Stolnica sv. Nikolaja, Fribourg

Fribourška stolnica (francosko Cathédrale Saint-Nicolas de Fribourg) je rimskokatoliška stolnica v Fribourgu v Švici. Zgrajena je bila med letoma 1283 in 1490 v gotskem slogu in stoji na dvignjeni legi s pogledom na mesto. Stolnica je škofovski sedež škofije Lozane, Ženeve in Fribourga. Zgodovina Ustanovitev Prva cerkev svetega Nikolaja je povezana z ustanovitvijo mesta Fribourg. Ker ni bilo ustanovne listine, so zgodovinske raziskave omogočile ohranitev datuma 1157, ko je vojvoda Berthold IV. Zähringenski (približno 1125–1186), ki je šel skozi regijo, ustanovil mesto na terasi s pogledom na reko Saane/Sarine. Župnijska cerkev bi bila ustanovljena v istem času, na zemljišču, kjer takrat ni bilo nobenega drugega verskega objekta - nič, kar bi podpiralo prejšnje temelje sedanje stolnice. 6. junija 1182 je lozanski škof Roger de Vico Pisano (1178 – 1212) posvetil cerkev, ki je bila zagotovo še v gradnji. Posvetitve se v škofijskem koledarju liturgično spominjamo 26. avgusta. Za razliko od drugih podobnih ustanov je cerkev hitro pridobila – kljub sporu med ustanoviteljem in prioratom Cluniac Payerne glede zemlje – določeno kanonično avtonomijo: nikoli ni bila odvisna od ene od okoliških župnij (zlasti župnije Villars-sur-Glâne) in je sestavljala dekanijo, omenjeno že leta 1228 v kartularju Lozane. O prvotni stavbi ni znanega skoraj nič. Posvetitev Pismo, ki ga je vojvoda Bertold IV. Zähringenski leta 1177 napisal prioratu Payerne v zvezi z omenjenim sporom, omenja ustanovitev cerkve, posvečene sv. Nikolaju. Za razlago te izbire je bilo predstavljenih več hipotez. Dve se zdita manj verjetni: ena nakazuje, da je bil ta kult v Freiburg uveden, ker je sveti Nikolaj zavetnik trgovcev in čolnarjev – vendar reka Sarine ni bila uporabljena za rečni promet, druga pa, da jo je rodbina Zähringen izbrala zaradi njenih vezi s švabskim samostanom, ki naj bi olajšal uvedbo tega kulta v Nemčiji – vendar se zdi, da so se povezave med dinastijo in kultom svetnika prepletle šele kasneje. Ostaja zadnja hipoteza, ki vidi povezavo z avguštinskimi kanoniki, ki jih je na Velikem prelazu sv. Bernarda v 11. stoletju ustanovil sveti Bernard Menthonski. V tem času se je kult svetega Nikolaja močno razširil vzdolž komunikacijskih poti švicarske planote, še posebej ker so imeli kanoniki tam več hiš, od katerih so bile nekatere posvečene sv. Nikolaju, na primer Sévaz in Semsales. Priorat je dokumentiran tudi v Fribourgu že leta 1228. Župnijska cerkev Cerkev sv. Nikolaja je imela vidno mesto v osrčju novega mesta in je dolgo časa ostala njegova edina župnijska cerkev, kljub ustanovitvi več verskih redov v mestu v 13. stoletju (frančiškani, avguštinski puščavniki, hospitalci sv. Janeza) ali v neposredni bližini (cistercijani iz Maigraugea). Šele leta 1511 je bila v cerkvi hospitalcev sv. Janeza v komanderijskem središču na bregovih reke Sarine ustanovljena druga župnija. Po izumrtju dinastije Zähringen leta 1218 so grofje Kyburg prevzeli oblast nad mestom in s tem nad cerkvijo sv. Nikolaja. Leta 1249 je dokument, ki je potrdil mestne privilegije, Handfeste, meščanom podelil pravico, da izvolijo svojega župnika in da so pokopani na mestnem pokopališču, ki obdaja cerkev. Razmere