NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Central nuclear de Oskarshamn

A Central nuclear de Oskarshamn - em sueco Oskarshamns kärnkraftverk - está localizada na península de Simpevarp, na costa báltica da província histórica da Småland, a 25 km de Oskarshamn. Esta usina nuclear tem três reatores em funcionamento, com uma capacidade de 2 603 MW. Referências Fontes «Oskkarshamnsverket» (em sueco). Enciclopédia Nacional Sueca. Consultado em 26 de maio de 2013 «Oskarshamnsverket». Bonniers Compact Lexikon (em sueco). Estocolmo: Bonnier lexikon. 1995–1996. 820 páginas. ISBN 91-632-0067-8 Ligações exteriores Página da Central nuclear de Oskarshamn
АЭС Оскарсхамн

АЭС Оскарсхамн (швед. Oskarshamns kärnkraftverk) — атомная электростанция в Швеции, состоящая из трёх кипящих ядерных реакторов, два из которых выведены из коммерческой эксплуатации. Генерирует 7% потребляемой в Швеции электроэнергии. Расположена в коммуне Оскарсхамн лена Кальмар, на побережье Балтийского моря, в 250 км к югу от Стокгольма. Вблизи АЭС находится хранилище отработанного топлива Clab. Владение 54,5 % акций принадлежит E.ON, 45,5 % — Oskarshamnsverkets Kraftgrupp (OKG). История Заложена в 1965 году, введена в эксплуатацию 6 февраля 1972 года. 25 июля 2006 года из-за аварии на АЭС Форсмарк останавливались два реактора Оскарсхамна, с целью контроля безопасности. 31 июля 2007 года из-за утечки в системе смазки турбины один из реакторов был остановлен. 21 мая 2008 года на АЭС был предотвращён теракт. 14 октября 2015 года компания E.On на внеочередном собрании акционеров приняла решение закрыть второй блок из-за низких оптовых цен на электричество в Швеции и высокого налога на электроэнергию АЭС. 17 июня 2017 года был окончательно остановлен первый блок. Информация об энергоблоках См. также АЭС Рингхальс АЭС Форсмарк Примечания Ссылки http://www.okg.se/
АЕС Оскарсгамн

АЕС Оскарсгамн (швед. Oskarshamns kärnkraftverk) — атомна електростанція у Швеції, що складається з трьох киплячих ядерних реакторів, два з яких виведені з комерційної експлуатації. Генерує 7% електроенергії, що споживається в Швеції. Розташована в комуні Оскарсгамн лена Кальмар, на узбережжі Балтійського моря, за 250 км на південь від Стокгольма. Поблизу АЕС знаходиться сховище відпрацьованого палива Clab. 54,5% акцій належить E.ON, 45,5% - Oskarshamnsverkets Kraftgrupp (OKG). Історія Закладено в 1965 році , введено в експлуатацію 6 лютого 1972 року . 25 липня 2006 року через аварію на АЕС Форсмарк зупинялися два реактори Оскарсгамна, з метою контролю безпеки. 31 липня 2007 року через витік у системі мастила турбіни один із реакторів було зупинено. 21 травня 2008 року на АЕС запобігли теракту. 14 жовтня 2015 року компанія E.On на позачергових зборах акціонерів ухвалила рішення закрити другий блок через низькі оптові ціни на електрику у Швеції та високий податок на електроенергію АЕС. 17 червня 2017 року було остаточно зупинено перший блок. Інформація про енергоблоки Див. також АЕС Огеста Примітки Посилання АЕС Оскарсгамн [Архівовано 12 квітня 2022 у Wayback Machine.]
Jarramas

