NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stångs magasin

Stångs magasin är en byggnad i centrala Linköping, vid Stångåns strand. Ursprungligen en kvarn kom den senare att användas som magasin. Idag finns kontor och en restaurang i byggnaden. Historik Uppströms om Stångs magasin låg fram till 1860-talet ett vattenfall som använts av kvarnar sedan medeltiden. Rätten att utnyttja fallet hörde till biskopen, men drogs in av Gustav Vasa. Senare kom fallrätten att höra till landshövdingarnas löneförmåner. Landshövdingen Fredrik Georg Strömfelt kom dock att få överta rätten privat, som kompensation för en skuld staten hade till honom. Strömfelt sålde 1801 rätten och den kom så småningom att ägas av Bergsingenjören Olof Åkerréhn som ägde en rad olika industrier, han var även inblandad i bygget av Kinda kanal. Det var Åkerréhn som 1803 uppförde den nuvarande kvarnbyggnaden, "uppfördt af gråsten under spåntak och inredt i 2ne Wåningar". Byggnaden var färdig 1805 och försedd med sex par kvarnhjul. Åkerréhn lät även uppföra ett herrgårds-liknande bostadshus nordväst om kvarnen. Det fanns kvar till 1950-talet då hamngatan drogs fram över platsen. Den första mjölnaren hette Carl Otterström. Han var även byggmästare, en kombination som inte var helt ovanlig eftersom båda yrkena var säsongsbetonade. Eventuellt kan han därför ha varit inblandad i bygget av kvarnen. Kvarnen hade sedan ett antal olika ägare. Ingenjören Karl Arvedsson köpte den 1855 och 1862 anställde han den som kom att bli den siste mjölnaren, Gustav Olsson. Inför utvidgandet av hamnen och anläggandet av Kinda kanal köpte Linköpings stad marken, byggnaderna och fallrätten. 1864 tog man bort fallet vid kvarnen och byggde slussen vid Nykvarn. Efter det hade staden ingen användning av kvarnbyggnaden, som inte längre gick att använda som sådan, utan sålde den för ett lågt pris till järnhandlaren Mauritz Hydén. 1874-1876 användes byggnaden igen av staden som tullhus och sjömanshus, innan det nya tullhuset stod klart. 1877 brann byggnaden och taket och de översta våningar skadades. 1891, efter Hydéns död, köpte staden tillbaka byggnaden och började hyra ut den som magasin för sjöfarten. 1997 rustades magasinet upp och en restaurang öppnades i bottenvåningen och kontor inreddes på de övre våningarna. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Stångs magasin. Stångs Magasin, restaurangens hemsida
Schloss Ulvsunda

Schloss Ulvsunda (oder auch Ulfsunda) ist ein Prachtbau im Stockholmer Stadtteil Bromma. Geschichte Das Gebäude wurde zwischen 1644 und 1647 unter dem damaligen Besitzer des dazugehörigen Gutes, Feldmarschall Lennart Torstensson, errichtet. Torstensson war auch der Bauherr für ein Palais auf dem Gustav-Adolf-Platz im Zentrum Stockholms, das später zum Palais des Erbfürsten umgebaut wurde. Schloss Ulvsunda wurde kurz nach Torstenssons Rückkehr aus dem Dreißigjährigen Krieg fertiggestellt. Der Schlossbau war eine Art Prestigewettbewerb zwischen Torstensson und Reichsrat Åke Axelsson vom Adelsgeschlecht Natt och Dag. Letzterer ließ das Schloss Åkeshov errichten. Zu dieser Zeit hatte das Schloss ein steiles Dach aus Kupferplatten. Es war im deutsch-holländischen Renaissancestil gehalten und die Fassaden waren durch al fresco Gemälde verziert, die römische Krieger mit Waffen darstellten. 1772 verlor die Familie Torstensson das Schloss und unter den weiteren Besitzern finden sich die Adelsfamilien Bielke, Gyllenkrook, Rudenschöld und Ruuth. Unter Baron von Essen, der das Schloss zu Beginn des 19. Jahrhunderts kaufte, wurde das Dach ausgetauscht und die Wandgemälde mit Putz verdeckt. Freiherr Gustaf Åkerhielm, der von 1889 bis 1891 schwedischer Ministerpräsident war, war der letzte adlige Besitzer des Schlosses. Nachdem die damalige Provinzverwaltung das Schloss gekauft hatte, wurde ein Heim für alkoholabhängige und psychisch kranke Personen eingerichtet. Nach der Stilllegung der Pflegeanstalt 1972 erfolgte eine Renovierung und danach war das Schloss Ausbildungsstätte. 1999 fiel das Schloss in Privatbesitz und wurde abermals renoviert, bevor es 2003 an die Firma Svensk Inredning verkauft wurde, die hier Kurse, Konferenzen und Feste organisierte und Ausstellungsräume einrichtete. Heute erfolgt die Verwaltung des Schlosses durch die Firma Fazer Konferens. Ulvsunda ist der älteste schriftlich belegte Ortsname im Raum Stockholm, er wird auf einem Runenstein aus dem 11. Jahrhundert erwähnt. Weblinks Schloss Ulfsunda offizielle Webpräsenz Einzelnachweise
Ulvsunda Castle

