Європейська асоціація вільної торгівлі

Європе́йська асоціа́ція ві́льної торгі́влі (англ. European Free Trade Association, EFTA) — регіональна торговельна організація та зона вільної торгівлі, що складається з чотирьох європейських держав: Ісландії, Ліхтенштейну, Норвегії та Швейцарії. Організація діє паралельно з Європейським Союзом (ЄС), і всі чотири держави-члени беруть участь у єдиному європейському ринку та є частиною Шенгенської зони. Однак вони не є учасниками Митного союзу Європейського Союзу. ЄАВТ історично була одним із двох домінуючих західноєвропейських торговельних блоків, але зараз вона значно менша та тісно пов'язана зі своїм історичним конкурентом, ЄС. Вона була створена 3 травня 1960 року як альтернативний торговельний блок для тих європейських держав, які не могли або не бажали приєднатися до тодішніх Європейських Спільнот (ЄС), головного попередника Європейського Союзу. Стокгольмська конвенція (1960) про створення ЄАВТ була підписана 4 січня 1960 року у столиці Швеції сімома країнами (відомими як «Зовнішня сімка»: Австрія, Данія, Норвегія, Португалія, Швеція, Швейцарія та Сполучене Королівство). Переглянута Конвенція, Вадуцька конвенція, була підписана 21 червня 2001 року та набула чинності 1 червня 2002 року. Після 1995 року залишилися лише два члени-засновники, а саме Норвегія та Швейцарія. Інші п'ять, Австрія, Данія, Португалія, Швеція та Сполучене Королівство, приєдналися до ЄС. Початкову Стокгольмську конвенцію замінила Вадуцька конвенція, метою якої було забезпечити успішну основу для подальшого розширення та лібералізації торгівлі як між державами-членами організації, так і з рештою світу. Хоча ЄАВТ не є митним союзом, і держави-члени мають повне право укладати двосторонні торговельні угоди з третіми країнами, воно має скоординовану торговельну політику. Як результат, його держави-члени спільно уклали угоди про вільну торгівлю з ЄС та низкою інших країн. Для участі в єдиному ринку ЄС Ісландія, Ліхтенштейн та Норвегія є сторонами Угоди про Європейську економічну зону (ЄЕЗ), дотримання якої регулюється Наглядовим органом ЄАВТ та Судом ЄАВТ. Натомість Швейцарія має низку багатосторонніх угод з ЄС та його державами-членами. Держави-члени Історія 12 січня 1960 року в Золотій залі Стокгольмської ратуші було започатковано Конвенцію про створення Європейської асоціації вільної торгівлі. Вона передбачала поступове скасування мит на промислову продукцію, але не торкалася сільськогосподарської чи рибної продукції. Основна відмінність між ранньою ЄЕС та ЄАВТ полягала в тому, що остання не діяла спільних зовнішніх митних тарифів, на відміну від першої: кожен член ЄАВТ міг вільно встановлювати свої індивідуальні митні збори проти країн, що не є членами ЄАВТ, або укладати з ними індивідуальні угоди про вільну торгівлю. Країнами-засновниками ЄАВТ були: Австрія, Данія, Норвегія, Португалія, Швеція, Швейцарія та Велика Британія. Протягом 1960-х років ці країни часто називали «Зовнішньою сімкою», на відміну від Внутрішньої шістки тодішніх Європейських Спільнот (ЄС). Фінляндія стала асоційованим членом у 1961 році та повноправним членом у 1986 році, а Ісландія приєдналася до ЄС у 1970 році. Сполучене Королівство та Данія приєдналися до ЄС у 1973 році і таким чином перестали бути членами ЄАВТ. Португалія також вийшла з ЄАВТ на користь Європейських Спільнот у 1986 році. Ліхтенштейн приєднався до ЄАВТ у 1991 році (раніше його інтереси представляла Швейцарія). Австрія, Швеція та Фінляндія приєдналися до ЄС у 1995 році і таким чином перестали бути членами ЄАВТ. Двічі, у 1972 та 1994 роках, уряд Норвегії намагався приєднатися до ЄС (у 1973 році він все ще був ЄЕС) і таким чином вийти з ЄАВТ. Однак обидва рази членство в ЄС було відхилено на національних референдумах, що зберегло Норвегію в ЄАВТ. Ісландія подала заявку на членство в ЄС у 2009 