Solothurnska stolnica

Solothurnska stolnica ali stolnica sv. Ursa je stolnica rimskokatoliške škofije Basel v mestu Solothurn v Švici. Je švicarska dediščina nacionalnega pomena. Pokroviteljstvo Urs in Viktor sta bila rimska mučenika in svetnika iz 3. stoletja. Zelo zgodaj sta bila povezana s tebansko legijo, ki je bila po hagiografiji legije mučena, ker ni hotela častiti cesarja. Življenjepis Ursa je napisal sveti Evherij Lyonski v 5. stoletju; v njem je opisano, da je bil Urs pod cesarjem Maksimijanom in guvernerjem Hirtakom mučen in obglavljen, ker ni hotel častiti malikov okoli leta 286. Zgodovina Prva cerkev Prva cerkev na tem mestu je bila zgrajena v zgodnjem srednjem veku. Sv. Ursa iz Solothurna so v mestu častili do 5. stoletja. Do leta 870 je bil v Solothurnu kolegij kanonikov in verjetno tudi kolegijska cerkev. Romanska cerkev je morda obstajala, vendar ni pisnih ali arheoloških dokazov, ki bi jo podpirali ali ovrgli. Prvi dokumentirani zapis o gotski cerkvi izvira iz leta 1294, oltarji pa so bili posvečeni v letih 1293 in 1298. J. R. Rahn je leta 1893 zapisal, da je bilo leto 1294 dokončanje te cerkve. Hans Rudolf Sennhauser je leta 1990 zapisal, da oblika kripte ni skladna z letom gradnje 1294. Menil je, da je bila dvodelna kripta z dvojno vrsto stebrov okoli leta 1100 zamenjana z enodelno kripto. Ker je imela cerkev pred letom 1762 dvodelno kripto, je menil, da izvira iz obdobja pred letom 1100. Verjetno sta bila dvojna stolpa poškodovana v potresu v Baslu leta 1356, vendar ni zanesljivih virov, ki bi potrdili škodo. Zdi se verjetno, saj je bil leta 1360 nad cerkvijo zgrajen enojni Wendelsteinov stolp, na zahodno stran cerkve pa je bila dodana gotska fasada. Kor je bil obnovljen leta 1544, kripta pa je bila ponovno prekrita. Cerkvena ladja je bila obnovljena leta 1644 in razširjena. Zakristija je bila razširjena leta 1664. Kolegij so ustanovili in podpirali karolinški kralji. Kanoniki so prvotno sledili pravilom Institutio canonicorum Aquisgranensis, kjer so jedli in živeli skupaj, vendar so lahko imeli zasebna stanovanja z dovoljenjem svojega škofa. Do 13. stoletja so pravila skupnega življenja opustili in kanoniki so postali neodvisni. Zbor kanonikov so podpirali in sestavljali tuji plemiči, kar je pogosto povzročalo konflikte z rastočim mestom Solothurn. V 14. stoletju so napetosti dosegle vrhunec, ki je dosegel vrhunec leta 1382 s Solothurner Mordnacht (noč umora v Solothurn). Vedno bolj zadolženi grof Rudolf II. Neu-Kyburg se je pripravljal na napad na Solothurn, da bi mesto prisilil k odpisu dolgov. Z enim od kanonikov, Hansom von Steinom, se je dogovoril, da Rudolfovim silam dovoli vstop v mesto. Vendar je njegov načrt odkril Hans Roth, kmet iz Rumisberga, ki je opozoril mesto. Jezni prebivalci mesta so nato med mašo v cerkvi umorili Hansa von Steina. Rudolfov II. poskus napada na Solothurn je dal Bernu razlog za napad na grofije Neu-Kyburg in povzročil Burgdorfsko vojno. Po Mordnachtu je kolegij začel novačiti člane mestnega sveta in konflikti med obema skupinama so se zmanjšali. Leta 1519 so pod prezbiterijem cerkve odkrili krsto Ursusa z dvema okostjema. Šola v kolegiju se prvič omenja leta 1208. Delovala je do leta 1863, čeprav je po ustanovitvi jezuitske šole v Solothurnu leta 1646 postala manj pomembna. Prvi katalog knjižnice je bil dokončan leta 1424. Leta 1585 je solothurnski patricij Wilhelm Tugginer ustanovil zborovsko šolo. Tradicionalni fantovski zbor je bil v stolnici ponovno ustanovljen v 1970-ih.[9] Do 18. stoletja je bila gotska cerkev v slabem stanju. 25. marca 1762 se je Wendelsteinov stolp zrušil, zaradi česar je bilo mesto prisiljeno začeti načrtovati zamenjavo stavbe. Druga cerkev Naslednje leto je mesto najelo arhitekta Gaetana Mattea Pisonija (1713–1782) iz Ascone, da bi zasnoval in zgradil novo cerkev. Vendar so se odnosi med mestom in ticinskim arhitektom sčasoma poslabšali in je bil od projekta odpuščen. Njegov nečak, Paolo Antonio Pisoni (1738–1804), je leta 1772 prevzel gradnjo. 26. septembra 1773 je novo cerkev posvetil lausannski škof Joseph Niklaus von Montenach. Ostala je del lausannske škofije do 7. maja 1828, ko je papež Leon XIII. reorganiziral baselsko škofijo in vanjo vključil Solothurn. Kolegijska cerkev je bila povzdignjena v stolnico in postala škofovski sedež ter župnijska cerkev. 