so se spremenile leta 1277, ko je habsburška dinastija ponovno pridobila oblast in pravice, ki jim jih je podelila. Po dinastični krizi je trajalo približno trideset let, da so si te pravice povrnili, mesto Fribourg pa je bilo prvo v Švici, ki je lahko uveljavljalo pravico do patronata nad župnijsko cerkvijo. Medtem so se začela dela na novi cerkvi sv. Nikolaja: leto 1283 se na splošno šteje za prvo fazo gradnje gotske stavbe. Za tisti čas je Fribourg izjemno in kot znak relativne avtonomije mesta nadzoroval tako župnijo – z izvolitvijo njenega duhovnika – kot tudi cerkvene upravnike, ki so prejemali donacije vernikov in skrbeli za gradnjo svetišča. Od 12. stoletja naprej so temelji oltarjev zagotavljali prebende za vzdrževanje duhovnikov: leta 1382 je bilo sedem vikarjev, leta 1417 dvanajst duhovnikov in leta 1464 skoraj osemnajst, z enakim številom oltarjev, ki so pripadali cehom in družinam. Cerkev je bila opremljena z orglami (1426–1428), vitraži (1423, nato 1461–1462 za rozeto) in kornimi klopmi za duhovščino (1462–1465). Verjetno je, da je župnija dala povod tudi za šolo, ki je laikom nudila verski pouk. Kolegijska cerkev Konec 15. stoletja je več klerikov sv.a Nikolaja zasedalo položaje v Fribourgu in drugih mestih, medtem ko so bile župnije v regiji vključene v župnijo sv. Nikolaja, tako da je župnijska cerkev že dejansko delovala kot kolegijska cerkev. Ta status, ki so ga številna cesarska mesta pridobila ob koncu srednjega veka, je bil leta 1484 podeljen cerkvi sv. Vincencija v Bernu, kar je spodbudilo fribourške oblasti, da so se obrnile na papeža. Leta 1512 je župan Peter Falk od Julija II. pridobil privilegij, ki ga je potrdil njegov naslednik papež Leon X.. Kolegijski kapitelj sv. Nikolaja je bil tako ustanovljen: sestavljali so ga trije dostojanstveniki – prošt, ki ga je izvolil Svet dvesto in ga je imenoval papež, dekan in kantor – ter dvanajst kanonikov. Neodvisnost Fribourga od lozanskega škofa je bila očitna. To neodvisnost je okrepila reformacija: čeprav je Fribourg ostal katoliški, je Berncem pomagal zaseči škofovo posest v Pays de Vaud – pri tem pa je od nje tudi imel koristi – in mu ponudil le omejeno sodelovanje. V drugi polovici 16. stoletja se je protireformacija močno zanašala na kolegijsko cerkev svetega Nikolaja in njeno duhovščino, ki je bila zdaj ena glavnih cerkvenih ustanov škofije Lausanne: izvedla se je reforma duhovščine, okrepilo se je duhovno življenje, jezuiti pa so bili dobrodošli, da bi olajšali ustanovitev Collège Saint-Michel. Škof Lozane, ki je bil od leta 1536 v izgnanstvu, je leta 1601 končno dobil dovoljenje za prebivanje v Fribourgu, vendar šele potem, ko se je odpovedal vsem posvetnim zahtevam in brez pravega stolničnega kapitlja. Kolegijski kapitelj sv. Nikolaja je dejansko prevzel to prerogativo, čeprav ni imel pravnega statusa. Takšno stanje je trajalo vse do invazije francoskih revolucionarnih čet in ustanovitve Helvetske republike leta 1798. Dve leti pozneje sta bila kanton in mesto Fribourg ločena: kanton je obdržal stolnico – kar še vedno obdrži – mesto pa pravico do volitev župnika. Mestne prerogative so bile leta 1894 ukinjene, župnika pa so odslej volili katoliški državljani. Leta 1920 je župnijski svet prevzel