NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół w Öja

Kościół w Öja – świątynia należąca do diecezji Visby Kościoła Szwecji. Znajduje się w południowej części Gotlandii. Architektura Kościół został wzniesiony w miejscu niezwykle istotnym już w starożytności. Istnieją przypuszczenia, że obszar ten był zamieszkany już w epoce żelaza, a więc pomiędzy V wiekiem p.n.e. a V wiekiem n.e. Do 1987 roku znajdowały się tutaj pola, które uprawiano prawdopodobnie według sposobu powstałego w epoce brązu. Pierwszy kościół w tym miejscu powstał w XII wieku. Zachowało się z niego kilka rzeźbionych elementów, które włączono do obecnej, w dużej mierze gotyckiej budowli. Jej budowę rozpoczęto w XIII wieku. W połowie tamtego stulecia stanęło prezbiterium z absydą. Nawę dobudowano pod koniec tego samego wieku, zaś wieżę w XIV wieku. Podejrzewa się, że autorem wieży był warsztat Egypticusa. W dużej mierze kościół nie został zmieniony od czasów średniowiecza; wyjątek stanowi dobudowana w XIX wieku zakrystia. Kościół posiada trzy gotyckie portale, wszystkie rzeźbione, a najbardziej okazałym z nich jest portal północny. Widnieją na nim rzeźby Jezusa, Maryi, Jana Ewangelisty, a także osobliwa rzeźba pewnego leżącego świętego, uważanego za Eligiusza. Wnętrze Wnętrze kościoła jest ciemne. Zobaczyć w nim można potężne kolumny. Ściany są ozdobione freskami z XV wieku, przedstawiającymi mękę Jezusa oraz sceny z Jego dzieciństwa, wykonane przez Mistrza Męki Pańskiej. Na sklepieniu widnieją malowidła dekoracyjne z XIII wieku. Kilka wyjątkowych fresków znajduje się także w prezbiterium, a za ich twórcę uważa się nieokreślonego artystę z Danii lub kontynentalnej Szwecji. Przedstawiają one między innymi walkę św. Michała Archanioła ze smokiem, ucieczkę Świętej Rodziny do Egiptu czy św. Barbarę. Cechą charakterystyczną kościoła jest duży i niezwykle misternie rzeźbiony krzyż triumfalny wiszący w łuku tęczowym. Został wykonany przez anonimowego artystę, który rozwijał swój talent prawdopodobnie we Francji, a którego czasem określa się mianem Öjamästaren. Krzyż pochodzi z końca XIII wieku. Jest wyjątkowy do tego stopnia, że nazwano go najbardziej podziwianą drewnianą rzeźbą Gotlandii, a także jednym z najbardziej znanych średniowiecznych dzieł sztuki na tej wyspie. W okręgu otaczającym krzyż artysta przedstawił różne sceny. W dolnej części widać Adama i Ewę zrywających zakazany owoc oraz wygnanie pierwszych ludzi z raju. W części górnej znajdują się modlący się aniołowie. Każdy z krańców krzyża ozdobiony jest symbolem innego ewangelisty. Ponadto poza krzyżem, ale na belce tęczowej, ustawione zostały figury Maryi i św. Jana Apostoła (są to kopie, gdyż oryginały znajdują się w muzeum w Visby). Ołtarz z wapienia, zwieńczony symbolem króla duńskiego Chrystiana IV, został wykonany przez Petera Crana w Burgsviku w 1643 roku. Autorem renesansowej ambony jest Johan Holst; powstała ona w 1628 roku w Visby. Chrzcielnica z piaskowca jest XVII-wieczna. Przypisy
Церковь Эя