Die Jarramas ist ein 1900 gebautes, heutiges Museumsschiff des „Marinmuseums“ in Stumholmen, Karlskrona (Schweden). Die ersten 47 Jahre ihrer Karriere diente die Jarramas als Segelschulschiff. Geschichte Im Jahr 1900, drei Jahre nach dem Bau der in Kompositbauweise erstellten Najaden, baute die Örlogsvarvet (Marinewerft) in Karlskrona ein Schwesterschiff mit komplett stählernem Rumpf, die Jarramas. Es war der letzte Neubau der Werft. Der Name ist türkisch und bedeutet übersetzt Die Freche. In den folgenden 47 Jahren diente das kleine Vollschiff zur Ausbildung des seemännischen Nachwuchses. Es zeigte sich immer wieder als ausgesprochen schnelles Schiff, das häufiger Geschwindigkeiten von 16 Knoten und einen gemessenen Spitzenwert von 18,3 Knoten erreichte. 1947 lösten die Schoner Gladan und Falken das Schiff in seiner Aufgabe ab, und die Jarramas wurde aufgelegt. Nach seiner Außerdienststellung erwarb die Gemeinde Karlskrona das Schiff im Jahr 1950 und nutzte es bis 1997 als schwimmende Touristenattraktion und Café. Im Jahr 1997 erhielt das Marinemuseum der Stadt anlässlich seiner Neueinweihung den traditionsreichen Segler als Schenkung. In der Zeit als Museumsschiff begann man seitdem eine auf fünf Jahre angelegte Aktion zum Aufbringen der zur Restaurierung notwendigen Gelder von etwa 12 Millionen Kronen. Literatur Otmar Schäuffelen: Die letzten großen Segelschiffe. Delius Klasing, Bielefeld 1994, ISBN 3-7688-0860-2, S. 31/32. Weblinks Offizielle Seite des Marinmuseum Film von 1919.
Jarramas

Le Jarramas (ou HMS Jarramas dans la Marine royale suédoise) est un trois-mâts carré à coque acier construit en 1900. Il est le sister-ship du Najaden. Histoire Il a servi uniquement de navire-école en naviguant essentiellement en mer Baltique et en mer du Nord, comme son sister-ship en bois, le Najaden construit en 1897. Le Jarramas a été désarmé en 1947 est remplacé par le Gladan. Le navire a fait son dernier voyage le long de la côte suédoise en 1949, puis a été acheté en 1950 par la ville de Karlskrona qui s'en servit d'attraction. Depuis 1997, il sert de navire musée pour le musée maritime de cette même ville, après avoir subi une grande restauration. Notes et références (sv) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en suédois intitulé « HMS Jarramas (1900) » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Bibliographie (en) Otmar Schäuffelen (trad. de l'allemand par Casay Servais), Chapman, Great sailing ships of the world, New York, Hearst Books, 2002, 420 p. (ISBN 1-58816-384-9, lire en ligne) Articles connexes Trois-mâts carré Najaden (1897) Liens externes Jarramas site Historic Naval Ships Ass. Portail de la Suède Portail du monde maritime
Quality Hotel Strawberry Arena

Le Quality Hotel Strawberry Arena anciennement Quality Hotel Friends est un hôtel situé dans le quartier de Järva à Solna en Suède. Description L'hôtel situé à l'adresse Råsta Strandväg 1 près la Strawberry Arena a été inauguré en 2013. Le bâtiment a été conçu par Wingårdh arkitektkontor et mesure 81,5 mètres de haut et compte 25 étages. Les fenêtres rondes, censées être associées aux ballons de football, sont caractéristiques du bâtiment. L'hôtel fait partie de la chaîne Strawberry (en). Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Lieux et monuments de Stockholm Strandvägen Liens externes Sites officiels : (en) www.strawberryhotels.com/sweden/solna/quality-hotel-strawberry-arena, (fi) www.strawberry.fi/ruotsi/solna/quality-hotel-strawberry-arena, (sv) www.strawberry.se/sverige/solna/quality-hotel-strawberry-arena, (nb) www.strawberry.no/sverige/solna/quality-hotel-strawberry-arena et (da) www.strawberry.dk/sverige/solna/quality-hotel-strawberry-arena Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’hôtellerie Portail de Stockholm
Quality Hotel Strawberry Arena

Quality Hotel Strawberry Arena (tidigare Quality Hotel Friends) är ett hotell vid Strawberry Arena i Arenastaden inom stadsdelen Järva i Solna som invigdes 2013. Byggnaden ritades av Wingårdh arkitektkontor och är 81,5 meter hög och har 25 våningar. Karaktäristiskt för byggnaden är de runda fönstren, som ska associera till fotbollar. Hotellet ingår i Strawberry-kedjan. Bilder Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Quality Hotel Strawberry Arena.﻿ Officiell webbplats
Haggöl (Blackstads socken, Småland)

Haggöl är en sjö i Västerviks kommun i Småland och ingår i Botorpsströmmens huvudavrinningsområde. Haggöl ligger i Hultserums Natura 2000-område. Se även Lista över insjöar i Västerviks kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Света Клара (Стокхолм)

