NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Musée olympique

Musée olympique är ett schweiziskt museum i Lausanne, vilket visar utställningar som har att göra med Olympiska spelen. Museet har över 10.000 föremål och är därmed det största arkivet för olympiadmemorabilia och är också en av staden Lausannes största turistattraktioner. Det drar över 250.000 besökare per år. Musée olympique, med skulpturträdgården utanför, ligger i Ouchy i Lausanne, medan Olympiakommitténs huvudkontor ligger i Vidy, väster om Ouchy. Museet grundades 1993 på initiativ av olympiska kommtténs dåvarande ordförande Juan Antonio Samaranch. Det ritades av den mexikanske arkitekten Pedro Ramírez Vázquez och Jean-Pierre Cahen. Museet har efter en revovering 2012-13 en utställningsyta på 3.000 kvadratmeter. Museet fick 1995 priset European Museum of the Year Award. Museet ligger i en park med konstverk på idrottstema. Bland de mest kända verken märks verk av Auguste Rodin (serien Den amerikanske atleten), Niki de Saint Phalle (Les Footballeurs), Lucien Wercollier, Fernando Botero (Jeune Fille a la Balle) och Jean Tinguely. Fotogalleri Källor Denna artikel baseras på artikeln Olympique Museum på engelskspråkiga Wikipedia. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Musée olympique. Museets webbplats Om museet på staden Lausannes webbplats
Олімпійський музей

Олімпійський музей — центр наукових досліджень у галузі олімпійського спорту, олімпійської освіти і виховання. Був відкритий у Лозанні 23 червня 1993 року. Ідея створення музею належить П'єру де Кубертену. Він був створений тільки при Президенті МОК Хуану Антоніо Самаранчу. Будівля музею Будівля музею побудована з білого мармуру, який подарував уряд Греції. Колір нагадає про грецьке походження Олімпійських ігор. Довжина музею 70 м. Музей має п'ять поверхів, але два з них розміщені під землею. Таким чином музей не порушив гармонію місцевості. Автори проекту Педро Рамірес Васкес (Мексика) та Жан-П'єр Кахен (Швейцарія) символізували партнерство представників двох різних культур. Музей оточує парк. На його території встановлена багато скульптур на спортивну тематику, серед яких найбільшу популярність здобули «Американський атлет» Огюста Родена і «Футболісти» Нікі де Сен Фаль. Мета музею Діяльність Олімпійський музей спрямована на просування цінностей спорту і олімпізму. Реалізується вона у наступних напрямах: Обмін інформацією та передовим досвідом. Заохочення співпраці із загальних питань, з якими стикаються члени Олімпійського руху. Робота над загальними проектами, зокрема над виставами, освітніми програмами, заходами, управлінням колекціями, зв'язком та комерційним розвитком. Пошук шляхів для масштабної роботи мережі олімпійських музеїв з метою підвищення ефективності і досягнення економії. Станом на 2018 рік Олімпійська мережа музеїв складається з 22 музеїв у різних країнах світу, які тісно співпрацюють і доповнюють матеріали один одного. При музеї працює Центр олімпійських досліджень. Експозиція музею Колекція музею нараховує понад 10 000 експонатів. Це найбільший у світі музей спортивної тематики. На трьох поверхах постійна експозиція висвітлює три основні теми: «олімпійський світ», «Олімпійські ігри», «олімпійський дух». Є окремі зали для виставок, приміщення для перегляду архівних матеріалів. У музеї зберігається найбільша у світі експозиція епохи Стародавньої Греції. Багато експонатів були отримані від інших музеїв. Експонати показують історію олімпійського руху, його нинішній стан і перспективи. Музей зберігає повну колекцію автографів олімпійських медалістів та смолоскипів для олімпійського вогню, починаючи з Ігор 1936 року. Унікальною є колекція монет і марок, олімпійських медалей та іншої символіки. Значну частину колекції становлять предмети образотворчого мистецтва: скульптури, чорно-білі і кольорові фотографії, магнітні диски, платівки, відеокасети, одяг, спортінвентар, документи тощо. Під час проведення кожних Олімпійських ігор та після них музей спрямовує свою роботу на отримання символічної атрибутики, такої як медалі, офіційні плакати, талісмани й інвентар спортсменів переможців та артефактів, що ілюструють олімпійські цінності, церемонії та Олімпійську спадщину. Український олімпійський чемпіон з фристайлу Олександр Абраменко у лютому 2018 року на прохання Олімпійського музею передав до його експозиції «золоту» лижу виробництва мукачівської фірми TISA зі своїм автографом. Галерея Примітки
Lago dei Morti