Церковь Эя (швед. Öja kyrka) — средневековая церковь в Эе на шведском острове Готланд. Она датируется XIII веком и примечательна своим необычно большим и искусно украшенным триумфальным крестом. Храм относится к диоцезу Висбю Церкви Швеции. История Местность, где находится церковь Эя, была заселена с древности. Название Эя, происходящее от шведского слова ö, означающего остров, указывает на то, что это место было заселено ещё до того, как оно стало частью более крупного острова Готланд (произошло это в результате процесса гляциоизостазии), то есть со времён железного века, в период между 500 г. до н. э. и 500 г. н. э. В 1987 году в этом районе ещё существовали поля, возделываемые в соответствии с системой землепользования, сложившейся ещё в железном веке, а возможно, даже в эпоху бронзы. Первая церковь на этом месте была возведена в XII веке и была выполнена в романском стиле. От неё сохранилось лишь несколько скульптурных фрагментов, включённых в современную готическую церковь, строительство которой началось в XIII веке. Хор с внутренней апсидой был возведён первым в первой половине того века. Неф был добавлен позднее (в конце века), а башня — в XIV веке. Конструкция церкви указывает на то, что в первоначальные планы не входило строительство отдельной башни, а её предполагалось возвести над западным концом нефа. Учёные пришли к выводу, что башня была построена каменщиком или группой мастеров, условно именуемого или именуемых Эгюптикусом, чьи работы также можно увидеть в церквях Грётлингбо и Хаблинго, расположенных в других местах Готланда. Облик церкви не претерпел каких-либо серьёзных изменений со времён средневековья, за исключением ризницы, которая появилась в XIX веке. Архитектура В экстерьере церкви примечательна необычайно хорошо сохранившаяся башня с оригинальными гаргульями и фронтонными украшениями. Храм обладает тремя резными готическими порталами, из которых наиболее богато украшен северный — скульптурами Иисуса, Девы Марии, Иоанна Богослова и лежащего святого, предположительно святого Элигия. Интерьер церкви тёмный и отличается прочными колоннами и столбами. Стены храма украшают фрески XV века, изображающие Страсти Христовы и сцены из детства Христа, выполненные художником, известным как Мастер Страстей Христовых. Кроме того, своды церкви украшают орнаменты XIII века, а хор — несколько необычных росписей, выполненных, вероятно, художником из Дании или материковой Швеции. Достопримечательностью церкви служит большой триумфальный крест с искусной резьбой. Он был изготовлен резчиком по дереву, возможно, обучавшимся во Франции, который также, возможно, работал над похожим крестом в церкви Фрёйель, и датируется концом XIII века. Необычно сложное распятие из церкви Эи было названо «самой восхитительной деревянной скульптурой Готланда» и «одним из самых известных средневековых произведений искусства Готланда». Кроме того, под этим крестом находятся копии двух также высоко оцениваемых скульптур Марии и Святого Иоанна (оригинальные статуи ныне хранятся в Музее Готланда в Висбю). Изображения триумфального креста Примечания
Åsbo hembygdsgård

Åsbo hembygdsgård även kallad Hybbeln är en hembygdsgård i Boxholms kommun och bildades 1929. Historik Åsbo hembygdsgård växte fram kring det gamla torpet Hybbeln, som fortfarande står kvar på sin ursprungliga plats. Efter att torpets siste boende, rättaren Jonas Petter Eriksson, hade avlidit 1927 fanns planer på att inrätta ett mindre museum över Grönlunds gård i byggnaden. Kyrkvaktmästaren Herman Fredriksson föreslog emellertid att man i stället skulle bilda en hembygds- och fornminnesförening i Åsbo och använda Hybbeln som hembygdsgård. Ägarna ställde torpet till föreningens förfogande våren 1929, och Åsbo hembygds- och fornminnesförening bildades under sommaren samma år. Hybbeln blev därmed grunden för den nuvarande hembygdsgården. Under de följande årtiondena utökades området med flera äldre byggnader. Dungarpsstugan flyttades dit 1953, kaffestugan 1954 och backstugan Fällan 1956. Ett äldre vagnslider från Bämmelsbo återuppfördes 1973. År 1999 tillkom Atterbomshuset, som byggdes av äldre timmer och inreddes med samlingssal och ett brandsäkert arkiv. Där förvaras bland annat material om skalden Per Daniel Amadeus Atterbom, delar av det gamla sockenbiblioteket och föreningens sockendokumentation. Byggnader Fällan skänktes hösten 1953 av Boxholms AB till hembygdsgården. Atterbomshuset uppfördes 1999 av äldre timmer. Dungarpsstugan stod vid Dungarp, Ekeby socken och skänktes 1953 av Boxholms AB till hembygdsgården. Dasset byggdes år 2000. Kaffestugan kommer från ett torpet Stenliden under Dala, Ekeby socken, flyttades 1954 till hembygdsgården. Ladan kommer från Bämmelsbo och flyttades 1973 till hembygdsgården. Referenser Noter
Ekeby hembygdsgård

