Grossmünster

Grossmünster (nemško: [ɡʁoːsˈmʏnstɐ]; 'veliki minster') je švicarska reformirana cerkev v romanskem slogu v Zürichu v Švici. Je ena od štirih glavnih cerkva v mestu (druge so Fraumünster, Predigerkirche in St. Peterskirche). Njena kongregacija je del Evangeličanske reformirane cerkve kantona Zürich. Jedro sedanje stavbe, blizu bregov Limmata, je bilo zgrajeno na mestu karolinške cerkve, ki jo je po legendi prvotno naročil Karel Veliki. Gradnja sedanje stavbe se je začela okoli leta 1100 in je bila odprta okoli leta 1220. Grossmünster je bila samostanska cerkev, ki se je ves srednji vek potegovala za prednost s Fraumünsterom na drugi strani Limmata. Po legendi je Grossmünster ustanovil Karel Veliki, čigar konj je padel na kolena nad grobovi Feliksa, Regule in Exuperantiusa, zavetnikov Züricha. Legenda podpira trditev o nadrejenosti Fraumünstru, ki ga je ustanovil Ludvik Nemški, vnuk Karla Velikega. Arheološki dokazi potrjujejo prisotnost rimskega pokopališča na tem mestu. Ime Ime Grossmünster izvira šele iz 14. stoletja. Prvotno se je cerkev v dokumentih imenovala preprosto Züriška cerkev (Turicina ecclesia). Münster se prvič pojavi leta 1272 pod oznako Monasterium praepositurae Thuricensis. Monasterium, nemško Münster, je latinski izraz za samostan. Grossmünster se prvič pojavi leta 1322, verjetno zato, da bi ga ločili od manjšega Fraumünstra. Zgodovinski pomen Ulrich Zwingli je s svojega pastoralnega položaja v Grossmünstru začel švicarsko-nemško reformacijo v Švici, začenši leta 1520. Zwingli je leta 1523 zmagal v vrsti razprav pod vodstvom magistrata, kar je na koncu pripeljalo lokalne civilne oblasti do odobritve ločitve cerkve od papeštva. Reforme, ki jih je začel Zwingli in jih je nadaljeval njegov naslednik Heinrich Bullinger, so razlog za preprosto notranjost cerkve. Ikonoklastični reformatorji so leta 1524 odstranili orgle in verske kipe. Te spremembe, ki jih je spremljala opustitev posta, zamenjava maše, odpoved celibatu, uživanje mesa na postne dni, zamenjava lekcionarja s sedemletnim ciklom Nove zaveze, prepoved cerkvene glasbe in druge pomembne reforme, uvrščajo to cerkev med najpomembnejša mesta v zgodovini reformacije in rojstni kraj švicarsko-nemške reformacije. Cerkev sama je v lasti kantona Zürich, ena od le treh sakralnih stavb v kantonu, skupaj s samostanoma Rheinau in Kappel. Leta 2011 je kanton vso ostalo cerkveno lastnino prenesel na župnije. Arhitekturna zgodovina O najzgodnejših predhodnikih Grossmünstra se le ugiba. Arheološke najdbe kažejo na rimsko pokopališče v bližini. Verjetno je stala manjša spominska stavba in samostan za oskrbo romarjev. Leta 870 je Karel III. Debeli samostan preuredil v kolegijsko cerkev. Grossmünster je bil kot pokopališče povezan z Wasserkirche, krajem usmrtitve Feliksa in Regule in Fraumünsterjem na drugi strani reke Limmat, kjer so hranili najpomembnejše relikvije svetnikov. Tri cerkve, povezane z Münsterstegom (Münstrskim mostom), so v visokem srednjem veku tvorile jedro letnih procesij kot 'procesijska os'. Vendar je bila natančna pot procesije, kot jo je okoli leta 1260 opisal Konrad von Mure, bolj zapletena in je ni mogoče natančno rekonstruirati. Potekala je tudi mimo danes izginule kapele Lindenhof in različnih točk vzdolž mestnih meja. Ostanki predhodnice sedanje cerkve so bili odkriti med prenovo v 1930-ih in datirani v 11. stoletje. Gradnja romanske cerkve, ki stoji še danes, se je začela okoli leta 1100 in je bila končana leta 1220. Predhodna stavba je bila postopoma porušena. Gradnja je potekala v šestih fazah, pri čemer je vsaka kazala odstopanja od prvotnega načrta zaradi vključitve novih arhitekturnih slogov. Vendar so se spremembe notranjosti in zunanjosti cerkve nadaljevale v 20. stoletju. Šele med letoma 1487 