Der Lago dei Morti (deutsch See der Toten) ist ein Bergsee im Schweizer Kanton Tessin. Der rund 240 m lange See liegt am Gotthardpass auf einer Höhe von 2044 m ü. M. auf dem Gebiet der Gemeinde Airolo. Siehe auch Liste der Seen im Kanton Tessin Einzelnachweise
Comitè Internacional de la Creu Roja

El Comitè Internacional de la Creu Roja (CICR) (en francès: Comité international de la Croix-Rouge) és una organització imparcial, neutral i independent, que té la missió exclusivament humanitària de protegir la vida i la dignitat de les víctimes de la guerra i la violència interna, així com de prestar-los assistència. Ha estat guardonada en quatre ocasions amb el Premi Nobel de la Pau. Organització En les situacions de conflicte, dirigeix i coordina les activitats internacionals de socors del Moviment Internacional de la Creu Roja i de la Mitja Lluna Roja. Procura, així mateix, prevenir el sofriment mitjançant la promoció i l'enfortiment del dret i dels principis humanitaris universals. La seu del CICR es troba en la ciutat de Ginebra (Suïssa) i fou fundada el 1863 pel suís Jean Henri Dunant, Premi Nobel de la Pau el 1901. El Moviment Internacional de la Creu Roja i de la Mitja Lluna Roja engloba totes les Organitzacions relacionades amb la Creu Roja i la Mitja Lluna Roja. Elles són: Comitè Internacional de la Creu Roja Federació Internacional de Societats de la Creu Roja i de la Mitja Lluna Roja (FICR) les Societats Nacionals de la Creu Roja i la Mitja Lluna Roja Premi Nobel de la Pau El Comitè Internacional de la Creu Roja ha rebut el Premi Nobel de la Pau en tres ocasions, el 1917, 1944 i 1963 per la seva tasca humanitària en els diversos conflictes del segle XX. Organització del CICR Els òrgans directius del CICR són: L'Assemblea, composta entre 15 a 25 persones que són reclutades per cooptació entre els ciutadans suïssos. És la màxima autoritat del CICR i el seu President ho és també del CICR. el Consell de l'Assemblea, integrat per cinc membres electes per l'Assemblea el President del CICR. Actua entre les sessions de l'Assemblea i s'encarrega de l'enllaç entre aquesta i la Directiva. la Directiva és l'òrgan executiu del CICR. És l'encarregat d'executar les decisions de l'Assemblea i de dur l'administració del CICR. Està integrada pel Director General i tres directors, tots anomenats per l'Assemblea. Segons els estatuts del CICR tots els integrants dels òrgans directius han de ser ciutadans suïssos. Presidents del CICR 1863-1864: Guillaume Henri Dufour 1864-1910: Gustave Moynier 1910-1928: Gustave Ador 1928-1945: Max Huber 1945-1948: Carl Burckhardt 1948-1955: Paul Ruegger 1955-1964: Léopold Boissier 1964-1969: Samuel Gonard 1969-1973: Marcel Naville 1973-1976: Eric Martin 1976-1987: Alexandre Hay 1987-1999: Cornelio Sommaruga 2000-2012: Jakob Kellenberger Des de 2012: Peter Maurer Referències Enllaços externs Pàgina Oficial de l'Institut Nobel, Premi Nobel de la Pau 1963 (anglès) Pàgina Oficial de l'Institut Nobel, Premi Nobel de la Pau 1944 (anglès) Pàgina Oficial de l'Institut Nobel, Premi Nobel de la Pau 1917 (anglès)
Den Internationale Røde Kors Komité