Ulvsunda Castle (Ulfsunda slott) is a manor house at Bromma in Stockholm, Sweden. History The building was built in 1644–1647 by Field Marshal Lennart Torstenson (1603–1651). The current appearance of the building dates from the 1830s. The baronial family Åkerhielm family came to own Ulvsunda in the years 1843–1902. Prime Minister Gustaf Åkerhielm (1833–1900) used the estate principally as a summer residence. His heirs sold most of the property in 1902. In 1904, the city of Stockholm bought the property. Ulvsunda is today a hotel and conference facility. See also List of castles in Sweden References External links Ulfsunda slott website
Castillo de Ulvsunda

El Castillo de Ulvsunda (Ulfsunda slott) es una mansión en Bromma en Estocolmo, Suecia. Historia El edificio fue construido en 1644-1647 por el Mariscal de Campo Lennart Torstenson (1603-1651). La actual apariencia del edificio data de la década de 1830. La familia baronial Åkerhielm pasó a ser propietaria de Ulvsunda entre los años 1843-1902. El primer ministro Gustaf Åkerhielm (1833-1900) usó la finca principalmente como residencia de verano. Sus herederos vendieron la mayor parte de la propiedad en 1902. En 1904, la ciudad de Estocolmo compró la propiedad. Ulvsunda es en la actualidad un hotel y sala de conferencias.​​ Referencias Enlaces externos Ulfsunda slott website
Château d'Ulvsunda

Le château d'Ulvsunda est situé dans le quartier du même nom, dans la banlieue ouest de Stockholm en Suède. Il a été construit entre 1644 et 1647 pour le compte du maréchal Lennart Torstenson, qui est aussi à l'origine du palais Arvfurstens de la place Gustav Adolfs torg, au centre de la capitale suédoise. Histoire Les travaux de construction s'achèvent juste avant le retour en Suède de Torstenson, au terme de sa glorieuse carrière militaire. Le château a été construit dans le cadre d'un conflit d'orgueil qui l'oppose à Åke Axelsson Natt och Dag, le fondateur du château d'Åkeshov. À l'origine, le bâtiment est orné d'un toit de cuivre pentu, typique de la Renaissance germano-hollandaise, et les façades sont décorées de fresques représentant des guerriers romains armés de lances. En 1727, la famille Torstenson doit se séparer du château, qui passe ensuite entre les mains de diverses familles de la noblesse suédoise : Bielke, Gyllenkrook, Rudenschöld ou encore Ruuth. Au début du XIXe siècle, c'est le baron von Essen qui s'en porte acquéreur. Von Essen revend le toit de cuivre qu'il fait remplacer par le toit en tuiles que l'on peut encore voir aujourd'hui. Il fait également rénover les façades, recouvrant à cette occasion les anciennes fresques. Gustaf Åkerhielm, premier ministre suédois de 1889 à 1891, est le dernier baron à occuper le château. Après sa mort en 1900, le bâtiment passe dans le domaine public. En 1905, la préfecture de Stockholm l'achète pour 250 000 couronnes. Elle y fonde un centre de soin à destination des « simples d'esprit, alcooliques et autres vagabonds », qui reste en activité jusqu'à l'automne 1972. Après d'importants travaux de rénovation conduits par Nils Sterner, le château rouvre ses portes en 1976. Il abrite alors un centre de formation dépendant de la préfecture. En 1999, le château redevient propriété privée, et des nouveaux travaux de rénovation ont lieu à l'été 2000. Depuis 2003, il appartient à une société d'hôtellerie, Svensk Inredning Viking. Le corps de logis a été converti en salles de conférences et de restauration, tandis que les quatre ailes abritent des chambres d'hôtes. Le château est aussi utilisé comme lieu d'exposition. Le domaine d'Ulvsunda a donné son nom au quartier de la banlieue de Stockholm où il est situé. C'est aujourd'hui, dans la capitale suédoise, le toponyme dont l'origine est la plus ancienne. Il figure en effet sur une pierre runique, au côté du prénom de son propriétaire, Björn. Björn est donc, de la même façon, le plus ancien nom connu d'un habitant de Stockholm. Le parc du château a été aménagé au XVIIe siècle. Galerie Annexes (sv) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en suédois intitulé « Ulvsunda slott » (voir la liste des auteurs). Notes et références Voir aussi Bibliographie Articles connexes Liste des châteaux suédois Liens externes Site officiel Château d'Ulvsunda Portail des châteaux Portail de Stockholm Portail de la protection du patrimoine
Lina myr