in 1492 so bili stolpi na pobudo Hansa Waldmanna dvignjeni na enako višino in okronani z zvoniki. Strešna laterna je bila v sedanji obliki dokončana leta 1498. Reformacija v nemško govoreči Švici se je začela v Grossmünstru, saj je tam od leta 1519 kot župnik pridigal reformator Ulrich Zwingli. Na njegovo pobudo je mestni svet Züricha leta 1524 dal odstraniti oltarje iz cerkve. Leta 1526 je bila pred kor postavljena korna pregrada za prezbiterij, zgrajena iz uničenih oltarjev züriških cerkva. To je jasno pokazalo na preureditev cerkve. Poudarek ni bil več na božji službi pri oltarjih v koru, temveč na pridiganju. Posmrtne ostanke Feliksa in Regule je iz kapele dvanajstih apostolov odstranil Zwinglijev naslednik Heinrich Bullinger. Poročajo, da so našli le nekaj kostnih fragmentov, oglje, opeko in lešnik. Zvečer 24. avgusta 1763 je strela udarila v zvonik, pri čemer je zagorel s skodlami pokrit zvonik. Zvonove so pred taljenjem rešili tako, da so jih prekrili z mokrimi volovskimi kožami. Stolp je več let ostal zgorela ruševina in pojavile so se razprave o popolni obnovi Grossmünstra po načrtih Gaetana Mattea Pisonija. Odpor župnika Johanna Jakoba Breitingerja je preprečil njegovo rušenje. Leta 1770 so stolpe dogradili z ravno teraso in balustradami v slogu Ludvika XVI. Med letoma 1781 in 1787 sta Johann Caspar Vögeli in Johannes Haggenmiller ustvarila sedanje značilne neogotske vrhove stolpov. Romanski zvonik severnega stolpa je bil porušen in nadomeščen s kopijo poznogotskega južnega stolpa. Oba stolpa sta bila prav tako dvignjena s stražarsko sobo. Notranjost je bila prav tako preurejena v baročnem slogu. Od leta 1845 naprej je bil Grossmünster deležen obsežne obnove. Stopnišče do galerij nad glavnim severnim portalom je bilo porušeno in prestavljeno v notranjost – natančneje v del nekdanje kapele dvanajstih apostolov, kjer so bili grobovi svetnikov. Gradbeni mojster August Stadler je dal porušiti tudi križni most. Leta 1849 so opatijske stavbe porušili, do leta 1897 pa so odstranili vse baročne elemente, kot sta štukatura in omet. V skladu z načeli ohranjanja zgodovinske dediščine iz 19. stoletja je bil cilj obnoviti prvotno romansko notranjost, kar je privedlo do uničenja novejših strukturnih elementov. Notranjo prenovo in sočasno rekonstrukcijo sta med letoma 1913 in 1915 izvedla mestni arhitekt Gustav Gull in kantonski arhitekt Hermann Fietz. Zunanjost je bila med letoma 1931 in 1936 temeljito prenovljena, med katero so bili nekoliko spremenjeni 62 metrov visoki stolpi. Te spremembe so bile razveljavljene v letih 1989/1990. Leta 2021 je bilo za obnovo odobrenih 35 milijonov švicarskih frankov, leta 2023 pa se je začela obnova notranjosti, oken in kipa Karla Velikega v kripti. Januarja 2025 se je začela zunanja prenova z gradnjo odrov na vzhodni in južni strani; celotna cerkev je ostala z odri skozi celotno leto 2026/27. Prenova se je zaključila z gradnjo odrov na zahodni strani leta 2028. Arhitektura Glavna fasada je obrnjena proti severu. Glavni portal, podoben slavoloku, označuje začetek procesijske poti od grobov svetnikov Feliksa in Regule do njunih relikvij v Fraumünstru. Portal je ohranil le malo od svoje prvotne romanske strukture. Na levem kapitelu je upodobljen kralj David s strunskim glasbilom. Od leta 1950 so na prekladi vklesane naslednje Zwinglijeve besede: »Da bi zagotovili, da se bo med vami resnično oznanjala božja beseda in da bi obdržali svojo domovino, četudi bi to škodovalo hudiču, kajti kjer je strah pred Bogom, tam je božja pomoč. + Huldrych Zwingli.