році через ісландську фінансову кризу 2008–2011 років, але з того часу відмовилася від своєї заявки. Поточні члени Колишні члени Інші переговори Між 1994 і 2011 роками обговорювалися питання членства в ЄАВТ для Андорри, Сан-Марино, Монако, Острова Мен, Туреччини, Ізраїлю, Марокко та інших партнерів Європейської політики сусідства. Андорра, Монако та Сан-Марино У листопаді 2012 року, після того, як Рада Європейського Союзу закликала до оцінки відносин ЄС з Андоррою, Монако та Сан-Марино, які вони назвали «фрагментованими», Європейська комісія опублікувала звіт, у якому викладено варіанти їхньої подальшої інтеграції до ЄС. На відміну від Ліхтенштейну, який є членом ЄЕЗ через ЄАВТ та Шенгенську угоду, відносини з цими трьома мікродержавами базуються на низці угод, що охоплюють конкретні питання. У звіті розглянуто чотири альтернативи поточній ситуації: Галузевий підхід з окремими угодами з кожною державою, що охоплюють усю сферу політики. Всеохопна багатостороння Рамкова угода про асоціацію (FAA) з трьома державами. членство в ЄЕЗ та Членство в ЄС. Однак Комісія стверджувала, що секторальний підхід не вирішує основних проблем і все ще є непотрібно складним, тоді як членство в ЄС було відхилено найближчим часом, оскільки «інституції ЄС наразі не адаптовані до вступу таких малих за розміром країн». Решта варіантів, членство в ЄЕЗ та FAA з державами, були визнані життєздатними та рекомендовані комісією. У відповідь Рада звернулася з проханням продовжити переговори з трьома мікродержавами щодо подальшої інтеграції та підготувати до кінця 2013 року звіт з детальним описом наслідків двох життєздатних альтернатив та рекомендаціями щодо подальших дій. Оскільки членство в ЄЕЗ наразі відкрите лише для держав-членів ЄАВТ або ЄС, для приєднання мікродержав до ЄЕЗ без членства в ЄС потрібна згода існуючих держав-членів ЄАВТ. У 2011 році Йонас Гар Стере, тодішній міністр закордонних справ Норвегії, яка є державою-членом ЄАВТ, заявив, що членство мікродержав у ЄАВТ/ЄЕЗ не є відповідним механізмом для їхньої інтеграції у внутрішній ринок через їхні різні вимоги порівняно з вимогами більших країн, таких як Норвегія, і припустив, що спрощена асоціація буде для них кращою. Еспен Барт Ейде, наступник Стере, відповів на звіт комісії наприкінці 2012 року, поставивши під сумнів, чи мають мікродержави достатні адміністративні можливості для виконання зобов'язань, пов'язаних з членством в ЄЕЗ. Однак він заявив, що Норвегія буде відкрита для можливості членства мікродержав у ЄАВТ, якщо вони вирішать подати заявку, і що країна ще не прийняла остаточного рішення з цього питання. Паскаль Шафхаузер, радник місії Ліхтенштейну при ЄС, заявив, що Ліхтенштейн, ще одна держава-член ЄАВТ, готовий обговорити членство мікродержав у ЄЕЗ за умови, що їхнє приєднання не перешкоджатиме функціонуванню організації. Однак він запропонував розглянути варіант прямого членства в ЄЕЗ для мікродержав, які не входять як до ЄАВТ, так і до ЄС. 18 листопада 2013 року Комісія ЄС дійшла висновку, що «участь малих за розміром країн у ЄЕЗ наразі не вважається життєздатним варіантом з політичних та інституційних причин», і що угоди про асоціацію є більш доцільним механізмом інтеграції мікродержав у внутрішній ринок. Фарерські острови (Королівство Данія) Данія була одним із засновників ЄАВТ у 1960 році, але її членство припинилося в 1973 році, коли вона приєдналася до Європейських Співтовариств. Автономні території Королівства Данія були охоплені членством Данії в ЄАВТ: Гренландія з 1961 року та Фарерські острови з 1968 року. У середині 2005 року представники Фарерських островів порушили питання про можливість повторного приєднання їхньої території до ЄАВТ. Оскільки стаття 56 Конвенції ЄАВТ дозволяє лише суверенним державам ставати членами ЄАВТ, Фарерські острови розглянули можливість того, що «Королівство