upravno in finančno upravljanje od mesta. Med letoma 1817 in 1915 so kapitelj, kanton in škof večkrat poskušali rešiti problematičen kanonični položaj škofa, ki je bil od leta 1821 ordinarij v Lozani in Ženevi, vendar brez uspeha. Stolnica S papeško bulo Sollicitudo omnium ecclesiarum z dne 17. oktobra 1924 je kolegijska cerkev postala stolnica novoimenovane škofije Lozana, Ženeva in Fribourg. Kolegijskaa kapiteljska cerkev je hkrati postala stolnična kapiteljska cerkev in nadomestila nekdanjo kapiteljsko škofijo Lozana, ki je prenehala obstajati, potem ko so njeni člani med reformacijo pobegnili v Evian. Istega leta je bila katoliškim volivcem mesta podeljena pravica do izvolitve župnika – privilegij, ki je bil leta 1972 po drugem vatikanskem koncilu odpravljen – in kapiteljska cerkev se je morala odpovedati svojim pravicam nad župnijami, ki so bile še vedno pod njeno jurisdikcijo. V vseh teh spremembah je cerkev sv. Nikolaja ostala sedež istoimenske župnije, vendar se je njeno ozemlje zaradi ustanovitve novih župnij premaknilo. Okrožje Planches je bilo z ustanovitvijo župnije St-Jean leta 1511 ločeno od župnije Tavel, ulica des Forgerons pa od župnije Guin leta 1570. Gibanje je bilo oživljeno leta 1872 z ustanovitvijo župnij St-Maurice v okrožju Auge in St-Pierre v okrožju Places – župnij, ki sta leta 1924 postali župniji – nato z ustanovitvijo župnije Christ-Roi v okrožju Pérolles leta 1943 in župnije Sainte-Thérèse leta 1960. Stolnica sv. Nikolaja je danes sedež škofa Lozane, Ženeve in Fribourga, njegovega stolnega kapitlja in župnije sv. Nikolaja/sv. Pavla.. Arhitektura Dela na novi cerkvi sv. Nikolaja, ki je nadomestila prvo romansko svetišče, zgrajeno kmalu po ustanovitvi mesta in je posegalo v stanovanjsko območje, so se najverjetneje začela leta 1283 in nadaljevala do konca 15. stoletja. Stavba ima tri ladje, brez transepta; zgrajena je bila predvsem iz sivozelenega peščenjaka, čeprav so bili kasneje uporabljeni drugi materiali, zlasti za obnove. Nedavne študije predlagajo naslednjo kronologijo: med letoma 1283 in 1300 stene prezbiterija z ravno apsido in nizkim koncem zadnjih dveh lokov stranskih ladij; med letoma 1300 in 1320 oboki prezbiterija, stari prezbiterij in stene zadnjih dveh lokov; med letoma 1310 in 1340 stene ladij (razen enega loka na severni strani). Med letoma 1340 in 1350 je bil zgrajen preostali severni zidovi, ladja je bila pokrita in zgrajen južni portal; med letoma 1370 in 1430 so bili zgrajeni prvi zidovi, prvo nadstropje in začetek drugega nadstropja vhodnega stolpa, strešno ogrodje in oboki ladje ter portal vhodnega stolpa; med letoma 1470 in 1490 so bila dokončana drugo, tretje in četrto nadstropje vhodnega stolpa. Medtem je bila postavljena kapela Božjega groba in razstavljen dotrajani prezbiterij; verjetno je bila med delom razstavljena tudi stara romanska cerkev. Impozantne dimenzije stavbe (trinadstropna višina kora in ladje) ter stolpa (najvišjega v takratni Konfederaciji in enega najvišjih v Evropi) ter elementi, izbrani po vzoru stolnice v Lozani (triforij, dva stolpa), kažejo na željo po gradnji cerkve, ki bi sevala dlje od tega, kar a priori nakazuje njen župnijski značaj. Stolp Gradnja vhodnega stolpa se je začela okoli leta 