« Bronasta vrata, ki jih je leta 1950 ustvaril Otto Münch, prikazujejo posamezne biblijske zgodbe. Vrata na južni fasadi, prav tako Münchova, prikazujejo prizore iz zgodovine reformacije. Zahodno fasado zaznamujeta dva kuboidna, 64 metrov visoka dvojna stolpa. Na južni stolp, znan kot Karlsturm, se je mogoče povzpeti: do razgledne sobe na višini 50 metrov vodi 187 stopnic. Od leta 2020 je bilo mogoče razgled občudovati le skozi okna; do balkonov zunaj stolpa so lahko dostopale le vodene skupine. Na zunanji strani stolpa, obrnjenega proti reki Limmat, je postavljena sedeča figura cesarja Karla Velikega. Severni stolp – imenovan tudi zvonik – je na severni fasadi okrašen z Bullingerjevim spomenikom, kipom reformatorja Heinricha Bullingerja v naravni velikosti. Visoko nad njim lebdi konj in jezdec, domnevno najstarejša konjeniška upodobitev severno od Alp. Figura izvira iz okoli leta 1180 in bi lahko bila simbol moči mestnega vladarja Berchtholda IV. Zähringenskega, ki označuje sosednjo cesarsko palačo. Relief, ki verjetno še nikoli ni bil obnovljen, je bil pred zunanjo prenovo leta 2026 v izjemno dobrem stanju. Notranjost Notranjost je preprosta. Poleg klopi in kornih klopi vsebuje le prižnico (1853) in krstni kamen (1598), ki služi tudi kot obhajilna miza. Ogleda so vredni romanski kapiteli v ladji in ostanki prvotne poslikane dekoracije v enoprostorni, ravno zaključeni apsidi. Na severni steni, nad vrati, je še vedno slabo ohranjena upodobitev Veronikine tančive iz 16. stoletja. Ladjo dopolnjujejo sodobni vitraži. Kripta V kripti, najstarejšem delu cerkve, si lahko ogledate močno obledele stenske poslikave iz 14./15. stoletja, ki prikazujejo mučeništvo zavetnikov Feliksa in Regule. Pripisujejo jih Hansu Leuju starejšemu. Tukaj je razstavljen tudi originalni ustoličeni Karel Veliki z južnega stolpa. Fragmenti fresk so se ohranili tudi v ostankih nekdanje kapele dvanajstih apostolov; tam je tudi model prvotne cerkve. Iz nekdanje opreme kapele dvanajstih apostolov je bil rešen del najstarejše znane vedute Züricha, ki jo je naslikal Hans Leu starejši. Plošče so bile znatno zmanjšane in delno prebarvane, saj so bili prizori v ospredju, ki prikazujejo mučeništvo mestnih zavetnikov, po reformaciji ocenjeni kot nezanimivi. Kopije plošč si lahko ogledate v Arhivu arhitekturne zgodovine mesta Zürich, originali pa so razstavljeni v Švicarskem narodnem muzeju. Zakristija Od 16. stoletja do francoske revolucije je zakristija služila kot zakladnica mestne države Zürich; o tem priča le še železna skrinja. Danes v njej hranijo med drugim dva kositrna vrča iz leta 1580, različno drugo cerkveno opremo, biblijske izdaje in prevode od leta 1524 do danes, pa tudi literaturo o Grossmünsterju in njegovi duhovščini. Okna Od leta 1933 tri barvna korna okna Augusta Giacomettija prikazujejo božično zgodbo. Leta 2005 je župnija organizirala natečaj za prenovo prej belih zahodnih oken v ladji. Sredstva so prišla iz zapuščine z umetniškim naročilom. Leta 2006 je bil za oblikovanje 12 oken izbran sodobni umetnik iz Kölna, Sigmar Polke. Njegova zasnova vključuje abstraktne vzorce brušenega ahata na sedmih zadnjih zahodnih oknih ladje in barvito, mrežasto steklo na petih sprednjih. Obrnjena proti koru, barvita vitraža prikazujeta prizore, ki prehajajo iz abstraktnega v figurativno, s sklicevanjem na Staro zavezo. Okna združujejo abstraktne vzorce s figurativnimi elementi in naslavljajo ikonoklazem reformirane cerkve. Kot največje in zadnje Polkejevo delo so bila okna dokončana oktobra 2009. Knjižnica opatije Grossmünster Mesta za shranjevanje knjig: Že od ustanovitve so bile knjige, potrebne za bogoslužje in pastoralno oskrbo, na voljo. Od 12. stoletja naprej so jih hranili v tako imenovani "Veliki spodnji zakristiji" (glej ilustracijo "A"), od sredine 13. stoletja naprej pa v tako imenovani "Zakladnici", "Zgornji zakristiji" (glej ilustracijo "B"). Med letoma 1482 in 1522 je bila nad zahodnim krilom križnega hodnika zgrajena in opremljena nova