною та складною будівлею, яка пройшла кілька етапів реорганізації та реконструкції. Вхідні двері не були ідентифіковані, одна кімната, здається, служить центральним простором, навколо якого організована будівля, а наявність верхнього поверху є невизначеною, але правдоподібною. Як випливає з назви, кілька кімнат містять ремісничі приміщення, але діяльність, яка там здійснювалася, важко визначити: можливо, фарбувальна майстерня або навіть пекарня. Є також кімната, яка, можливо, виконувала релігійну функцію, а також туалети з туалетами в турецькому стилі. Таким чином, це нетипова будівля, що поєднує кілька типів функцій, враження, що підкріплюється знахідкою адміністративних табличок, що документують економічну діяльність. Ще одним особливо цікавим простором, виявленим у Місті II, є «Сук», трикутний простір, розташований поблизу перехрестя двох головних доріг, неподалік від храму Іштар. Він організований навколо невеликого, також трикутного квадрата, облямованого колонами, які, мабуть, підтримували портик, що простягається з трьох його боків. Він відкривається до кількох кімнат, багато з яких є подвійними комірками, що нагадує розташування магазинів у сучасних суках (базарах). Було розкопано дуже мало житлових приміщень, що відносять до періоду Шакканакку, незважаючи на те, що вони є спільним місцем поховання, способом збереження зв'язку між живими та мертвими одного роду. Житла та будівлі часів аморейського періоду були зосереджені переважно в центральній частині, навколо монументального центру, який також включав резиденції еліти. Одяг Мешканці міст часів першого й другого царств були відомі своїми вишуканими зачісками та стилями одягу. Чоловіки виглядають з оголеними грудьми, одягненими в халат з воланами, що позначається грецьким терміном kaunakès, зовнішній вигляд якого говорить про те, що він виготовлений з овечої вовни, або спідницю з вовняною бахромою. Жіночі костюми різноманітніші: вони також носять бахромчасті або вовняні каунаке, але вони закривають їхній торс, часто залишаючи праве плече оголеним; іноді плечі покриває своєрідний ризний одяг. Стилі схожі на стилі Месопотамії того ж періоду. Місцеві особливості включають носіння хвилястих борід чоловіками, які зазвичай мають поголені голови, як у шумерських землях (за кількома винятками, такими як Ішкі-Марі та Ур-Нанше), та носіння полосів жінками. У період шаканаку в одязі відчувається аккадський вплив. Правителі носили круглий ковпак, довгу бороду, були одягнені у вертикально драпований одяг з бахромою, залишаючи праву сторону його тулуба оголеною. Обрядовість Контакт амореїв із міською шумеро-аккадською культурою Межиріччя призвів до її швидкого засвоєння ними, але зі збереженням ряду племінних традицій. Родові звичаї, юридичні, військові та політичні процедури, релігійний ритуал і обрядність Марі часів третього царства мають низку спільних рис з описаними в Біблії. Наприклад укладання договору супроводжувалося принесенням в жертву молодих тварин, як і в Книзі Буття. Переписи кочових та осілих племен як і в Біблії (Книга Вихід ) супроводжувалися обрядом очищення. Поховання Було виявлено близько 40 поховань, що відносять до періоду першого царства. Ймовірно, вони розташовувалися під житлом. Тіла були поховані в горизонтальному положенні, лежачи на боці або спині, разом із керамікою, зброєю, інструментами та особистими прикрасами. У двох місцях було виявлено 5 монументальних кам'яних гробниць, згрупованих по 2x3, перекритих консольними склепіннями. Три кам'яні гробниці з консольними склепіннями було розкопано на місці колишньої «Будівлі з кам'яним фундаментом», ймовірніше невдовзі після закінчення Міста I. Там було знайдено червону кераміку. До періоду другого царства відосять мало гробниць, оскільки розкопки зосереджувалися на ділянках, де їх зазвичай немає, і не часто проводилися розкопки під житлами, що є звичайним місцем для поховань у міських районах. Це вже не збудовані гробниці, а скоріше земляні або глечикові могили. Період Шакканакку (першого етапу третього царства) дав найцікавішу документацію щодо поховань. Було виявлено понад 200 могил, що, щоправда, є невеликою кількістю, враховуючи чотири століття, що охоплюються цим періодом. Існує кілька поховань, які, ймовірно, відповідають сімейним гробницям, але, здається, їх занадто мало, щоб припустити, що всі члени сім'ї були поховані під сімейним будинком, що свідчить про існування некрополів за межами міських стін. Найпоширенішим типом