Църквата „Света Клара“ (на шведски: Klara kyrka) е лутеранска църква в град Стокхолм, столицата на Швеция. Разположена е в централния квартал Нормалм, в близост до централната железопътна гара. Построена е през 1572-1590 година по проект на нидерландския архитект Хендрик ван Хувен на мястото на по-стара църква със същото име. Сградата е тежко засегната от пожар през 1751 година и отново е сериозно реконструирана през 1884-1886 година, когато придобива съвременния си неоготически вид.
Klara Church

The Church of Saint Clare or Klara Church (Swedish: Klara kyrka) is a church in central Stockholm. A church has been at the site since the 1280s; the current buildings date from the sixteenth through nineteenth centuries. Since 1989, the Swedish Evangelical Mission is responsible for its activities. The Church of Saint Clare is located on Klara Västra Kyrkogata in the Klara area in lower Norrmalm. The Klara area (also known in Swedish as Klarakvarteren) takes its name from the church. This name has become synonymous with the old city that once occupied lower Norrmalm. History The Convent and Church of St. Clare was founded on the site in 1280s. In 1527, Gustav Vasa, King of Sweden, had the church and convent torn down. Construction of the current church started in 1577 and finished in 1590 under Johan III. Two master-builders and architects from the Netherlands, Henrik van Huwen and Willem Boy, were tasked with its construction. The graveyard which is almost surrounded now by modern buildings was started in the 17th century. The composer Carl Michael Bellman was buried here in 1795. The church tower was built as part of restoration work in the 1880s and is 116 metres (381 ft) tall. The church contains a 35-bell carillon, which was cast by the Bergholtz Bellfoundry in 1965. Composer Carl Ludvig Lithander was organist of the church 1801–1814. See also History of Stockholm References External links Media related to Klara kyrka at Wikimedia Commons
Iglesia de Santa Clara (Estocolmo)

La Iglesia de Santa Catalina (en sueco: Sankta Klara Kyrka), es un iglesia luterana sueca. Ubicada en la calle Klara Vastra Kyrkogata, pleno centro de Estocolmo, Suecia. Está rodeada por modernos edificios y frente al centro comercial Ciudad de Ahléns. El convento y la iglesia de Santa Clara fueron fundadas en 1280. En 1527 bajo el mandato de Gustav Vasa la iglesia y el convento fueron demolidos y la construcción de la iglesia actual comenzó en 1572 bajo el mandato de Juan III de Suecia.​ Su torre es original de 1880, tiene una altura de más de 115 metros y ejerce de brújula en esta área ya que es visible desde muchos puntos.​​ Véase también Anexo:Iglesias más altas del mundo Referencias
Chiesa di Santa Chiara (Stoccolma)

La Chiesa di Santa Chiara o Chiesa di Klara ( in svedese Klara kyrka ) è una chiesa situata nel centro di Stoccolma. Dal 1989, la Missione Evangelica Svedese è responsabile delle sue attività. La Chiesa di Santa Chiara si trova su Klara Västra Kyrkogata nell'area di Klara nel Norrmalm inferiore. La zona di Klara (conosciuta anche in svedese come Klarakvarteren) prende il nome dalla chiesa. Questo nome è diventato sinonimo della vecchia città che un tempo occupava la bassa Norrmalm. Storia Il Convento e la Chiesa di Santa Chiara furono fondati sul sito nel 1280. Nel 1527 Gustavo Vasa, re di Svezia, fece demolire la chiesa e il convento. La costruzione della chiesa attuale iniziò nel 1572 sotto Giovanni III. Il cimitero, che ora è quasi circondato da edifici moderni, fu iniziato nel XVII secolo. Il campanile della chiesa è stato costruito come parte dei lavori di restauro nel 1880 ed è alto 116 metri. Note Voci correlate Torri e campanili più alti d'Europa Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Chiara Collegamenti esterni Sito ufficiale, su klarakyrka.se. (EN) Chiesa di Santa Chiara, su Structurae.
Klarakerk