Ekeby hembygdsgård även kallad Boden är en hembygdsgård i Boxholms kommun och bildades 1933. Historik Ekeby hembygdsgård började anläggas redan under Ekeby hembygds- och fornminnesförenings första verksamhetsår 1930. Då köpte föreningen torpstugan Boden med tillhörande uthus. Byggnaderna låg på gården Dalas ägor och står fortfarande kvar på sina ursprungliga platser. Dala ägdes vid denna tid av greve Carl-Philip Klingspor på Grönlund i Åsbo socken. År 1933 gav han föreningen kostnadsfri dispositionsrätt till tomten under 50 år. Därmed var hembygdsgården Boden etablerad. Området har därefter successivt utökats med flera äldre byggnader. År 1933 köptes en loftbod från Kulla gård, vilken återuppfördes vid hembygdsgården året därpå. Loftboden är från 1700-talet och hade tidigare använts som sommarbostad för gårdens folk samt som förråd och redskapsbod. År 1956 flyttades Östra Hagtorpsstugan, ett torp under Ekeby prästgård, till hembygdsgården. Samma år flyttades även gårdssmedjan från Västra Herkhult. Smedjan byggdes senare till 1973. Till området hör också en visthusbod, som kom på plats 1971. År 1980 uppfördes Magasinet som museibyggnad för vagnar, lantbruksredskap och andra större föremål. En stor del av byggnadsmaterialet hämtades från Ekeby skola, som revs samma år. Magasinet byggdes ut 1998 för att ge plats åt en oxvandring, vilken invigdes i juni 1999. Hembygdsgården har även kompletterats med en bod för boll- och pilkastning 1983 och en marknadsbod 1994. Sedan 2007 finns där dessutom en informationsbigård, som drivs i samarbete med Boxholms biodlarförening. Referenser Noter
Felsritzungen von Litsleby

Die Felsritzungen von Litsleby liegen etwa drei Kilometer (Luftlinie) südlich der Kirche von Tanum in Schweden. Sie stammen aus der nordischen Bronzezeit (ca. 1500–500 v. Chr.). Die ältesten Fußspuren, Swastiken, Tiere und Schiffe auf der nach Westen abfallenden Felsplatte mögen um 1500 v. Chr. oder sogar früher entstandenen sein. Als Teil der Felsritzungen bei Tanum zählt Litsleby zum Weltkulturerbe der UNESCO. Eine Besonderheit der Felsritzungen (schwedisch Hällristningar) von Litsleby bilden zwei große Schiffsbilder, die Boote des Hjortspringboot-Typs zeigen und auf 800 bis 900 v. Chr. datiert werden. Wichtig sind ein großes und zwei kleine Darstellungen, die für Plankenboote gehalten werden und auf 1000 bis 1200 v. Chr. datiert werden. Dies wären die ältesten Darstellungen dieser Bauart. Bei nahezu allen Litsleby-Schiffen biegt sich das Dollbord mittschiffs nach unten, während es zu den Steven hin ansteigt – bei vielen anderen Felsritzungen ist dies nicht der Fall oder allenfalls angedeutet. Für ein seegängiges Fahrzeug im Skagerrak, das vor Litsleby liegt, wäre dies aber unabdingbar. So bleibt unklar, ob es sich bei den frühen Darstellungen tatsächlich um Wasserfahrzeuge oder um auf Kufen über Land gezogene Totenschiffe handelt, zumal eines mit konzentrischen durchlochten Rädern als Stevenbretter versehen und somit gar nicht seetüchtig ist. Eine Darstellung von Mannschaften bzw. Ruderern (wie bei Boglösa-Brandskogen) kommt ebenfalls nicht durchgängig vor. Aus dem Rahmen tretend unter den Felsritzungen von Litsleby ist eine 2,5 m große, speertragende Männerfigur, die über andere Bilder eingeschlagen wurde. Die Erklärung dafür lautet, dass die Religion der Bronzezeit die Gottesabbildung zunächst nicht erlaubte – was sie mit einigen anderen Religionen gemeinsam hätte – und man stattdessen Fußabdrücke darstellte. Ein solches Paar mit ausgearbeiteten Zehen findet sich links der großen Figur. Später sei dann eine Darstellung des Gottes erlaubt gewesen und sein Abbild über die früheren Zeichnungen in den Fels gehauen worden. Für die Darstellung eines speertragenden Gottes ist Litsleby zwar nicht das einzige Beispiel (Bro utmark, Finntrop – bei Tanum), die meisten Darstellungen zeigen allerdings das „Hochhalten“ anderer Utensilien wie Äxte, Luren Sicheln, Räder oder Pflüge. Siehe auch Felsritzungen in Schweden Literatur Åke Fredsjö, Sverker Janson, Carl Axel Moberg: Hällristningar i Sverige. 2., verändert Auflage. Forum, Stockholm 1969.
Litslebys hällristningar

