Кафедральний собор у Базелі

Базельський собор або Кафедральний собор (нім. Basler Münster) — головний храм реформатської церкви у Базелі, Швейцарія. Одна з головних визначних пам'яток та орієнтир міста Базель. Зі своїми фасадами з червоного пісковика та різнокольоровою черепицею, двома стрункими шпилями та пересікаючими головними дахами, собор домінує над міським пейзажем. Колишня єпископська церква, нині протестантська реформатська, була побудована між 1019 і 1500 роками в романському та готичному стилях. На площі Münsterplatz перед Базельським собором, названій на його честь, мешкає багато колишніх каноніків. ­На німецькому діалекті Базеля вона називається просто Мінштер. Будівництво Спочатку на місці теперішнього собору розташовувалися дерев'яні церкви. Перші з них з'явилися у VII столітті. У IX столітті за наказом єпископа базельського Гайто зводиться кам'яний собор, який складався з великої зали, кількох суміжних кімнат й двох круглих веж у західній частині будівлі. Проте у 917 році його було зруйновано під час навали угорців. Наступний період пов'язаний з діяльність єпископа Адальберта II, який при підтримці імператора Генріха II почав зводити новий кафедральний собор. Перші роботи розпочалися у 1019 році. До кінця XI століття більшість робот було завершено. Втім постійні військові конфлікти та повстання завдали значної шкоди соборові. Натепер збереглося від нього лише частина Північної вежі. Значні відновлювальні роботи розпочалися у 1180 році. Собор було значно розширено, зведено три нефи з трансептом. Проте у 1356 році землетрус завдав значної шкоди собору, значно зруйнувавши його. Відновлювальні роботи було доручено Іоганесу Гмюнду. Ним було до 1363 року зведено основну частину собору. У 1421—1429 роках Ульріхом фон Енсінгеном відновлено Північну башту. Загалом усі роботи з будівництва та відновлення постраждалого кафедрального собору було завершено у 1500 році Гансом Нусдорфом. У подальшому реставраційні роботи відбувалися у 1852—1857 роках, згодом у 1975 році, коли відновлено було крипту. З 1985 року розпочалися нові реставраційні роботи зовнішньої сторони. Історія Значний проміжок часу собор був головним католицьким храмом Базеля та усього єпископства. У 1431—1449 роках під головуванням папи римського Мартина V тут відбувався Базельський собор Римо-католицької церкви. Втім у 1529 році перемогу у Базелі здобули прихильники Реформації. При цьому значна кількість скульптур була пошкоджена іконоборцями. Історія архітектури Складна історія будівництва собору налічує понад 500 років. Попередні будівлі Пагорб Мюнстер був заселений вже в пізні кельтські часи (I століття до нашої ери). Територія була забудована ще в I столітті нашої ери. Археологічні розкопки виявили доримський вал (Murus Gallicus). Окрім ворітних конструкцій, вдалось частково реконструювати колишнє розташування дороги. На місці сучасного собору дорога розгалужувалася та обходила будівлю, яка, ймовірно, була дорожнім храмом. Пізніше римляни збудували форт, військове поселення на соборному пагорбі. Юстиніан (343—346), єпископ IV століття вважається першим єпископом міста Базеля, хоча його резиденція знаходилася в місті Августа-Раурика. Після нього достовірні відомості існують лише про Рагнахарія, який був єпископом Августа та Базеля на початку VII століття. Ймовірно, він переніс єпископську кафедру до Базеля, який у той час набував значення, тоді як Августа-Раурика було значною мірою зруйноване після відступу римлян. Нічого не відомо про єпископів у проміжний період або про будівництво собору єпископами Базеля у VII та VIII століттях. Перша будівля, Гайто-Мюнстер Точне походження Базельського собору