De Klarakerk (Zweeds: Klara kyrka) is een kerkgebouw aan de Klara Västra Kyrkogata in Norrmalm in het centrum van Stockholm, Zweden. Met 116 meter hoogte is de kerktoren, na die van de kathedraal van Uppsala, de tweede in hoogte van Scandinavië. De begraafplaats die er sinds de 17e eeuw ligt, is vrijwel ingesloten door moderne gebouwen. Geschiedenis Het gebouw vindt zijn oorsprong in een priorij en kerkgebouw van de clarissenorde, die actief was in Stockholm van 1289 tot de reformatie in 1527. Die gebouwen werden afgebroken in opdracht van koning Gustaaf I. De stenen werden gebruikt voor een andere toren en de stadswallen. Alleen twee deuren van de altaarkast zijn nog over van de oorspronkelijke gebouwen. Koning Johan III startte de bouw van de huidige kerk in 1572. Als bouwmeester werd de Nederlander Henrik van Huwen naar Zweden gehaald. Na een grote brand in 1751 werd de kerk herbouwd naar ontwerp van Carl Hårleman. De kerktoren en de gevel kregen hun huidige vorm in de jaren 1884-1886 bij de renovatie door de architect Helgo Zettervall. Het interieur dateert uit 1906-1907 en is ontworpen door Agi Lindegren, waarbij de gewelven zijn beschilderd door Olle Hjortzberg.
Igreja de Klara

A Igreja de Santa Clara ou Igreja de Klara (em sueco: Klara kyrka) é uma igreja no centro de Estocolmo. A atual igreja foi construída no local do antigo convento de Santa Clara, fundado em 1280 pelos franciscanos. No período da introdução do protestantismo na Suécia, o rei Gustavo Vasa mandou demolir a igreja original em 1527. A sua reconstrução teve início na forma atual em 1572, no reinado do rei João III, que a reinaugurou como igreja Luterana. A torre principal tem 116 metros de altura. Referências
Церква Святої Клари (Стокгольм)

Церква Святої Клари (швед. Klara kyrka) — парафіяльна лютеранська церква XVI століття у центральній частині Стокгольма. Розташована у районі Норрмальм, неподалік від центрального залізничного вокзалу. Історія Перша церква святої Клари з'явилася на цьому місці вже наприкінці XIII століття, коли король Магнус Ладулос заснував тут жіночий монастир. Церкву було освячено на честь святої Клари Ассізької, засновниці ордена кларисинок. Монастир був знесений в 1527 році за наказом шведського короля Густава Вази. Від нього збереглися тільки двері вівтаря. Друга церква святої Клари зводилася за рішенням короля Юхана III в 1572—1590 роках голландським архітектором Хендріком ван Хувеном. Будівля серйозно постраждала під час пожежі 1751 року — вигоріли всі інтер'єри, обрушилася західна вежа. Проте вже через рік почалося відновлення церкви під керівництвом шведського архітектора Карла Хорлемана. Фасад церкви і нова вежа отримали свій сучасний вигляд після реконструкції 1884—1886 років. Історична забудова району Норрмальм була зруйнована в середині XX століття в ході масштабної реконструкції центру Стокгольма. Зараз древня церква самотньо стоїть в оточенні сучасних будинків. Архітектура Будучи побудованою «у два прийоми», церква святої Клари поєднує в своїй зовнішності риси двох архітектурних стилів — бароко і неоготики. Об'єм церкви однонавовий, з трансептом. Будівлю споруджено з червоної цегли, що є традиційним для архітектури Північної Європи. Фасади і вежа прикрашені чорними горизонтальними смужками. Інтер'єр церкви витриманий в біло-золотих тонах, вирізняючись урочистістю і пишнотою оздоблення. Вівтар 1766 року обрамлений двома різьбленими уклінний фігурами ангелів. Склепіння церкви розписані на початку XX століття Оле Йортсбергом. Привертають увагу також великі позолочені люстри та вітражі. Кладовище церкви Святої Клари збереглося з XVII століття, тут поховані поет і музикант Карл-Мікаель Бельман, письменниця Анна Марія Леннґрен, інші відомі шведські діячі мистецтв і політики. У 1982 році у дворі церкви встановлено пам'ятник поетові-пісеннику Нільсу Ферліну з сигаретою в руці, роботи скульптора Карла Гете Бейемарка. Сьогодення Сьогодні церква Святої Клари є одним з центрів благодійної діяльності в Стокгольмі. Тут роздають їжу бездомним і біженцям, надають психологічну допомогу наркоманам, священики церкви опікуються ув'язненими стокгольмських в'язниць. Література Die Beschreibung des Gebäudes gründet sich hauptsächlich auf der Kirchenbeschreibung des Reichsantiquaramt ( Riksantikvarieämbetet ) vom 26. November +1996 durch A. Hållén. Roland Odlander, Santa Klara kyrka , 1966 Göran Åstrand, Här vilar berömda svenskar , 1999. Галерея Посилання Примітки
Kivik-graven