Den Internationale Røde Kors Komité (ICRC) er en velgørenhedsorganisation med base i Geneve. Den er en del af Den internationale Røde Kors- og Røde Halvmåne-bevægelse og har i henhold til Genevekonventionen et unikt mandat, der under krig giver organisationen ret til bl.a. beskyttelse og pleje af syge, besøg hos krigsfanger og beskyttelse af civilbefolkning . ICRC er ansvarlig for at anerkende de enkelte landes Røde Kors organisationer og står som den ledende Røde Kors organisation under krig, mens de enkelte landes organisationer står som leder under andre former for katastrofer. Organisationen blev stiftet, efter at Henry Dunant havde nedsat en komite sammen med 4 andre fremtrædende schweizere. Fra starten arbejdede organisationen med at lave et regelsæt for behandlingen af krigsfanger. Dette førte til udarbejdelsen af Genevekonventionen, som blev underskrevet året efter. Samtidig begyndte arbejdet med at starte nationale Røde Kors organisationer. ICRC har modtaget Nobels fredspris 3 gange; 1917, 1944 og i 1963 sammen med IFRC. Komitéens præsidenter Referencer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside Komitéen 1917 Arkiveret 24. november 2016 hos Wayback Machine på nobelprize.org Komitéen 1944 Arkiveret 24. november 2016 hos Wayback Machine på nobelprize.org Komitéen 1963 Arkiveret 24. november 2016 hos Wayback Machine på nobelprize.org
Međunarodni odbor Crvenog križa

Međunarodni odbor Crvenog križa je privatno humanitarno društvo osnovano 1863.g. u Ženevi Švicarska. Društvo je utemeljitelj je Međunarodnog pokreta Crvenog križa i jedna je od njegovih sastavnica. Glavni cilj društva je "zaštititi život i dostojanstvo žrtava rata i unutarnjeg nasilja te im osigurati pomoć." . Povijest Društvo je nastalo 17. veljače 1863.g. kada je održana prvi sastanak "„Međunarodnog odbora za pomoć ranjenicima“, poznatog kao i "Odbora petorice", na kojem su (petorica) odabrani članovi ženevskog „Društva javne koristi“ ispitivali mogućnost provedivosti ideje Henri Dunanta o poboljšanju skrbi ranjenim vojnicima. Wiki poveznice Ženevske konvencije Međunarodni Crveni križ Izvori
Internationaal Comité van het Rode Kruis

Het Internationale Comité van het Rode Kruis (ICRC) is een neutrale en onafhankelijke humanitaire instelling met hoofdzetel in Genève, Zwitserland. Beschrijving Het Comité tracht op basis van de Verdragen van Genève de slachtoffers van internationale oorlogen en burgeroorlogen te beschermen en bij te staan. Het opereert als neutrale tussenpersoon in geval van gewapende conflicten en onlusten. Het Comité bewaakt de toepassing van de internationale humanitaire conventies, verspreidt kennis erover en werkt aan de ontwikkeling ervan. Tot slot biedt het Internationale Comité van het Rode Kruis humanitaire hulp aan oorlogsslachtoffers, spoort vermiste personen op, probeert gescheiden families te herenigen en bezoekt gevangenen. In 1917, 1944 en 1963 kreeg de instelling de Nobelprijs voor de Vrede; en in 1996 kreeg de organisatie de Balzan Prijs. Israël Facilitering 'Pay for Slay'-beleid PA De Palestijnse Autoriteit (PA) kondigde in december 2023 aan, dat de Palestijnen die in Israël wegens terrorisme of daarvan worden beschuldigt gevangen zitten, en gevangenen die nieuwe formulieren moeten indienen om hun salarissen van de PA in 2024 te blijven ontvangen, dit onmiddellijk via het Internationaal Comité van het Rode Kruis (ICRC) moeten laten regelen. Het ICRC verklaarde dat dergelijke documenten over de hele wereld worden verstrekt als onderdeel van hun humanitaire activiteit, en ontkend elke betrokkenheid bij de stipendia van de PA. Directeur van de PLO-commissie voor gevangenenzaken Qadura Fares erkende dat die documenten nodig zijn om vast te kunnen stellen welke gevangene voor het ontvangen van salaris in aanmerking komt. In 2024 kwam UN Watch een in Genève gevestigde niet-gouvernementele organisatie (NGO) met een artikel, waarin ze een medewerker van het ICRC Haythem Abid beschuldigde van openlijke deelname aan anti-Israëlische protesten, het publiekelijk steunen van Hamas-video's en het beschuldigen van Israël van "terrorisme", allemaal in strijd met de strikte neutraliteitsverplichtingen van het ICRC. Het ICRC zei in een reactie: "Het Internationale Comité van het Rode Kruis (ICRC) is op de hoogte van berichten op sociale media die naar verluidt zijn gemaakt vanaf een persoonlijk account van een ICRC-medewerker. De geposte standpunten komen niet overeen met die van het ICRC, Leden Onder meer volgende personen zetelden in het Comité: Pauline Chaponnière-Chaix (1850-1934), Zwitsers maatschappelijk werkster, verpleegkundige en feministe Marguerite Frick-Cramer (1887-1963), Zwitserse historica Alfred Gautier (1858-1920), Zwitsers advocaat, rechter en hoogleraar Externe link (meertalig) Officiële website
Међународни комитет Црвеног крста