незрозуміле. Спочатку каролінгська церква, так званий Гайто-Мінстер, була збудована в першій половині IX століття єпископом Гайто Базельським (805—823), який також був абатом абатства Райхенау на Боденському озері. План собору був частково підтверджений археологічними даними. Він, ймовірно, складався із зали, кількох бічних кімнат вздовж довгої сторони та двох круглих веж із західної сторони. Характерна західна частина призвела до вигнутого планування вулиці, яке зберігається й донині, якщо підходити до собору з Ріттергассе. Зовнішній вигляд східної сторони церкви невідомий. Однак точно відомо, що будівля Гайто мала крипту під вівтарем, а також зовнішню крипту, контури якої позначені на землі в Пфальці. Нічого з меблів не збереглося, але в письмових джерелах задокументовані ширма вівтаря (cancellus) та вівтарний ківорій. У той час Гайтонський собор був незвичайною будівлею, оскільки тринефні церкви починали ставати все більш поширеними. Як однонефна зальна церква, вона дотримувалася старомодного архітектурного стилю, а її фасад з двома вежами був одним із найдавніших у своєму роді. У 917 році Гайтонський собор був пошкоджений під час угорських вторгнень. Масштаби пошкоджень церкви не зовсім зрозумілі. Друга будівля, Гайнріхсмюнстер У 1006 році Базель у Верхній Бургундії перейшов у володіння німецького короля (з 1014 року імператора) Генріха II, єпископ став представником імператора в Базелі. Єпископ Адальберо II наказав звести нову будівлю в оттонському — ранньороманському стилі на фундаменті попередньої споруди. Тринефний собор відомий як Генріхсмюнстер (іноді також званий Адальберським собором) на честь його покровителя, імператора Генріха II. Він та його дружина Кунігунда Люксембурзька вважалися святими покровителями міста та користувалися особливою шаною в Середньовіччі. Однак у церковній практиці собор був церквою, присвяченою Марії. Цю будівлю було урочисто відкрито 11 жовтня 1019 року у присутності імператора Генріха. Присвячена Генріху II та імператриці Кунігунді, церква, згідно з офіційним описом Археологічної служби Базель-Штадта, являла собою великий криптний комплекс, що складався з двох нижніх церков. Сліди червоної стяжки, також знайдені в нефі та біля входу до гвинтових сходів у хорі, можна віднести до цієї споруди. Залишки напівкруглої східної стіни були виявлені в інтер'єрі східної крипти, де був похований покровитель. Її внутрішня сторона лежала в межах внутрішніх країв сучасних пізньороманських колон, які виступають далеко за зовнішню поверхню ранньороманської стіни. У криптному амбулаторії не було знайдено жодних ранньороманських слідів. Тому теорія Ганса Рудольфа Зеннхаузера про те, що будівля Генріха вже була побудована з криптним амбулаторієм, не має жодних археологічних підстав. Найближчі криптні амбулаторії існували на початку XI століття в Іврейському соборі та, освячені в 1015 році, в церкві Святого Михайла в Гільдесгаймі. Лозаннський собор не має крипти, але за часів Каролінгів він був, з центральним проходом та двома бічними кімнатами під прямокутним хором. Тим не менш, новіші джерела не повністю дистанціюються від попередніх ідей. Ближче до кінця XI століття на заході було збудовано вежу зі світлого вапняку та моласового пісковика. Її нижня частина збереглася донині та утворює основу сучасної північної вежі (Вежі Георга). Генріхсмюнстер не мав вежі на півдні. Третя будівля, пізньороманський стиль та перші готичні перебудови Сучасна будівля по суті датується пізньороманською реконструкцією останньої третини XII століття (1180—1220/1230). Період будівництва з невеликим перекриттям слідує за періодом Вормського собору (1130—1181) і збігається з ранньоготичною