1370. Leta 1430 sta bili dokončani prvi dve nadstropji, kar je omogočilo dvig obokov ladje. Po prekinitvi so se dela nadaljevala leta 1470 pod vodstvom arhitekta Georgesa du Gerdila in bila dokončana leta 1490, zadnji dve nadstropji – vendar brez zvonika – pa sta dosegli višino 74 metrov. Zasnova stolpa je bila navdihnjena s Freiburg im Breisgauu – čeprav je bil nad portalom dodan veranda – vendar so opazni tudi drugi vplivi (na primer Strasbourg in Praga). V pritličju je narteks s slepimi arkadami in zunanjim portalom, prvič zgrajenim leta 1380, katerega kipi so bili dodani skoraj stoletje. Kapela Božjega groba, ki je ob strani stolpa, je bila zgrajena v prvi polovici 15. stoletja. V drugem nadstropju je zunanja veranda, veliko rozeto in kapela sv. Mihaela (zdaj zakladnica), ki je bila prej vidna iz ladje (pred namestitvijo baročnih in nato romantičnih orgel). Od tretjega do četrtega nadstropja (prvi in ​​drugi zvonik) tloris subtilno prehaja iz kvadrata v osmerokotnik. Nenavadna značilnost stolpa je odsotnost zvonika, vendar se mnenja o razlogih za to opustitev razlikujejo. Kor Kor, zgrajen med koncem 13. in začetkom 14. stoletja, je imel ravno apsido (kot v Romontu in Moudonu), njegov prvi del pa je bil okronan s kvadratnim stolpom (kot v Estavayer-le-Lac, Payerne in Romont), do katerega je bilo mogoče dostopati po spiralnem stopnišču, ki je še vedno vidno na zunanjosti, na severovzhodu. Ta stolp je bil zaradi dotrajanega stanja razstavljen v drugi polovici 14. stoletja. Vendar se zdi, da to delo ni bilo zadostno, saj so se v obokih kora do začetka 17. stoletja pojavile razpoke. Med letoma 1627 in 1630 (slednji datum je viden nad osrednjim oknom kora) so se oblasti, potem ko so oklevale z ojačitvijo zidov, odločile za obnovo kora po strokovnem znanju inženirja Jeana Cotonneta iz Besançona, ki ga je priporočil škof Jean de Watteville, in na podlagi načrta, ki ga je predložil Daniel Heintz mlajši, glavni arhitekt kolegijske cerkve v Bernu. Kljub pozni gradnji novi fribourški kor še vedno kaže oblike, izposojene iz gotske arhitekture (poligonalna apsida, krogovičje, rebrasti obok), da bi poudaril utemeljitev fribourške cerkve v srednjeveški tradiciji, ki je ni omadeževala reformacija. Integracija novega zidovja s starim, ki je sama po sebi precej nezadovoljiva, razkriva dva nova oboka in tristrano osmerokotno apsido, ki jo krasi zvonik, vendar brez kakršne koli zunanje dekoracije. Tudi notranjost je preprosta, razen spektakularnega rebrastega mrežastega oboka, dela mojstra zidarja in arhitekta Petra Winterja, prvotno iz Prismella v Valsesiji. Osrednji sklepniki prikazujejo grb dežele Freiburg, Devico Marijo, sv. Nikolaja, sv. Katarino, sv. Barbaro in sv. Karla Boromejskega; drugi sklepniki imajo štukaturne grbe, ki jih je mogoče pripisati slikarju, kiparju in arhitektu Josephu Pleppu, ki ponazarjajo grbe dvaintridesetih članov patricijske vlade tistega časa. Kapela Božjega groba Kapela Mossu ali kapela Božjega groba in sv. Lovrenca je bila verjetno vgrajena med južne opornike vhodnega stolpa cerkve sv. Nikolaja okoli leta 1430 in nato leta 1457 pokrita na pobudo Jeana Mossuja, meščana iz Fribourga in rektorja cerkvenega sveta sv. Nikolaja. Kapela je nepravilnega tlorisa in