Међународни комитет Црвеног крста (МКЦК; енгл. International Committee of the Red Cross, ICRC, фр. Comité international de la Croix-Rouge, CICR) хуманитарна је организација са сједиштем у Женеви у Швајцарској и троструки добитник Нобелове награде. Државе потписнице Женевске конвенције из 1949. и њених додатних протокола из 1977. (Протокол I и Протокол II), а 2005. МКЦК-у је додијељен мандат да штите жртве међународних и унутрашњих оружаних сукоба. У те жртве се убрајају ратни рањеници, затвореници, избјеглице, цивили и други неборбени елементи. МКЦК је чланица Међународног покрета Црвеног крста и Црвеног полумјесеца, заједно са Међународном федерацијом друштава Црвеног крста и Црвеног полумјесеца и 192 национална друштва. То је најстарија и најцјењенија организација у покрету и једна од најпризнатијих организација на свијету, која је освојила три Нобелове награде за мир (1917, 1944. и 1963). Референце
Internationella Rödakorskommittén

Internationella Rödakorskommittén (ICRC) är en opartisk, neutral och oberoende organisation vars humanitära uppgift är att skydda människor och hjälpa dem som drabbats av krig eller väpnad konflikt. ICRC leder och koordinerar rödakorsrörelsens internationella katastrofhjälp i konfliktsituationer. ICRC har en särställning bland internationella organisationer på grund av sitt permanenta mandat att ansvara för Genèvekonventionernas utveckling och efterlevnad och på grund av de rättigheter och skyldigheter som konventionerna ger Röda Korset. ICRC bildades 1863 och är rödakorsrörelsens ursprungsorganisation. Utmärkelser Nobels fredspris, 1917Nobels fredspris, 1944Nobels fredspris, med Internationella rödakors- och rödahalvmånefederationen, 1963FN:s pris för mänskliga rättigheter, 1978 Hedersmedlem av Portugal förtjänstorden, 1 juli 1983Balzanpriset, 1996 [Redigera Wikidata] Källor
Jardín botánico de la universidad de Basilea

El Jardín Botánico de la universidad de Basilea ( en alemán: Botanischer Garten der Universität Basel) es un jardín botánico e invernaderos de 1 hectárea de extensión, que está administrado por la Universidad de Basilea en la ciudad de Basilea. El código de identificación del Botanischer Garten der Universität Basel como miembro del "Botanic Gardens Conservation Internacional" (BGCI), así como las siglas de su herbario es BAS.​ Localización Botanischer Garten der Universität Basel Schönbeinstrasse 6, Basilea, Cantón de Basilea-Ciudad CH-4056 Schweis-Suiza. Planos y vistas satelitales.47°33′31″N 7°34′54″E Promedio anual de lluvias: 800 mm Altitud: 270.00 m s. n. m. Invernaderos: 1400 metros Está abierto todo el año. Historia El Jardín Botánico de la Universidad de Basilea fue creado en 1589 en el creado "Colegio Menor" de la Universidad de Rheinsprung. Es el más antiguo jardín botánico de Suiza y está ligado a su vez al aún más antiguo jardín privado, que pertenecía a los farmacéuticos o médicos de Basilea y les proveía de material de estudio y para la producción de medicamentos. Fue después de la Reforma de 1529 en la que derogaron los jardines de plantas medicinales monacales, y en Basilea se incorporaron herbarios y manuscritos de hierbas lo que evidencia de que había una larga tradición del estudio de la botánica en Basilea. Colecciones Actualmente el jardín contiene más de 7.500 taxones de plantas agrupadas en los ambientes, incluyendo : Zona al aire libre con diversas plantaciones (Xerofitas, arbustos, Alpinum, helechos, jardín mediterráneo, vitrinas, división sistemática por Cronquist) Cuatro invernaderos (casa Tropical, casa de las Victoria, casa de plantas suculentas, casa fría). Entre las colecciones especiales : árboles, arbustos y plantas herbáceas perennes, rocalla, espacio sistemática, suculentas, invernadero tropical con pájaros y ranas, plantas insectívoras, mediterráneo y bulbos de Sudáfrica (Amaryllidaceae 200 sp, Iridaceae sp 250, Hyacinthaceae 180 sp), Tillandsia (160 sp), orquídeas (1700 sp tropical), xiloteca (900 piezas) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Jardín botánico de la universidad de Basilea. Página oficial Página del jardín botánico en el BGCI. Bibliografía Edgar Bonjour: Die Universität Basel 1460–1960. Helbing & Lichtenhahn, Basel 1960, S. 331–332; 466–467. Marilise Rieder, Hans Peter Rieder, Rudolf Suter: Basilea Botanica. Vom Safran bis zum Götterbaum. Birkhäuser, Basel 1979, ISBN 3-7643-1096-0, S. 188–201. Ulrike Jehle-Schulte Strathaus, Dorothee Huber (Hrsg.): Architekturführer Basel. Die Baugeschichte der Stadt und ihrer Umgebung. AM, Basel 1993, ISBN 3-905065-22-3, S. 206.
Grădina Botanică din Basel