knjižnica. Ta knjižnica je tam ostala do razpustitve opatije leta 1808 (glej ilustracijo "C") in je kasneje postala temelj kantonalne in univerzitetne knjižnice, od leta 1914 osrednje knjižnice v Zürichu. Rast: Kanoniki in ustanovitelji so bogatili knjižnico. Med madžarskimi vpadi so benediktinski menihi iz Disentisa leta 940 relikvije skupaj s tremi križi, devetimi zvonovi in ​​devetimi knjigami varno prenesli v Zürich. Sredi 13. stoletja je kanonik Konrad von Mure, ki je služil kot kantor, postal znan kot pisatelj; študiral je v Parizu in tam kupil pravni pergamentni rokopis, ki ga še danes hrani Osrednja knjižnica v Zürichu (Ms. Car. C 151). Uprava: Ohranjeni statuti samostana, sestavljeni leta 1346, vsebujejo tudi predpise o pravicah, dolžnostih in dohodkih knjižničarja (imenovanega Librarius). Bil je odgovoren za skrbno hrambo samostanskih knjig, ki so pripadale samostanski zakladnici, za njihovo vzdrževanje in popravila ter za nadzor nad izposojami s pisnim potrdilom. Za izposoje zunaj samostana (extra muros) je bilo potrebno soglasje kapitlja. Prošt je moral skupaj z dvema kanonikoma vsako leto pregledati knjižno zbirko. Knjižničar je bil osebno odgovoren za morebitne manjkajoče knjige. Do reformacije: Plodoviti pisatelj in kanonik Felix Hemmerlin, ki je doktoriral iz prava v Bologni in imel v lasti največjo zasebno knjižnico severno od Alp v Zürichu, je številne ohranjene rokopise samostana opremil z opombami, pogosto s svojim podpisom. Njegova lastna knjižnica je bila po njegovem zaporu raztresena. Nadaljnji srednjeveški rokopisi so prišli iz zbirke kanonika Jacobusa de Chama (1446–1496), ki je doktoriral iz prava na Univerzi v Pavii, bil kaplan milanskega vojvode Galeazza Sforze in prošt Grossmünstra od leta 1473 do 1494. Iz njegove zbirke izvirata dva zvezka sodne prakse v papirnatih rokopisih, vezana v Zürichu. Peter Numagen, humanistično naravnani kaplan sv. Leonharda, je za svojega življenja prodal svojo bogato knjižnico kolegijski cerkvi, ki je izdala zadolžnico v korist njegove nezakonske hčere. Ta menica je ostala neplačana leta 1551. Kanonik Johannes Mantz (umrl 1518) je svojo zbirko približno 60 knjig podaril kolegijski knjižnici, njegov brat Caspar pa je zapuščino dokončal leta 1519. Pomemben uporabnik knjižnice je bil freiburški vitez, notar in državnik Peter Falck, ki je leta 1519 obiskal kolegijsko cerkev, preden se je odpravil na svoje drugo romanje v Jeruzalem. Od prošta Freya je prejel dovoljenje za uporabo zbranega rokopisa (zdaj v Züriški osrednji knjižnici, ga. Car. C 58), ki vsebuje potopise aachenskega profesorja teologije Guillelmusa Textorja (Zewerja) v Sveto deželo, pa tudi potopise Bernharda von Breidenbacha, ki jih je leta 1491 napisal Textorjev posvojeni sin Peter Numagen. Po reformaciji: V nemirih reformacije so se izgubili zlasti liturgični pergamentni rokopisi, knjižne zbirke cerkva in samostanov v mestu in okolici pa so se razpršile. Po Zwinglijevi smrti je bila kolegijska knjižnica ponovno ustanovljena. Kolegijska cerkev je odkupila njegovo knjižnico od njegove vdove. Conrad Pellikan, ki je bil knjižničar od leta 1532 do 1551, je sestavil katalog, v katerem je zabeležil knjige, ki so še vedno ohranjene iz srednjeveške kolegijske knjižnice, in nove pridobitve od takrat. Srednjeveško in zgodnjenovoveško opatijsko knjižnico je bilo mogoče rekonstruirati na podlagi kataloga Konrada Pellikana iz let 1531/1552, knjižna zbirka pa je večinoma ohranjena v Centralni knjižnici v Zürichu. Sklici Zunanje povezave Uradna spletna stran Grossmünster, Zürich - Sacred Destinations (includes photo gallery) Old City Plan of Church depicting original spires Arhivirano 2019-08-27 na Wayback Machine. City Panorama of Zurich, shot in Winter 2004 from the tower of Grossmünster