Kivik-graven eller "Kongegraven" er en usædvanligt stor bronzealdergrav fra omkring år 1500 f.v.t., der ligger ved Kivik (tidligere Kivig) i det sydøstlige Skåne. Den er Nordens største, er lige så gammel som Tut Ankh Amons grav i Egypten (1300 f.Kr.) og viser, at der i Skåne for 3.300 år siden fandtes en stærk centralmagt. Gravkammeret er prydet med billeder næsten som en egyptisk grav, billeder som ikke ligner andre nordiske helleristninger. Graven er en dobbeltgrav, og i gravkammeret findes stenkisten hvor ti stentavler er dekoreret med petroglyffer. Stedet blev brugt som stenbrud indtil 1748, hvor to bønder opdagede gravkammeret med stentavler oritenteret nord-syd. Herefter fortsatte bruge af sten fra stedet, hvilket har betydet at nogle af stenene er forsvundet. I 1756 blev stedet undersøgt af antikvar og arkæolog Nils Wessman (1712–1763). Wessman foretog mange rejser i Skåne i 1740'erne og 1750'erne for at foretage arkæologiske undersøgelser. Galleri Referencer Eksterne henvisninger
Grab von Kivik

Das Grab von Kivik, auch Königsgrab (schwedisch: Kiviks- oder Kungagraven) in Bredarör nahe Kivik, in der schwedischen Region Österlen in Südost-Schonen, ist der restaurierte Rest einer Bestattung aus der Nordischen Bronzezeit (etwa 1000 v. Chr.). Die Röse wurde später nicht nur als Steinbruch genutzt, sondern zunächst auch nachlässig restauriert. Sowohl in der Konstruktion als auch in den Ausmaßen mit 75 Metern Durchmesser weicht es von den nordeuropäischen Gräbern der Bronzezeit ab. Allerdings sind Steinkisten unter Steinhügeln eine für diese Zeit typische Form in Schweden und in abgeschwächter Dichte auch in Dänemark zu finden. Die einzigartigen Petroglyphen der Steinkiste zeigen Menschen, Schiffe, Luren, Symbole und einen Streitwagen mit zwei Pferden. Das Grab von Kivik liegt etwa 320 m von der Küste entfernt. In der Nähe finden sich die Felsritzungen von Simrishamn, unmittelbar benachbart auch die beiden großen Steinsetzungen (Penninggraven – Münzengrab – und eine 60 m lange Schiffssetzung) auf dem Gräberfeld von Ängakåsen in Bredarör. Geschichte Das Grab wurde bis 1748 als Steinbruch für örtliche Bauarbeiten genutzt. Dabei entdeckten zwei Bauern eine 3,25 m lange Nord-Süd-orientierte Kammer aus zehn Steinplatten. In der Hoffnung auf einen Schatz gruben sie das Grab aus – ob sie einen Schatz fanden, ist unklar. Erst später wurde entdeckt, dass die Steinplatten Petroglyphen trugen. Dennoch wurden weiter Steine gebrochen und einige der Platten verschwanden. Von 1931 bis 1933 gab es eine gründliche Ausgrabung, bei der sich auch die Reste einer steinzeitlichen Siedlung unter dem Hügel fanden, so auch große Mengen an Feuersteinabschlägen. Aus der Bronzezeit wurden lediglich Zähne, Fragmente aus Bronze und Knochensplitter gefunden. Der Hügel enthielt zwei Kammern. Auf der linken Seite des südlichen Endes der ersten wurden Steinplatten einer 1,2 m langen und 0,65 m breiten zweiten Kammer gefunden. Aufgrund seiner Größe wurde es Prinzengrab genannt. Da es geplündert worden war, gab es keine verlässlichen Funde mehr, es wird aber angenommen, dass beide Gräber zur selben Zeit angelegt worden sind. Nach der Ausgrabung wurde das Grab restauriert, aber man weiß nicht, inwiefern die Restaurierung dem Originalzustand entspricht. Ein Vergleich mit zeitgenössischen Gräbern legt die Vermutung nahe, dass das Grab dreimal so hoch sein müsste wie die jetzigen 3,5 m. Die Restaurierung stützte sich auf Radierungen des 18. Jahrhunderts und Vermutungen. Dabei wurde eine Kammer aus Beton hergestellt und nahe der Mitte ein kurzer Tunnel in die Kammer angelegt. Das Grab und die Felszeichnungen in der Kammer können besichtigt werden. 2021 war die Anlage wegen Einsturzgefahr bis auf Weiteres für den Publikumsverkehr geschlossen. Siehe auch Nordische Megalitharchitektur Literatur Joakim Goldhahn: Bredarör i Kivik. Nya analyser och dateringar av människoben. In: Fornvännen. Band 100, Nr. 2, 2005, ISSN 0015-7813, S. 97–100, (Bredarör in Kivik. Neue Analysen und Daten der menschlichen Knochen). Weblinks Informationen des Riksantikvarieämbetet (deutsch) (Memento vom 28. Mai 2012 im Internet Archive), abgerufen am 13. April 2021 Einzelnachweise
La tumba del Rey