Grădina Botanică din Basel aparține de Universitatea din Basel. Ea este deschisă vizitatorilor. Flora grădinii botanice cuprinde xerophyte (cactaceae), plante ce aparțin de flora alpină, flora mediteraneană și flora caldă tropicală și ecuatorială. Printre atracțiile oferite de grădina botanică la sfârșitul lunii aprilie, la paști în 2011 este floarea uriașă a plantei tropicale Amorphophallus titanum ce aparține de familia Araceae. Istoric Grădina botanică a luat ființă în anul 1589, pe atunci aparținea de Universitatea am Rheinsprung. Ea este cea mai veche grădină botanică din Elveția. Plantele au provenit din grădinile particulare ale medicilor și farmaciștilor din Basel, ele fiind destinate studiului și pentru obținerea de medicamente. După 1529, prin secularizarea averilor mănăstirilor, plantele medicinale din grădini și colecțiile din ierbarii din mănăstiri au fost aduse în grădina botanică. Pe la mijlocul secolului XVIII, în timpul profesorului Werner de Lachenal (1736–1800), pentru acoperirea cheltuielior, grădina botanică a fost deschisă vizitatorilor. Așezare Grădina botanică și institutul și biblioteca universității din Basel, se află în apropiere de turnul Spalen care a fost odinioară poarta de intrare în orașul medieval Basel. Bibliografie Edgar Bonjour: Die Universität Basel 1460–1960. Helbing & Lichtenhahn, Basel 1960, pp. 331–332; 466–467. Marilise Rieder, Hans Peter Rieder, Rudolf Suter: Basilea Botanica. Vom Safran bis zum Götterbaum. Birkhäuser, Basel 1979, ISBN 3-7643-1096-0, pp. 188–201. Ulrike Jehle-Schulte Strathaus; Dorothee Huber (Hrsg.): Architekturführer Basel. Die Baugeschichte der Stadt und ihrer Umgebung. AM, Basel 1993, ISBN 3-905065-22-3, p. 206. Legături externe Grădina Botanică din Basel 47.5586111111117.58166666666677
Institut International de Lancy

Institut International de Lancy (IIL) is a private international school located in Lancy, Geneva. It has Bilingual, French, and English programmes for students from 3 to 19 years old. History Collège Marie-Thérèse was founded in 1903 soon after a law in France prohibited religious congregations of any persuasion. In its early years the Collège was attended by approximately sixty girls, mainly boarders, from across Europe. The 1950s and 1960s were a period of expansion for the school resulting in several major changes: co-education was introduced throughout the school, and the curriculum was modified in order to provide pupils with a more personal curriculum at the higher secondary level. In April 2001, the name of the school was changed to Institut International de Lancy. An English-language primary section was created the same year; an English-language secondary section followed in 2005. IIL became an IB World School in 2007. The school opened a bilingual section in 2017. Since the start of 2020–2021 school year, IIL has put in place the Kiva and anti-bullying programme for all students and staff. IIL is the first school in Switzerland to join the programme. The English Primary and Secondary sections were accredited by NEASC in 2026. Curriculum The school follows a curriculum of core and foundation subjects within a structure that follows the English National Curriculum in the English sections and in the French sections, the Baccalauréat en France. Students in the English Secondary are prepared for IGCSE exams and the IB Diploma Programme References Interview of Francisco Benavente; KiVa Coordinator External links Institut International de Lancy
Barchetsee