jo osvetljujeta dve okni: večje okno ima veličasten okras z vzorci mušet, kar odraža vpliv znane arhitekturne družine Parler, ki je delala na številnih cerkvah po Svetem rimskem cesarstvu, zlasti na stolnici sv. Vida v Pragi. Kapela je posvečena sv. Lovrencu, čigar kip stoji nad oltarjem. Od sredine 15. stoletja je v njej skupina kipov, ki prikazujejo Kristusovo pokop. Notranja razporeditev se je razvila: razpoke v stenah stolpa so leta 1646 privedle do razdelitve na dve nadstropji; Šele leta 1942 so odstranili obok in baročna tla, Pokop ' postavili nazaj na svoje mesto in oltar postavili v jugovzhodni lonec. Zakristije Prva zakristija, južno od prvega dela kora, je bila leta 1632 obnovljena v dveh nadstropjih, povezanih s spiralnim stopniščem; druga datira iz leta 1674. Njuni fasadi sta bili sredi 19. stoletja preoblikovani v neogotskem slogu. Oba prostora sta obokana. Dostop do kora je bil prvotno skozi parter (zaprt sredi 16. stoletja), dostop do ladje pa skozi vrata, ki so tam, kjer stoji sedanji oltar Srca Jezusovega (zaprt v drugi polovici 19. stoletja). Trenutno je edini dostop skozi kor. Portali Glavni vhod v stolnico je zahodni portal. Nekoč je bil južni portal. Slabo stanje tega vhoda, ki ga je povzročilo desetletja avtomobilskega prometa, je mesto v 1970-ih spodbudilo k zaprtju in prekrivanju z lesom za zaščito. Po 40 letih so vrata obnovili in ponovno odprli. Ker prvotni videz nekaterih podstavkov kipov ni bil več znan, je en kip dobil podstavek, ki odraža sodobni čas: prikazuje ljudi, ki pozorno uporabljajo svoje pametne telefone. Oprema Bogata oprema cerkve vključuje kapelo Božjega groba z upodobitvijo Kristusovega pokopa (1433), krstilnik iz leta 1498, korne klopi v razkošnem gotskem slogu (1516), različne baročne oltarje in glavni oltar iz leta 1877. Poznogotska korna pregrada, ki jo je med letoma 1464 in 1466 izdelal Ulrich Wagner, velja za »najlepšo v svojem obdobju«. Okna Cerkvena okna je sprva v secesijskem slogu zasnoval poljski umetnik Józef Mehoffer, kasneje so se le delno držala tega sloga, med letoma 1896 in 1936 pa jih je kot vitraže izdelal freiburški studio Kirsch & Fleckner. Osem Mehofferjevih oken osvetljuje stranski kapeli na obeh straneh ladje, pet pa prezbiterij. Dve okni v kapeli Božjega groba sta delo francoskega slikarja Alfreda Manessierja. Najstarejše Mehofferjevo okno je Apostolsko okno iz let 1895–1896. S to zasnovo je Mehoffer zmagal na mednarodnem natečaju za oblikovanje osmih oken. Okno v vsakem od svojih štirih panelov prikazuje enega apostola: Petra, Janeza, Jakoba in Andreja. Nahaja se v severni stranski kapeli pred prezbiterijem. Orgle Stolnica ima dvoje orgel. Velike orgle je med letoma 1824 in 1834 zgradil freiburški graditelj orgel Aloys Mooser (1770–1839) in so privabljale glasbenike, kot sta Franz Liszt in Anton Bruckner. Orgle imajo 60 resonančnih mest na štirih manualih in pedalu. Sklici Zunanje povezave Spletna stran župnije St. Nikolaus in Freiburg »Mehoffer in Fribourg – virtual exhibition of Józef Mehoffer's stained-glass windows in St Nicholas Cathedral, Fribourg«. Foundation for the Virtualisation of National Cultural Heritage. Pridobljeno 6. junija 2026. STnicolas.ch: Cathedral of St. Nicholas, Fribourg website