Litslebys hällristningar i Tanums kommun, Bohuslän är daterade till den skandinaviska bronsåldern, närmare bestämt cirka 1800 – 1000 f.Kr. De ingår tillsammans med övriga närliggande hällristningsfält i hällristningsområdet i Tanum i Unescos världsarvslista över omistliga fornlämningar. Den stora ristningshällen ligger i dag mitt i skogen. Hällen uppvisar cirka 120 figurer, varav mer än 80 är båtar i form av paddelkanoter, och domineras helt av en spjutbärande man, 2,25 meter hög. Som brukligt i den skandinaviska bronsålderns hällristningsbilder är mannen tecknad med mycket litet huvud, en kraftig penis samt mycket breda vader. Enligt en teori är mannen en gud, troligen en tidig motsvarighet till asaguden Oden. På ristningshällen kan man iakttaga ett bland hällristningar ofta förekommande fenomen, nämligen att man ristat figurer in i varandra. Detta förhållande visar att man ristat vid olika tidpunkter men också att man vid bildernas skapande uppenbart inte brydde sig om själva bakgrunden. Kanske var det själva skapandeprocessen som var viktig, inte det estetiska slutresultatet. Cirka 100 meter österut ligger en mindre häll med ett antal krigare på hästar. Krigarna är utrustade med spjut och rektangulära sköldar. Ristningarna är daterade till äldre järnåldern, cirka 400-100 f.Kr., och har förmodligen gjorts vid ett och samma tillfälle. År 2026 återupptäcktes en annan hällristningar Referenser Externa länkar Tanums Hällristningsmuseum Rock Art Research Centre SvenskHällristningsForskningsArkiv
Fortaleza de Bohus

A fortaleza de Bohus (em sueco: Bohus fästning) é uma fortaleza em ruínas do século XIV, localizada no sudeste da cidade de Kungälv, na província da Bohuslän, e situada na margem norte do rio do Norte, braço do Gota. Foi começada a erigir em 1308, a mando do rei norueguês Haquino V (r. 1299–1319), e passou às mãos da Suécia em 1658, pelo Tratado de Roskilde. Foi sitiada pelo menos 14 vezes durante as várias guerras entre Suécia, Noruega e Dinamarca, sem nunca ter todavia sido conquistada. No século XVIII} perdeu a sua importância militar. Hoje em dia, é uma atração turística, aberta a visitas de abril a setembro. Referências Bibliografia Ligações externas Media relacionados com Fortaleza de Bohus no Wikimedia Commons
Fiby urskog

Fiby urskog ist ein Urwald (teils Fichten-, teils Mischwald) und Naturschutzgebiet in der schwedischen Provinz Uppsala län. Die Bäume sind bis zu 300 Jahre alt. Das Gebiet liegt etwa 15 Kilometer westlich von Uppsala am Ufer des gleichnamigen Sees Fibysjön und umfasst eine Fläche von 87 Hektar, wovon etwa 70 Hektar Land sind. Der Status eines Naturschutzgebietes wurde 1965 zuerkannt. Der Wald ist außerdem ein Natura-2000-Gebiet und von Reichsinteresse. Geschichte Der Wald wurde 1910 durch Rutger Sernander unter einer Exkursion näher untersucht. Heute ist er ein wichtiges Beobachtungsgebiet u. a. für die Regeneration von Wäldern nach einem Sturmschlag. In den Jahren 1931/1932 wurden bei Stürmen große Schäden angerichtet. Die Biologen der Universität Uppsala zeichneten den Zustand auf und konnten durchsetzen, dass die gefallenen Bäume liegen blieben. Durch Untersuchungen in den 1980er Jahren konnte bestätigt werden, dass die alten Bäume stark vermodert und kaum noch zu erkennen sind, auf ihnen aber junge Fichten in Reih und Glied hintereinanderstehen. Zusammen mit dem nahegelegenen Wald in Granskär ist der Wald in Fiby heute das am besten dokumentierte Beispiel für die Sukzessionsentwicklung in Wäldern mit Sturmschäden. Weblinks Fiby urskog in der World Database on Protected Areas (englisch) Fiby urskog - besök naturens kretslopp. Länsstyrelsen Uppsala län, abgerufen am 18. August 2011 (schwedisch, Offizielle Beschreibung). Karte des Reservats. (JPEG) Länsstyrelsen Uppsala län, abgerufen am 18. August 2011 (schwedisch). Einzelnachweise
Fiby urskogs naturreservat