Der Barchetsse ist ein Toteissee in der Gemeinde Neunforn im Schweizer Kanton Thurgau. Er ist für seine schwimmenden Inseln bekannt. Seit 1991 ist der Barchetsee ein Naturreservat des Kantons Thurgau (siehe Liste der Schutzgebiete im Kanton Thurgau). Geschichte des Namens Der Barchetsee hat seinen Namen von einer aus Hanfstengeln hergestellten Bettwäsche bzw. dem aufgerauten Stoff, der Barchent oder im Dialekt Barchet genannt wird. Der Barchetsee wurde zur Herstellung dieses Stoffes benutzt. Um den Faulungsprozess (Mazeration) zu starten, wurden die Hanffasern in den See gelegt. Entstehungsgeschichte Durch den Thurgletscher geprägt, konnte sich auf Grund der exponierten Lage oberhalb der Thur ein Toteissee bilden. Dies passierte etwa 20'000 Jahre v. Chr. während der jüngsten Eiszeit. Durch die Stirnmoränen der Zunge des Thurgletschers wurde das Schmelzwasser vom Abfliessen in den Nordwesten und Westen gehindert. Dies führte zur Bildung von flachen Seen, die wieder durch das von dem Gletscher kommende Geröll aufgefüllt wurden. Die dadurch erzeugten Mulden bildeten die Ausgangslage, welche die vom Gletscher abgetrennten Eisblöcke zu Seen vervollständigte. Schwimmende Inseln Damit der Toteissee für die Barchent-Produktion leichter zu erreichen war, wurden Buchten oder Löcher (Roosse) vom Schwingrasen herausgestochen und in den See hinausgeschoben. Dies führte zu den heutigen, aus Torfbrocken bestehenden, schwimmenden Inseln im See. Diese Inseln stellen mit denen des Lützelsees in Hombrechtikon schweizweit eine Rarität dar. Fauna und Flora Im und um den Barchetsee leben diverse Tierarten, darunter Spiegelkarpfen, Hechte, Teichmuscheln, Flusskrebse, Pferdeegel und Sumpfrohrsänger. Das Fischen ist im See nicht gestattet. Im Nordosten wurden Amphibienteiche angelegt. Während die schwimmenden Inseln vor 30 Jahren noch betreten und als Flosse benutzt werden konnten, sind sie heute mehrheitlich mit der Sumpfschneide überwachsen. Auch Sumpfpflanzen wie das Torfmoos mit Sonnentau, verschiedene Orchideen, Farne, Mehlprimel, Wollgras, Fieberklee oder das Blutauge sind am Seeufer und auf den Inseln anzutreffen. Als Wasserpflanzen sind die Krebsschere und die Teichrose zu nennen. Im Norden befindet sich ein für das östliche Schweizer Mittelland typischer Mischwald. Freizeit Der Barchetsee dient Anwohnern und Touristen als unbewachte Badestelle. Es sind ein Floss und eine Feuerstelle vorhanden. Rund um den Barchetsee verläuft ein Wanderweg. Zudem befindet sich der See nördlich der Hauptstrasse 14. Es sind Parkplätze vorhanden. Leichenfund Am 13. Dezember 2007 wurde eine Leiche, die mit einem Betonelement beschwert war, im Barchetsee gefunden. Diese stammte von einem 27-jährigen Mann, einem in Schaffhausen wohnhaften Ägypter. Die Todesursache war eine Schussverletzung. Der mutmassliche Täter wurde 2024 in erster Instanz zu 15 Jahren, im Berufungsprozess vom Thurgauer Obergericht zu 17 Jahren Gefängnis verurteilt. Das Urteil ist noch nicht rechtskräftig. Weblinks Einzelnachweise