Данія стосовно Фарерських островів» може приєднатися до ЄАВТ від їхнього імені. Уряд Данії заявив, що цей механізм не дозволить Фарерським островам стати членом ЄЕЗ, оскільки Данія вже є стороною Угоди про ЄЕЗ. Фарерські острови вже мають розширену двосторонню угоду про вільну торгівлю з Ісландією, відому як Угода Гойвіка. Відносини з Європейським Союзом: Європейська економічна зона У 1992 році ЄС, його держави-члени та держави-члени ЄАВТ підписали Угоду про Європейську економічну зону у Порту, Португалія. Однак пропозицію про ратифікацію Швейцарією своєї участі було відхилено на референдумі. (Тим не менш, Швейцарія має численні двосторонні договори з ЄС, які дозволяють їй брати участь у Єдиному європейському ринку, Шенгенській угоді та інших програмах). Таким чином, крім Швейцарії, члени ЄАВТ також є членами Європейської економічної зони (ЄЕЗ). ЄЕЗ складається з трьох держав-членів Європейської асоціації вільної торгівлі (ЄАВТ) та 27 держав-членів Європейського Союзу (ЄС). Вона була створена 1 січня 1994 року після угоди з Європейським економічним співтовариством (яке стало Європейським співтовариством двома місяцями раніше). Вона дозволяє державам ЄАВТ-ЄЕЗ брати участь у внутрішньому ринку ЄС, не будучи членами ЄС. Вони приймають майже все законодавство ЄС, пов'язане з єдиним ринком, крім законів про сільське господарство та рибальство. Однак, вони також сприяють та впливають на формування нової політики та законодавства, що стосуються ЄЕЗ, на ранній стадії в рамках офіційного процесу прийняття рішень. Один із членів ЄАВТ, Швейцарія, не приєдналася до ЄЕЗ, але має низку двосторонніх угод, включаючи угоду про вільну торгівлю, з ЄС. Інституції ЄЕЗ Спільний комітет, що складається з держав ЄЕЗ-ЄАВТ та Європейської комісії (яка представляє ЄС), має функцію поширення відповідного законодавства ЄС на країни, що не входять до ЄС. Рада ЄЕЗ збирається двічі на рік для регулювання загальних відносин між членами ЄЕЗ. Замість створення загальноєвропейських інституцій, діяльність ЄЕЗ регулюється Наглядовим органом ЄАВТ та Судом ЄАВТ. Наглядовий орган ЄАВТ та Суд ЄАВТ регулюють діяльність членів ЄАВТ стосовно їхніх зобов'язань у Європейській економічній зоні (ЄЕЗ). Оскільки Швейцарія не є членом ЄЕЗ, вона не бере участі в цих інституціях. Наглядовий орган ЄАВТ виконує для членів ЄАВТ роль, еквівалентну ролі Європейської комісії для ЄС, як «охоронець договорів», а Суд ЄАВТ виконує роль, еквівалентну Європейському Суду Справедливості. У початковому плані створення ЄЕЗ не було Суду ЄАВТ: ці ролі мав виконувати Європейський Суд Справедливості. Однак під час переговорів щодо угоди про ЄЕЗ Європейський Суд Справедливості у Висновку 1/91 постановив, що надання інституціям ЄС цих повноважень щодо держав, що не є членами ЄС, буде порушенням договорів. Тому замість цього було розроблено нинішню схему. Гранти ЄЕЗ та Норвегії Гранти ЄЕЗ та Норвегії – це фінансові внески Ісландії, Ліхтенштейну та Норвегії для зменшення соціальної та економічної нерівності в Європі. Вони були створені у зв'язку з розширенням Європейської економічної зони (ЄЕЗ) у 2004 році, яке об'єднало ЄС, Ісландію, Ліхтенштейн та Норвегію у Внутрішньому ринку. У період з 2004 по 2009 рік 1,3 євро мільярдів доларів США було виділено для фінансування проєктів у 15 країнах-бенефіціарах Центральної та Південної Європи. Гранти ЄЕЗ та Норвегії адмініструються Управлінням фінансового механізму, яке є афілійованим із Секретаріатом ЄАВТ у Брюсселі. Міжнародні торговельні відносини ЄАВТ має 31 угоду про вільну торгівлю з країнами, що не входять до ЄС, а також декларації про співпрацю та спільні робочі групи для покращення торгівлі. Наразі держави ЄАВТ встановили преференційні торговельні відносини з 41 державою та територією, окрім 27 держав-членів Європейського Союзу. ЄАВТ та Україна Співробітництво з іншими