реконструкцією Лімбурзького собору. Тринефна базиліка з галереями запозичила значну частину плану від своєї попередниці. Були додані трансепт та амбулаторій. Над перехрестям було зведено вежу. Виходячи з будівельних швів, припускається, що будівництво велося із заходу на схід, причому просування на західній стороні завжди було приблизно на один поверх далі, ніж на східній. Аркадні стовпи хору значною мірою вимагали нових фундаментів (див. нижче). Прохід крипти простягався під галерею хору, що видно з капітелей, зовні внутрішнього хору відділяли нижні секції аркадних стійок від верхніх. Останні побудовані лише у вигляді кластерних стійок у хорі, що складаються з кількох окремих колон. Головні стійки нефа більше нагадують нижні секції стійок хору. Хоча галереї в бічних нефах були побудовані на склепіннях над бічними нефами, склепіння над самими галереями були побудовані лише у 19 столітті. Першим готичним доповненням була нова вхідна зона між західними вежами, що датується 1270 роком. До раннього Нового часу міська печатка Гроссбазеля, незважаючи на тимчасові зміни в будівлі, показувала східний вигляд собору з початку XIII століття, але лише верхні частини: напівкруглий світловий просвіт хору з трьома вікнами під одним між двома вежами флангів хору, над хором, ймовірно, або карликова галерея під напівкруглим дахом, або кругла хрестова вежа з конічним дахом. Пізніше зображення церкви до землетрусу (дерев'яна різьба за розписом, створеним до 1356 року) показує, окрім західних веж, хрестову вежу з високим ліхтарем, але лише вежу хорового флангу. Після землетрусу Базельський землетрус 1356 року разом із подальшою пожежею зруйнували всі вежі, кілька склепінь та частини крипт. За часів будівельника Йоганна Парлера, який також був будівельником Фрайбурзького собору, частково зруйновану церкву було відбудовано, а головний вівтар зміг бути повторно освячений ще в 1363 році. Чотири колони всередині східної крипти були спроектовані в навмисно архаїчному стилі. Склепіння над амбулаторієм крипти не існували до землетрусу. Аркадні склепіння під хоровою галереєю були збережені або точно замінені. Від парапету хорової галереї вгору зараз переважають пізньоготичні форми. У 1414 році Ульріх фон Енсінген, будівельник веж соборів Ульма та Страсбурга, розробив плани розширення північної вежі Святого Георгія; це було завершено в 1428 році. Однак південна вежа Святого Мартина була завершена лише 23 липня 1500 року Гансом фон Нуссдорфом. Цим собор офіційно вважався завершеним. До Реформації 1529 року собор служив єпископським кафедральним собором. У 19 столітті відбулося дві великі реставрації. Під час цих реставрацій, з 1852 по 1857 рік, лекторій було перенесено та перетворено на органний лофт, а середохрестя було реконструйовано. Крипту знесли та засипали. У 20 столітті головною метою реконструкції було підкреслити пізньороманську структуру, і деякі зміни 1850-х років були скасовані. З цією метою в 1975 році підлогу собору було знижено до початкового рівня, а крипту перехрестя знову відкрили. З 1985 року новостворена будівельна ложа займається вирішенням проблеми дедалі погіршення стану червоного пісковика на екстер'єрі собору. Інші історичні події Папська коронація перед Базельським собором У 1424 році Папа Мартин V повідомив уряд Базеля, що їхнє місто було обрано місцем проведення наступного Собору. Між 1431 і 1448 роками Базельський собор зібрався в Базельському міністері з головною метою проведення церковної реформи. Коли тодішній голова собору Юліано Чезаріні покинув Базель у 1438 році за наказом Папи Євгенія IV, а Фелікса V обрали через рік у Haus zur Mücke (Будинку Комара) на Мюнстерплац як антипапу, 