Fiby urskog är ett naturreservat i Vänge socken 15 km väster om Uppsala. Naturreservatet avgränsas i norr av Fibysjön. Skogen tillhör Uppsala stift och är i princip naturskog som varit nästan obrukad av människor sedan slutet av 1700-talet, förutom att en vandringsstig röjts genom området. Mycket gamla löv- och barrträd finns inom området, både upprättstående och fallna som fått ligga, förutom de som fallit över promenadstigen. Urskogen har ett mycket rikt djurliv, och den tretåiga hackspetten har blivit något av en karaktärsart i Fiby urskog när det gäller fåglar. Länsstyrelsen i Uppsala län beslutade i början av 2022 att stänga av den stig som besökare kan använda sig av för att ta sig genom urskogen. Detta då området sedan den varma sommaren 2018 varit mycket utsatt för granbarksborrar vilket fått till följd att delar urskogen dött och fallit eller riskerar att falla, vilket i sin tur kan innebära en fara för besökare. Bilder Referenser Länsstyrelsens beskrivning
Kirche von Lojsta

Die Kirche von Lojsta (schwedisch Lojsta kyrka) ist eine Landkirche auf der schwedischen Insel Gotland. Sie gehört zum Kirchspiel (schwedisch socken) Lojsta, zur Kirchengemeinde (schwedisch församling) Lojsta und zum Pastorat Fardhem im Bistum Visby. Lage Die Kirche liegt im südlichen Landesinnern Gotlands an der Straße 142 von Visby nach Hemse. Sie befindet sich 37 km südlich von Visby, 14 km südöstlich von Klintehamn und 9 km nördlich von Hemse. Kirchengebäude Das Langhaus und der Chor sind in der Mitte des 13. Jahrhunderts gebaut worden, der Turm wurde in der ersten Hälfte des 14. Jahrhunderts errichtet. Das Langhaus ist rechteckig, der gerade abschließende Chor ist etwas schmaler als das Langhaus und der gleich breite Turm. Die Kirche hat weiß verputzte Wände, aber die Kanten bestehen aus fein behauenem, unverputzten Kalkstein. Der Turm hat im Norden und Süden Seitengalerien und mit Säulen versehen Schallöffnungen. Innenraum Die Fenster im Chor haben allesamt noch die Originalglasmalereien aus dem 13. Jahrhundert. Der Altaraufsatz ist aus dem 14. Jahrhundert, der Taufstein aus dem 12. Jahrhundert. Das Triumphkreuz ist jüngeren Datums, wurde aber von einem Künstler im Stil des 12. Jahrhunderts gefertigt. Viele Holzskulpturen aus dem 13.–15. Jahrhundert, die sich in dieser Kirche befunden haben, werden heute im Historischen Museum in Stockholm aufbewahrt. Wandmalereien Die Kirche hat sehr schöne Wandmalereien, die aus der Zeit vom 13.–16. Jahrhundert stammen. Auf der Nordwand befindet sich ein gut erhaltenes Fries des Passionsmeisters. Die Ornamente und Bilder sind ein Beispiel der mittelalterlichen Wandmalereien auf Gotland. Literatur Erland Lagerlöf, Gunnar Svahnström: Die Kirchen Gotlands. Stein, Kiel 1991, ISBN 3-89392-049-8, S. 194–196. Weblinks guteinfo (schwedisch) PaGotland (Memento vom 30. August 2010 im Internet Archive) (schwedisch) Orgelanders (schwedisch) Webseite der Kirchengemeinde (schwedisch) Svenska kyrkan über die Kirche (schwedisch) Gebäuderegister beim Riksantikvarieämbetet (schwedisch)
Lojsta Church