поховання є глечикова могила, яка становить майже половину від загальної кількості. Також численні прості земляні могили. Було знайдено кілька саркофагів та обмежену кількість склепоподібних гробниць, побудованих з випаленої цегли. Малий Східний палац включає два гіпогеї, які, можливо, служили для поховання членів королівської родини, або принаймні найважливіших серед них, оскільки, схоже, принца було поховано в іншому місці. Вони ретельно побудовані з глиняної цегли, з консольною склепінчастою стелею висотою 2,5 метра та вимощеною підлогою. Поховальне вбрання залежало від багатства померлого. Кераміка була найпоширенішими предметами, в одній гробниці їх було знайдено до двадцяти. Ювелірні вироби та прикраси відзначали заможного померлого: сережки, персні, намиста, браслети, шпильки тощо, виготовлені з імпортних металів та коштовного каміння. Також були знайдені бронзові предмети: вази, зброя та інструменти. Цей багатий та різноманітний похоронний інвентар свідчить про те, що населення періоду Шакканакку характеризувалося певним ступенем добробуту. Більшість гробниць було розграбовано, але деякі були знайдені цілими. Гробниця «сина Шакканакку» отримала таку назву, оскільки там було знайдено печатку з ім'ям принца Марі, сина Іддін-ілума, яку спокусливо ототожнювати з померлим. Незважаючи на видатний статус померлого, це глечик-гробниця, що містить останки дитини, що лежала на боці. Дитину супроводжували кераміка, ювелірні вироби та прикраси із золота, срібла та бронзи. «Гробниця принцеси» отримала таку назву, оскільки особа померлої (бл. 18–20 років на момент смерті) невідома через велику кількість похоронних речей: близько двадцяти керамічних виробів різної форми, елементи одягу та пояс із золота та срібла, а також широкий вибір ювелірних виробів, також виготовлених з дорогоцінних матеріалів. Тут також спосіб поховання контрастує з вмістом, оскільки це проста яма-могила. Будинок Гончара, одна з небагатьох резиденцій, розкопаних з періоду Шакканакку, містив у своїх фундаментах дві дитячі могили, можливо, жертвопринесення для фундаменту житла. Однак той факт, що це поодинокий випадок, ускладнює інтерпретацію. Примітки Джерела Автореф. дис… канд. іст. наук: 07.00.04 / Хасан Хассан Хамдан; НАН України. Ін-т археології. — К., 2000. — 18 с. — укр. Література Серія видань Андре Парро «Mission Archeologique de Mari» (1946—1968 рр.), це фундаментальні праці які є основою будь якого дослідження Марі. Перший том публікації знайомить читача з результатами дослідження храму Іштар, другий том (який було видано у трьох частинах) — із різноманітними аспектами вивчення царського палацу Марі (архітектура, монументальні розписи, документи з палацевого архіву), третій том — із знахідками в храмах Іштара і Нінні-Заза. Крім того, результати шістнадцятого, сімнадцятого і двадцятого сезонів розкопок Марі були опубліковані окремо в збірниках, присвячених сирійській археології (Parrot A. Mission Archeologique de Mari. — Vol. I—IV). Паралельно А. Парро проводив порівняльні дослідження результатів своїх розкопок Марі з матеріалами інших центрів месопотамської культури (Parrot A. Mari et Chagar Bazar // Iraq, 1938), торкаючись проблем вивчення держави Марі в контексті дослідження археології Месопотамії (Parrot A. Archaeologie Mesopotamienne. Vol. I—II. — Paris, 1946—1953; Parrot A. Nineveh and Babylon. — London, 1961). Маргерон Ж.-К. Мари — самобытность или заимствования // Древняя Эбла. — М.: Прогресс, 1985. — с. 96-113 Праці Алі Абу Ассафа про найдавнішу історію Сирії, де матеріалам Марі приділена величезна увага (Абу Ассаф А. Асар альмамалик альгадима. — Дамаск, 1988). Перу А. Абу Ассафа належать найдокладніші описи й аналіз будівельної техніки Марі, архітектурних традицій, що існували тут, тенденцій розвитку образотворчого мистецтва. Роботи А. Абу Ассафа надають досліднику колосальний матеріал по історії древньосирійських цивілізацій, тим більше цінний тим, що історик має можливість оперувати чітко структурованим і скрупульозно описаним матеріалом, розробляючи порівняльно-історичні теми. Результати новітніх знахідок і досліджень публікуються в «Археологічному збірнику Сирії» Хасан Хассан Хамдан, дисертація кандидата історичних наук, ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНИЙ ФЕНОМЕН МАРІ (за археологічними даними), робота виконана на кафедрі археології та етнології Одеського державного університету ім. І. І. Мечнікова. (так що можна знайти, в мережі є її автореферат)