країнами здійснюється на двох рівнях. Перший з них передбачає укладення двосторонніх угод про вільну торгівлю. ЄАВТ уклала такі угоди з Болгарією, Чилі, Хорватією, Ізраїлем, Йорданією, Ліваном, Македонією, Мексикою, Марокко, Палестинською Автономією, Румунією, Сінгапуром, Тунісом, Туреччиною та Південною Кореєю. Другий рівень співробітництва передбачає укладення ЄАВТ спільних декларацій про співробітництво. Укладено спільні декларації про співробітництво ЄАВТ з 7 країнами та регіональними організаціями, зокрема, Україною, Албанією, Алжиром, Єгиптом, Сербією та Чорногорією, Торговельно-економічним союзом країн Латинської Америки (МЕРКОСУР) та Організацією співробітництва країн Перської затоки. Стратегічною метою діяльності ЄАВТ залишається лібералізація торгівлі з її найважливішими торговельними партнерами шляхом укладення угод про вільну торгівлю та розвитку співпраці в рамках СОТ. У найближчій перспективі ЄАВТ планує укласти угоди про вільну торгівлю з Канадою та Таїландом, а також продовжити співпрацю з Україною та іншими країнами щодо створення умов, необхідних для укладення угод про вільну торгівлю. В останні роки ЄАВТ приділяє значну увагу укладенню угод про вільну торгівлю з країнами Середземномор'я. Метою укладення таких угод є створення для суб'єктів підприємницької діяльності країн-членів ЄАВТ сприятливих умов доступу до ринків країн цього регіону у зв'язку із запланованим на 2010 рік створенням євросередземноморської зони вільної торгівлі. Разом з країнами ЄАВТ, євросередземноморська зона вільної торгівлі об'єднає ринки 40 країн, населення яких становить близько 800 млн споживачів. Угода про вільну торгівлю між Україною та державами ЄАВТ ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди про вільну торгівлю між Україною та державами ЄАВТ, Угоди про сільське господарство між Україною та Королівством Норвегія, Угоди про сільське господарство між Україною та Ісландією та Угоди про сільське господарство між Україною та Швейцарською Конфедерацією». Від 7 грудня 2011 р. Організаційна структура ЄАВТ Рада ЄАВТ є основним робочим органом цієї міжнародної організації, в рамках якого країни-члени ЄАВТ проводять переговори, консультації та приймають рішення щодо напрямів діяльності ЄАВТ. Як правило, засідання Ради ЄАВТ відбуваються щомісяця на рівні Постійних представників країн-членів при ЄАВТ та двічі на рік на рівні міністрів. При прийняті рішень Радою ЄАВТ кожна країна-член має 1 голос. Зазвичай рішення Ради приймаються консенсусом. Країни-члени по черзі головують в Раді ЄАВТ протягом півріччя. Рада ЄАВТ уповноважена приймати рішення з питань: розвитку торговельно-економічних відносин між країнами-членами згідно з положеннями Угоди про ЄАВТ; розвитку торговельно-економічних відносин з іншими країнами та їх об'єднаннями; розвитку відносин між ЄАВТ та іншими міжнародними організаціями; бюджету та управління ЄАВТ. Рада ЄАВТ складається з: 8 комітетів (Парламентський комітет, Консультаційний комітет, Комітет з питань розвитку відносин з третіми країнами, Комітет експертів у сфері торгівлі, Бюджетний комітет, Комітет з питань технічних бар'єрів в торгівлі, Комітет експертів з митних питань та питань визначення походження товарів, Комітет з питань управління Португальським фондом); 6 експертних груп (з питань державної допомоги, з питань державних закупівель, з питань захисту прав інтелектуальної власності, з питань цінової компенсації, з питань торгівлі послугами та інвестиційної діяльності, з питань ефективних торговельних процедур); Ради авдиторів. Діяльність ЄАВТ забезпечують три Секретаріати. Секретаріат ЄАВТ у Женеві відповідає за виконання положень Угоди про ЄАВТ та розвиток співробітництва ЄАВТ з третіми країнами, Секретаріат ЄАВТ у Брюсселі — за співробітництво ЄАВТ з ЄС, Секретаріат ЄАВТ у Люксембурзі — за співробітництво ЄАВТ з