24 липня 1440 року його урочисто висвятили та коронували на спеціально зведеному подіумі перед західним фасадом собору. Коли Фелікс не зміг перемогти, німецький імператор Фрідріх III підбурював розпуск Базельського собору. Оскільки це також поклало край існуванню «Папського університету», жителі Базеля прагнули заснувати новий університет. Папа Пій II, який обіймав посаду секретаря під час Собору, згодом видав установчу буллу, і таким чином Базельський університет був відкритий як повноцінний університет 4 квітня 1460 року. Іконоборство Іконоборство Реформаційного руху позбавило місто та Базельський собор багатьох цінних творів мистецтва у 1529 році. Протягом цих місяців численні базильські церкви були штурмовані громадянами, деякі під дулом зброї, щоб знищити картини та статуї. Впливовий реформатор Гульдріх Цвінглі відкинув поклоніння Богу у формі зображень як ідолопоклонство. 9 лютого 1529 року, близько 13:00, група з 40 озброєних чоловіків пройшла з переповненого ринку до собору. Кажуть, що вони проникли до церкви, де незграбний член гільдії вдарив алебардою по вівтарю, внаслідок чого той упав і розбився. Потім озброєні чоловіки покинули собор, щоб запросити підкріплення. Згодом капелани замкнули церкву. Підкріплена група, яка тепер налічувала 200 чоловіків, зібралася та увірвалася до зачинених дверей собору. Зрештою, вони проникли всередину, розбивши та затоптавши розп'яття, зображення Марії та зображення святих. Натовп напав на вівтарі та поринув у сліпу руйнівність. Пізніше того ж дня іконоборство поширилося на інші церкви Базеля. Еразм Роттердамський описав іконоборство в Базелі в листі від 9 травня 1529 року наступним чином: Розповідь Еразма розкриває шок очевидця; збережені середньовічні твори мистецтва демонструють, що руйнування не були такими масштабними, як описує він та інші джерела, що критикують Реформацію. Скарбниця собору також була врятована і залишалася недоторканою до поділу кантону. Архітектура Матеріал будови складає білого вапняку, моласького пісковика. Це пізньороманська базиліка з поперечними нефами й хорами. Має чимало характерних готичних елементів. а західному фасаді збереглися деталі оздоблення, створенні після пожежі 1258 року. Трохи пізніше у бічних нефах були влаштовані капели-усипальниці. У західній частині розташовані дві башти: Мартина (62,7 м) та Георга (64,2 м) з сонячним та механічним годинниками. На фасаді розташовані скульптури Діви Марії, чудернацьких істот, слонів. Вікна виконані у готичному стилі. Клуатр На південній стороні Базельського собору розташований подвійний клуатр (двір). Великий клуатр був збудований між 1429 і 1462 роками в стилі пізньої готики. Малий клуатр був збудований між 1467 і кінцем 1480-х років. У північно-східному кутку скульптура (Свята Катерина з колесом) прикрашає замковий камінь. Зал з'єднує два клуатри. Над цим залом знаходиться соборна зала, закрита для публіки, в якій раніше розміщувалася бібліотека Базельського собору. Зал служив єпископу місцем для звернень до громадян та суду; тому тут стояв єпископський трон. У Великому монастирі великі готичні вікна з ажурним орнаментом освітлюють західне крило склепіння, яке прикрашене ребристим склепінням та барвистими замковими каменями. Великий монастир вважається найелегантнішим та найвишуканішим у Швейцарії, де представлені видатні зразки пізньоготичної кам'яної кладки. Численні майстерно виготовлені надгробки та епітафії прикрашають стіни, що вшановують могили видатних громадян Базеля, включаючи гуманіста Томаса Платтера (1499—1582), мера Рудольфа Веттштейна (1594—1666), філософа Ісаака Ізеліна (1728—1782) та канцлера Якобом Леффлером, який утік з Вюртемберга. Статуя