11. avgusta 1853 je stolnico rahlo poškodoval potres. Popravilo nastalih razpok je trajalo vse do leta 1917. Med popravilom razpok je bila izvedena tudi celovita prenova in nameščen ogrevalni sistem. Januarja 2011 je bil prostostoječi oltar v koru in deli okoliške cerkve močno poškodovani v požigu 61-letnega Švicarja, ki je imel v preteklosti duševne bolezni. Stolnica je bila zaradi popravil in čiščenja zaprta približno dve leti. Stene, strop in orgle so bili poškodovani zaradi dima in jih je bilo treba očistiti. Stari oltar je bil zamenjan z novim marmornim oltarjem. Celoten projekt je stal približno 8,7 milijona CHF. Storilec je bil septembra 2011, deloma zaradi še enega požiga, obsojen na 14 mesecev zapora brez možnosti pogojnega odpusta. Zaradi duševnih motenj pa je bil sprejet v varovano psihiatrično kliniko. Zunanjost stavbe Zahodna fasada stolnice je monumentalna neoklasicistična zgradba iz belega kamna. Spodnji del je razdeljen na tri dele s stebri, ki jih krasijo pilastri in ogredje. Zgornji del je manjši in nadaljuje dekoracijo stebrov, pilastrov in ogredja. Fasado krona trikotni pediment, tako kot vsa vrata. Sprednji del krasijo monumentalni kipi in reliefi kiparja Johanna Baptista Babela, ki so bili izklesani v letih 1774–75. Od severa proti jugu so figure sv. Štefana, Karla Boromejskega, sv. Mavricija, sv. Verena, sv. Viktorja, sv. Ursusa, sv. Regula, sv. Feliksa, sv. Beata in Niklaus von Flueja. V središču je grb, obdan s figurami, ki predstavljajo vero in pogum. Relief na desni prikazuje svetnika Ursusa in Viktorja, ki nočeta častiti malikov. Relief na levi prikazuje obglavljenje Tebanske legije. Osrednji relief prikazuje sv. Petra, ki sprejema ključe. Monumentalno stopnišče, ki vodi do zahodne fasade, obdajata kipa Mojzesa in Gideona na rimskih fontanah. Stolp Stolnica ima od svojega začetka samo en stolp, ki je na severovzhodnem vogalu. Dokončani stolp je bil od začetka namenjen podpori zvonika za celoten val zvonov. To zasnovo z enim stolpom je mesto določilo tudi med načrtovanjem cerkve. Drugi stolp je bil predlagan v različici, ki jo je naredil Pisoni, in risbe te zasnove obstajajo. Čeprav so bili temelji za drugi, lažji stolp položeni, sam stolp ni bil nikoli zgrajen. To pogosto vodi do domneve, da stolp ni bil zgrajen zaradi strukturnih razlogov. Vendar je bil razlog finančni, saj mestni svet ni bil pripravljen porabiti dodatnih 13.000 guldnov za drugi stolp. Na njegovem mestu je bila zgrajena zakristija. Notranjost Notranjost cerkve je jasno zaznamovana z neoklasicističnim slogom. Štukature imajo predvsem funkcionalen namen, saj poudarjajo in poudarjajo nosilne in okvirne elemente. Dekorativna figurativna ornamentika, značilna za rokokojsko obdobje, kot so putti, se uporablja zelo redko. Ikonografija odraža starorimsko vojaško tradicijo cerkvenih zavetnikov, Ursa in Viktorja. Ikonografski program je zasnoval kantor Hermann. Požig leta 2011 je zahteval prenovo kora. V ta namen je umetnica Judith Albert skupaj z Geryjem Hoferjem in arhitekturnim birojem Brauen Wälchli iz Lausanne zasnovala projekt L’ultima cena ('Zadnja večerja'). Osrednji del celovite prenove je oltar iz carrarskega marmorja. Pregibi mize, replicirani v kamnu, temeljijo na znameniti upodobitvi Zadnje večerje Leonarda da Vincija in tradiciji obhajanja evharistije na oltarju z belim prtom. Glavni oltar v koru je oblikoval Francesco Pozzi, delo Gaetana Mattea Pisonija in je izdelan iz šestnajstih vrst marmorja. Nima retabla, ampak nad njim v apsidi visi štukaturna gloriola s križem v sredini. Gloriola izvira iz let 1789/1790 in jo je ustvaril Carlo Luca Pozzi na podlagi dizajna Paola Antonia Pisonija. Levo in desno na srednji klopi sedi štukaturni angel. Ob velikih praznikih je doprsni kip relikviarija postavljen na zgornjo klop. Stranski in transeptni oltarji imajo retabel z lesenim okvirjem s slikami, večinoma tujih umetnikov. Okvirja sta ustvarila Franz in Jeremias Schlapp, ki prihajata iz Vorarlberga. Svetniške figure so novejše (1921) in jih je izdelal August Weckbecker iz Münchna. Monumentalno prižnico, izdelano iz raznobarvnega marmorja, je zasnoval Jean-François Doret iz Veveyja na podlagi načrtov Paola Antonia Pisonija (1772). Sedanje glavne orgle so delo podjetja Kuhn Organ Builders iz leta 1942. Med prenovo leta 1975 so bile originalne cevi v fasadi ohranjene, večina ostalih pa je bila zamenjana. Orgle imajo 55 registrov na štirih manualih in pedalu. Mehanizmi za gibanje so električni. Sklici Zunanje povezave Solothurnska stolnica]