Європейським агентством з питань статистики (ЄВРОСТАТ). Секретаріат ЄАВТ в Женеві складається з офісу Генерального Секретаря, відділу з питань розвитку відносин з третіми країнами та відділу з фінансових питань та управління. Генеральним Секретарем ЄАВТ є Кір Брин (Kere Bryn), який очолює Секретаріат ЄАВТ в Женеві з 1 вересня 2006 року. У 2009 році здійснювався активний переговорний процес між Європейською асоціацією вільної торгівлі та відповідними відомствами України щодо підготовки та аналізу тарифних пропозицій та інших питань взаємного доступу на ринки товарів та послуг, які обговорювались під час проведення першого та другого раундів переговорів про створення зони вільної торгівлі між Україною та ЄАВТ 21-21 квітня та 27-30 серпня 2009 року у Києві. Генеральні секретарі Політика щодо подорожей Вільне пересування людей у межах ЄАВТ та ЄС/ЄЕЗ Громадяни країн-членів ЄАВТ користуються свободою пересування на територіях одна одної відповідно до конвенції ЄАВТ. Громадяни ЄАВТ та ЄЕЗ також користуються свободою пересування в Європейському Союзі (ЄС). Громадяни ЄАВТ та громадяни ЄС не лише звільнені від віз, але й мають законне право в'їжджати та проживати в країнах одна одної. Директива про права громадян (також іноді звана «Директивою про вільний рух») визначає право вільного пересування для громадян Європейської економічної зони (ЄЕЗ), яка включає трьох членів ЄАВТ – Ісландію, Норвегію та Ліхтенштейн, а також держави-члени ЄС. Швейцарія, яка є членом ЄАВТ, але не є членом ЄЕЗ, не пов'язана цією Директивою, а має окрему багатосторонню угоду про вільний рух з ЄС та його державами-членами. Як наслідок, громадянин країни ЄАВТ може жити та працювати в усіх інших країнах ЄАВТ та в усіх країнах ЄС, а громадянин країни ЄС може жити та працювати в усіх країнах ЄАВТ (але для голосування та роботи в делікатних сферах, таких як уряд / поліція / військові, часто потрібне громадянство, а негромадяни можуть не мати тих самих прав на соціальне забезпечення та допомогу по безробіттю, що й громадяни). Португальський фонд Португальський фонд розпочав функціонування у лютому 1977 року, коли Португалія ще була членом ЄАВТ. Він мав забезпечити фінансування розвитку Португалії після Революції гвоздик та подальшого відновлення демократії й деколонізації заморських володінь країни. Це відбулося після періоду економічних санкцій з боку більшої частини міжнародного співтовариства, що призвело до економічної відсталості Португалії порівняно з рештою Західної Європи. Коли Португалія вийшла з ЄАВТ у 1985 році, щоб приєднатися до ЄЕС, решта членів ЄАВТ вирішили продовжити діяльність Португальського фонду, щоб Португалія продовжувала користуватися його перевагами. Спочатку Фонд мав форму низькопроцентної позики від держав-членів ЄАВТ на суму 100 мільйонів доларів США. Спочатку погашення мало розпочатися у 1988 році, проте ЄАВТ вирішила відкласти початок виплат до 1998 року. Португальський фонд був розформований у січні 2002 року. Див. також Митні відносини Суд ЄАВТ Центральноєвропейська угода про вільну торгівлю (CEFTA) Зони вільної торгівлі в Європі Примітки Література Т. І. Шинкаренко Європейська асоціація вільної торгівлі // Українська дипломатична енциклопедія : у 2 т. / ред. кол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К. : Знання України, 2004. — Т. 1 : А — Л. — 760 с. — ISBN 966-316-039-X. Посилання http://www.efta.int/ [Архівовано 7 січня 2019 у Wayback Machine.] Офіційний сайт організації. Європейська асоціація вільної торгівлі // Митна енциклопедія : у 2 т. / І. Г. Бережнюк (відп. ред.) та ін.. — Хм. : ПП Мельник А. А., 2013. — Т. 1 : А — Л. — 472 с. — ISBN 978-617-7094-09-7. Європейська асоціація вільної торгівлі [Архівовано 30 липня 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1999. — Т. 2 : Д — Й. — 741 с. — ISBN 966-7492-02-8. www.mfa.gov.ua