реформатора Джона Еколампадія стоїть перед монастирем на Ріттергассе. Дві бронзові скульптури ринкових столів у монастирі були створені швейцарською скульпторкою Беттіною Айхін у 1986 році. Між Малим і Великим клуатрами знаходиться епітафія математика Якоба Бернуллі (1655—1705). Скульптор, замовлений для цього завдання, Йоганн Якоб Келлер (1665—1747), мав, за бажанням Бернуллі, розмістити на його надгробку логарифмічну спіраль як символ вічного повторення, концепції, яка йому особливо подобалася і яку він назвав *spira mirabilis*. Однак скульптор помилково вирізьбив архімедову спіраль. Латинський напис *EADEM MUTATA RESURGO* навколо спіралі перекладається як: «Я воскресаю знову як той самий в іншій формі», що має на увазі неоднозначність та самоподібність, а також воскресіння після смерті. У цьому контексті цікаво відзначити, що печатка факультету філософії та природничих наук Базельського університету також містить логарифмічну спіраль та епітафію Бернуллі. Мотив логарифмічної спіралі також відомий зі скульптури, що збереглася як сполія на покажчику до каплиці Лорето в Мурбаху (Ельзас), над церквою абатства Мурбах. Там крилатий геній з пісочним годинником спирається на величезну мушлю равлика, який повзе до квітки з піднятими щупальцями. Мушля равлика прикрашена спіраллю, яка з кожним поворотом збільшує свою відстань від центру в той самий коефіцієнт, так що радіус зростає пропорційно довжині спіралі; цей опис відповідає визначенню логарифмічної спіралі, яку також називають «спіраллю Бернуллі». Використання До Реформації Базельський собор був кафедральним собором і головною церквою Базельської єпархії, яка була суфраганною єпархією Безансонської архієпархії. До соборного комплексу також входила резиденція єпископа (Палац /Пфальц, пізніше «Єпископський двір») та резиденції каноніків. З XII століття вони жили у власних будинках, що прилягали до собору. З часів Реформації, яка завершилася іконоборством 9 лютого 1529 року, собор є головною церквою Євангельської реформатської церкви Базель-Штадта. Парафія собору також тепер включає громади церкви Святого Якова та церкви Геллерт. Через відокремлення церкви від держави, Євангельська реформатська церква є єдиним власником будівлі, але кантон Базель-Штадт покриває три чверті витрат на утримання. У соборі регулярно проводяться церковні служби та заходи духовної музики. Протягом року тут відбуваються концерти хору Базельського собору, Базельського хорового товариства та концерти органістів. Базельський міський духовий ансамбль щосуботи вдень проводить вечірню службу з вежі собору або в клуатрі. Література Карл Штелін, Рудольф Вакернагель: Архітектурна історія Базельського собору, Базель, 1895 (оцифрована версія). Альберт Рідер: Про історію архітектури Базельського собору. In: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde, Vol. 3, 1904, стор. 299—310 (Оцифрована версія). Ернст Альфред Штекельберг: Базельський собор, Базель або…Дж. (1908) (3-тє видання 1927). Ганс Столер: Сонячні годинники в Базельському соборі та стара Базельська система відліку часу. In: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde, Vol. 41, 1942, стор. 253—318 (doi:10.5169/seals-115350#257). Франсуа Маурер-Кун: Базельський собор (Швейцарські мистецькі довідники. Том 191, серія 20). Видано Товариством швейцарської історії мистецтва (GSK). Берн, 1976. Андреас Теодор Бек та інші: Базельський міністр. Видавець Пітер Геман, Базель 1982, ISBN 3-85722-005-8. Даніель Грюттер: Базельський собор. Крістоф Меріан, Базель 1999, ISBN 3-85616-112-0. Доротея Швінн Шюрманн: Базельський собор. (Швейцарські мистецькі довідники. Том 679/680, серія 68. Товариство