Castell de Neuchâtel

El Castell de Neuchâtel es troba en un esperó rocós al centre de la ciutat de Neuchâtel, capital del cantó del mateix nom, a Suïssa. És adjacent a la col·legiata i domina la ciutat. El castell era al principi una residència senyorial situada dins una fortificació més gran, abans de patir transformacions al llarg dels segles. La seua història està inextricablement lligada a la dels sobirans de Neuchâtel, perquè ha estat la seu del poder autòcton des del segle XI, i encara hui allotja el govern i part de l'administració de la República i el Cantó de Neuchâtel. Història Segles X – XII: les primeres construccions El primer esment escrit de Neuchâtel és en una donació feta a la seua esposa Irmengarda l'any 1011 per Rodolf III, el darrer rei de Borgonya (993-1032); s'hi parla de "Novum Castellum sedem regalissimam", o castell nou, una residència reial. Alguns estudis arqueològics, històrics i toponímics coincideixen que la fortalesa de Novum Castellum es va construir poc abans d'aquesta data, probablement per Rodolf III, amb l'objectiu de controlar millor les rutes d'entrada al seu regne. Aquest fisc reial estava fortificat i destinat a convertir-se en un bastió, tot substituint la capital tradicional de Colombier, de menor valor militar, aleshores en mans d'un dels seus estrets col·laboradors. Cal dir que les observacions arqueològiques i la toponímia fan probable que existís una fortificació anterior a l'aflorament rocós conegut com a Crêt de Vieux-Châtel, a menys d'un quilòmetre a l'est del castell nou. La fortalesa de Novum Castellum ocupava el cim del pujol en forma d'esperó fortificat a l'oest, aprofitant-ne al màxim la topografia. A l'extrem oriental, l'actual castell de Neuchâtel s'aixeca sobre el lloc de l'antiga aula rodolfiana, la gran sala a partir de la qual es faria la residència dels senyors de Neuchâtel del segle XI ençà. Aquesta recerca invalida la tradició historiogràfica que situava la residència senyorial dels segles XI i XII a prop de la torre de les Presons, mentre que aquesta darrera marca l'entrada al castrum primitiu. La mort de Rodolf III i la integració del regne a l'imperi el 1033 semblen ser l'origen del canvi d'estatus de la fortalesa de Neuchâtel, que fou donada a un llinatge de parla alemanya proper al poder imperial, els senyors de Fenis o Vinelz en alemany. A mitjan segle XII, van fer de Neuchâtel la capital i, de llavors ençà, es van anomenar senyors de Neuchâtel. Van transformar l'antiga aula, afegint-hi notablement una ala residencial romànica de tres pisos, les restes de la qual (fumerals i finestres) constitueixen un dels rars exemples d'arquitectura romànica civil i palatina conservats a Suïssa. Cal destacar que des del descobriment d'aquests elements i el document del 1011 a mitjan segle XI, el terme Regalissima sedes s'ha associat sovint i falsament amb aquesta part del castell. Segles XIII i XIV A principis del segle XIII, els senyors de Neuchâtel es van convertir en comtes, i l'antiga fortalesa va completar la transformació: la residència del senyor ara estava acompanyada per la gran col·legiata de Notre-Dame i una petita ciutat, atorgada amb carta des del 1214. A falta de restes evocadores, és més difícil rastrejar el desenvolupament del castell durant aquest període, però sembla que es van construir diversos edificis al nord i a l'est del castell romànic. Va ser a mitjan segle XIV que el comte Lluís va fer construir una nova gran sala a unes dotzenes de metres al nord, tot iniciant el desenvolupament del pati que caracteritza el castell hui. Segle XV: transformacions que confereixen al castell una nova fesomia A la mort d'Isabel de Neuchâtel el 1395, el comtat passà al seu nebot, Conrad de Friburg. Fins al 1503, el Castell de Neuchâtel era la residència ordinària dels senyors de les cases de Friburg (1395-1458) i Hochberg (1458-1503). Molt més rics que els seus predecessors, estaven disposats a transformar el vell castell en una residència confortable. Entre el 1438 i el 1450, Jean de Friburg construí la capella a l'oest del pati, una ala al nord –amb cuina, un saló i un tresor– i una ala residencial al nord-est. L'antic castell es transformà per a allotjar els apartaments del comte i la seua família. El gran incendi que arrasà la ciutat de Neuchâtel el 1450 també arribà al pujol del castell. Es desconeix l'abast dels danys, però se sap que una gran part dels edificis romànics es van reconstruir als anys posteriors al desastre. Un poc més tard, al 1488, Philippe de Hochberg feu construir una galeria panoràmica al costat sud, seguida entre el 1496 i el 1498 per la gran porta cerimonial que marca l'entrada oest del castell. Les dues torres coronades amb lladroneres i la galeria amb mènsules li van permetre no sols modernitzar la residència de Neuchâtel, sinó mostrar el seu èxit com a oficial al servei dels reis francesos. La silueta del castell canviaria molt poc de llavors ençà. Del segle XVI al XVIII A començament del segle XVI, la línia dels comtes de Neuchâtel es va extingir, i les seues possessions passaren per matrimoni el 1504 a la família Orléans-Longueville, una família propera a la cort francesa. De llavors ençà, els sobirans ja no residien pas permanentment a Neuchâtel; estaven representats per governadors i es conformaven mantenint el castell. Tret d'una torreta d'escala i una lladronera erigida al sud del pati el 1600, l'edifici ja no fou objecte de grans projectes, i la majoria dels treballs foren reformes interiors. A la façana sud de la galeria Philippe de Hochberg, es poden veure les banderes de dotze cantons suïssos: Solothurn, Basilea, Zug, Schwyz, Lucerna, Zúric, Berna, Uri, Unterwalden, Glarus, Friburg i Schaffhausen.Appenzell no hi és perquè no es va unir a la Confederació fins al 1513. Aquests escuts d'armes recorden l'ocupació del comtat de Neuchâtel del 1512 al 1529 pels cantons suïssos, una resposta a les tensions sorgides entre la Confederació i Francesc I per Milà i a la necessitat que els confederats protegissen la banda occidental. L'organització de les instal·lacions s'adaptaven a les necessitats de l'administració i dels habitants del castell. Segons l'època, el castell albergava els apartaments del governador i el seu seguici, la residència d'alguns magistrats, la cancelleria i, sobretot, acollia assemblees i tribunals de l'Antic Règim. Aquestes disposicions temporals desaparegueren al llarg de les transformacions, tret de les sales d'estat i les decoracions del segle xvii, de l'anomenada Sala del Tresor, de la capella (1680) i del Saló dels Estats (1690). El segle XIX Els Hohenzollern van governar Neuchâtel fins al 1806, quan n'hi hagué un interludi francés de vuit anys, amb Napoleó Bonaparte que va oferir el Principat de Neuchâtel al mariscal Berthier. Seguint el consell del patriciat local, el nou sobirà va preferir l'Hôtel DuPeyrou, una residència construïda entre els anys 1764 i 1771. L'abdicació d'Alexandre Berthier el 1814 i les conclusions del Congrés de Viena el 1815 van ratificar el retorn de Neuchâtel al rei de Prússia, així com el seu nou estatus com a cantó suís. El segle XX Del 1905 al 1934, el castell fou restaurat seguint un plantejament arqueològic i sota la direcció del superintendent Charles-Henri Matthey. Tot el conjunt fou catalogat com a Monument històric el 1905. Galeria d'imatges Referències