La Tumba del Rey (Kungagraven i Kivik, Kiviksgraven) es un sitio arqueológico. Está situado cerca de Kivik en la parte sureste de Escania, Suecia. El sitio es lo que queda de un entierro doble de la Edad de Bronce Nórdico c. 1400 a. C.​​ Descripción El sitio está ubicado a unos 320 metros (1049,9 pies) desde la orilla de la costa este de Scania. Estos dos entierros son únicos. Tanto en construcción como en tamaño, es una zona circular que mide 75 metros (246,1 pies) de diámetro. Esta tumba difiere de la mayoría de los entierros europeos de la Edad del Bronce. Lo más importante es que las cistas están adornadas con petroglifos. Las imágenes talladas en las piedras representan personas, animales (incluidos pájaros y peces), barcos, lures tocados, símbolos y un carro tirado por dos caballos y con ruedas de cuatro radios.​ Historia El sitio fue utilizado como cantera de materiales de construcción hasta 1748, cuando dos agricultores descubrieron un sepulcro de 3,25 metros (10,7 pies), con orientación norte-sur, construido con diez losas de piedra. Aun así, la extracción continuó y algunas de las piedras desaparecieron. En 1756, el sitio fue analizado por el anticuario y arqueólogo Nils Wessman (1712-1763). Wessman había realizado extensos viajes a Scania en las décadas de 1740 y 1750 para realizar investigaciones arqueológicas.​ El lugar fue excavado por el arqueólogo Gustaf Hallström (1880-1962) a partir de 1931. Desde 1925 hasta su jubilación en 1945, Hallström trabajó como anticuario en el Consejo Nacional de Patrimonio de Suecia (Riksantikvarieämbetet). Entre 1931 y 1933, se llevó a cabo una excavación exhaustiva y se encontraron los restos de un asentamiento de la Edad de Piedra debajo del enorme túmulo, incluida una gran cantidad de fragmentos de pedernal. Solo se encontraron dientes, fragmentos de bronce y algunas piezas de hueso, que datan de la Edad del Bronce.​ El montículo contenía dos cistas. En el lado izquierdo del extremo sur de la cista, se levantaron lajas de piedra de 1,2 metros (3,9 pies) de largo y 0,65 metros (2,1 pies). Fue nombrada la Tumba del Rey debido a su tamaño, mucho antes de que se supiera que contenía dos entierros. Dado que el sitio ha sido objeto de numerosos saqueos, no hay hallazgos confiables, pero se cree que las dos tumbas se construyeron al mismo tiempo. Después de la excavación, la tumba fue restaurada, pero nadie sabe si se parece a su estado original. Una comparación con otras tumbas contemporáneas sugiere que el sitio podría haber sido tres veces más alto que los 3,5 metros (11,5 pies) después de su restauración. La restauración se basó en grabados del siglo XVIII y conjeturas. Se construyó una nueva cámara de hormigón y se extendió un túnel hacia las cistas. Hoy en día, es posible que los visitantes del sitio entren en la tumba y vean las piedras grabadas.​ Galería Véase también La chica de Egtved Sagaholm Carro solar de Trundholm Referencias Otras fuentes Baudou, Evert Gustaf Hallström: arkeolog i världskrigens epok (Estocolmo: Natur & Kultur. 1997) Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre La tumba del Rey. Sitio web en inglés