швейцарської історії мистецтва (GSK), Берн 2000, ISBN 3-85782-679-7. Нове видання: Берн 2013, ISBN 978-3-03797-085-0. Ганс-Рудольф Майєр, Доротея Швінн Шюрманн (ред.): Поріг до раю. Галлусові ворота Базельського собору. Schwabe, Базель 2002, ISBN 3-7965-1954-7. Die neue Orgel des Basler Münsters. Edition Lade. 2003. Ганс-Рудольф Майєр, Ерік Шмідт, Доротея Швінн Шюрманн: Базельський собор. Schwabe, Базель 2006, ISBN 3-7965-2260-2. Ганс-Рудольф Майєр, Доротея Швінн Шюрманн (ред.): Himmelstür. Das Hauptportal des Basler Münsters. Schwabe, Базель 2011, ISBN 978-3-7965-2762-3. Ганс-Рудольф Майєр, Петер-Ендрю Шварц (ред.): Знахідки з поховань XII—XIX століть з Базельського собору. Уявлення про смерть та культурні зміни, відображені в матеріальній культурі (Матеріальні буклети з археології в Базелі. Буклет 13). Археологічні дослідження ґрунтів кантону Базель-Штадт, Базель 2013, ISBN 978-3-905098-54-9 (онлайн). Андреас Пронай: Латинські надгробні написи в монастирях Базельського собору. Schwabe Verlag, Базель/Берлін 2016, ISBN 978-3-7965-3558-1. Андреас Пронай: Латинські надгробні написи в базальських церквах. Том 2: Мюнстер і церква Св. Мартіна. Schwabe Verlag, Базель/Берлін 2019, ISBN 978-3-7965-3883-4. Ганс-Рудольф Майєр, Доротея Швінн Шюрманн; Марко Бернасконі, Стефан Гесс, Карола Яггі, Анна Нагель і Фердинанд Пайор: Базельський собор (Пам'ятки мистецтва кантону Базель-Штадт. Том X). Товариство швейцарської історії мистецтва (GSK), Берн 2019, ISBN 978-3-03797-573-2. Фердинанд Пайор: 1000 років Базельського собору. У: Щорічник міста Базель 2019. Онлайн-досьє. Освальд Інглін: Базельський собор та його історії — екскурсія. Видавництво Крістофа Меріана, Базель 2023, ISBN 978-3-85616-992-3. Фонд будівлі Базельського собору (ред.): Увага до деталей. Гіпсові зліпки Базельського собору. Видавництво Крістофа Меріана, Базель 2025, ISBN 978-3-03969-045-9. Посилання Сторінки про Базельський собор як будівлю Вебсайт Базельського собору (сторінка парафії) Друзі семінару з будівництва Базельського собору Підйом на вежі собору у вигляді слайд-презентації Зовнішня крипта Каролінгів Соборні концерти та орган Інформація та програми концертів у Базельському соборі Хор Базельського мінстера Інформацію та фотографії про новий орган Базельського собору можна знайти на вебсайті Orgelbau Mathis. Дослідження в Базельському соборі [Архівовано , у www.forschungsdb.unibas.ch] Projekt: Die Grabfunde aus dem Basler Münster. Repräsentation im Tod und kultureller Wandel im Spiegel der materiellen Kultur. Archiviert vom Original (nicht mehr online verfügbar) am 21. Februar 2006; abgerufen am 6. Oktober 2014 (Die Publikation zur Bestattungstopografie umfasst sowohl die mittelalterlichen, als auch neuzeitlichen Gräber. Die Bischofsgräber stehen mit den Textilien u. Beigaben im Zentrum der Forschungsarbeit). Forschungsarbeit von 1979 zur Baugeschichte (mit Zeittafel und Literaturverzeichnis; PDF; 4,3 MB) Blattmasken — Green Men: Fünf gotische Schlusssteine in den äusseren Seitenschiffen. Freunde Basler Münsterbauhütte; abgerufen am 26. Januar 2019 (Schlusssteine mit Blattmasken im Basler Münster aus der 1. Hälfte des 14. Jh.; mit Abb.). Das Geheimnis der Basler Münster-Steine In: SRF von Dorothee Adrian, 30. März 2019 Духовне значення капітелей колон Юрг Фельс: версія ePUB для Apple iPad / iPhone та версія ePUB для інших рідерів Примітки Джерела http://www.muensterbasel.ch/ [Архівовано 1 червня 2012 у Wayback Machine.] Daniel Grütter: Basler Münster Bilder. Christoph Merian, Basel 1999, ISBN 3-85616-112-0 Dorothea Schwinn Schürmann, Hans-Rudolf Meier, Erik Schmidt: Das Basler Münster. Schwabe, Basel 2006, ISBN 3-7965-2260-2