Lojsta Church (Swedish: Lojsta kyrka) is a medieval church in Lojsta on the Swedish island of Gotland. The well-preserved church contains several sets of medieval murals. It belongs to the Diocese of Visby within the Church of Sweden. History and architecture The nave and choir form the oldest part of Lojsta Church. They date from the middle of the 13th century. During the first half of the 14th century, an earlier tower was replaced by the presently visible, clearly Gothic tower. In connection with this, some additional reconstruction works were carried out in the church. The interior of the church is decorated by four distinct groups of medieval murals. The oldest, dating from the time of the construction of the nave and choir, are purely ornamental. On the wall between the choir and the nave, above the vault (itself dating from the "modernisation" of the church carried out in the 14th century) are murals from the 14th century depicting Christ as judge of the world, flanked by the apostles Saint Peter and Saint Paul, as well as the archangel Michael and Saint Margaret. On the northern wall of the nave is an additional set of wall paintings, dating from the middle of the 15th century and depicting the Passion of Christ and made by the so-called Master of the Passion of Christ. Finally, a fragmentary wall painting from 1520 depicting Saint George and the Dragon has been painted on the southern wall of the nave. The church is however more unusual for its well-preserved medieval stained glass windows. Only somewhat more than thirty churches still displays medieval stained glass in Sweden. In the three windows of the eastern choir wall of Lojsta Church however, all but a single pane are original, dating from the mid-13th century. They depict the story of the life, death and resurrection of Christ. The church also contains some medieval furnishings. The baptismal font is from the 12th century but very worn. The altarpiece is from the 14th century, but was re-painted in the 19th century. In the choir floor lies a tombstone for a grave of a man (died 1342) and a woman (died 1344). In the 1860s, the church windows were remade and replaced (save for the ones in the choir). The church was renovated in 1957. References Further reading Lagerlöf, Erland; Stolt, Bengt (1977). Lojsta kyrka. Sveriges kyrkor, konsthistoriskt inventarium (in Swedish). Vol. 172. Stockholm: Almqvist & Wiksell. ISSN 0284-1894. External links Media related to Lojsta kyrka at Wikimedia Commons
Kościół w Lojście

Kościół w Lojście – świątynia należąca do diecezji Visby Kościoła Szwecji. Znajduje się w południowej części Gotlandii. Architektura Najstarszymi częściami kościoła są nawa i prezbiterium, które pochodzą z połowy XIII wieku. W pierwszej połowie XIV wieku wcześniejszą wieżę zastąpiono widoczną obecnie, wyraźnie gotycką. Przeprowadzono także dodatkowe prace rekonstrukcyjne. Świątynię restaurowano w latach 60. XIX wieku oraz w 1957 roku. Wnętrze Wnętrze kościoła zdobią cztery odrębne grupy średniowiecznych fresków. Najstarsze, pochodzące z czasów budowy nawy i prezbiterium, mają charakter dekoracyjny. Inna część malowideł pochodzi z XIV wieku i przedstawia Chrystusa jako sędziego, a po Jego bokach apostołów Piotra i Pawła oraz św. Michała Archanioła i św. Małgorzatę Antiocheńską. Freski na północnej ścianie nawy pochodzą z XV wieku i przedstawiają mękę Chrystusa, a za ich twórcę uważa się Mistrza Męki Pańskiej. Wreszcie na południowej ścianie nawy widnieją fragmentaryczne malowidła z 1520 roku, obrazujące św. Jerzego ze smokiem. Na uwagę zasługują także dobrze zachowane średniowieczne witraże (tylko nieco ponad 30 kościołów w Szwecji posiada do dziś witraże z tamtego okresu). Pochodzą one z połowy XIII wieku. Przedstawiają życie, śmierć i zmartwychwstanie Chrystusa. Ponadto do wyposażenia wnętrza należą: mocno zniszczona chrzcielnica z XII wieku; krzyż triumfalny z XIII wieku; ołtarz z XIV wieku, przemalowany pięć wieków później; ambona z końca XVII wieku, malowana wiek później; ławki z XVIII wieku; płyta nagrobna z XIV wieku. Przypisy