Lina myr war ein Moor auf der schwedischen Insel Gotland. Es war Gotlands letztes großes Moor und wurde bei 1947 begonnenen Wasserspiegelsenkungen trockengelegt. Das Gebiet liegt in der nördlichen Hälfte von Gotland ungefähr zehn Kilometer entfernt von der Westküste. Die Größe des Moorgebiets in der ersten Hälfte des 20. Jahrhunderts wurde auf 900 – 920 Hektar geschätzt. Der Südteil lag 13,1 m ö.h. hoch, der Nordteil 10,6 m ö.h. Das Gebiet war fast rechteckig und ruhte auf einem Kalksteinuntergrund. Das Moor enthielt zwei größere Wasseransammlungen: Lina träsk (auch Flatmen genannt) und Råby träsk, die zusammen etwa 50 Hektar groß waren. Die beiden Seen wurden durch den durchlaufenden Bach Hörsneån verbunden, der ab seinem Abfluss aus dem Moor bei Nybro Gothemsån genannt wurde. Er ist Gotlands größter Fluss und mündet bei Åminne ungefähr zehn Kilometer südlich von Slite ins Meer. Der Zufluss zum Lina myr kam vor allem aus dem Mündungsgebiet des Bachs Källungeån im Westen und von dem Bach Landån im Süden. Das Wasser wurde dem Gebiet zum größten Teil als Schmelzwasser im Frühjahr zugeführt, die Niederschläge auf Gotland sind gering. Das Gebiet bestand hauptsächlich aus Niedermoor und Sumpf. Der zentrale Bereich wies eine üppige Vegetation aus Schilf auf. Lina myr hatte eine sehr reiche Flora und Vogelfauna. In einer im Jahr 1940 aufgestellten Rangordnung der schwedischen Vogelgewässer rangierte das Gebiet unter den ersten acht Plätzen. Zählungen in den 1930er und 1940er Jahren ergaben, dass ungefähr 100 verschiedene Vogelarten im Moor und dessen unmittelbarer Umgebung brüteten und dass sich 57 verschiedene Vogelarten regelmäßig in dem Gebiet aufhielten. Insbesondere brüteten dort Schafstelze, Lachmöwe, Löffelente, Kiebitz, Kampfläufer, Rotschenkel, großer Brachvogel, Wachtelkönig, Tüpfelsumpfhuhn, Neuntöter, Halsbandschnäpper, Schwarzspecht und Kuckuck. Regelmäßig, aber in kleinerer Anzahl brüteten auch Trauerseeschwalbe, Uferschnepfe, Zwergmöwe, Wendehals, Ziegenmelker und Rohrweihe. Heute ist die Mehrzahl der Brutvögel im zusammen mit dem Feuchtgebiet verschwunden. Doch brüten beispielsweise immer noch Exemplare des großen Brachvogels und des Wachtelkönigs in dem Gebiet. Quellen Bertil J. O. Wahlin (1942) Fågellivet i Lina myr, Bygd och Natur; Årsbok 1942 Lina myr. Abgerufen am 2. Februar 2013 (schwedisch). Liny myr i april. In: guteinfo. Abgerufen am 2. Februar 2013 (schwedisch).
Lina myr

Lina myr eller Line myr, var ett myrområde på Gotland vilket var öns sista stormyr och som dikades ut med start 1947. Området ligger på Gotlands norra hälft cirka en mil från öns östra kust. Storleken på myrområdet under första hälften av 1900-talet uppskattades till 900–920 hektar och låg i söder på 13,1 meter över havet och i norr 10,6 meter över havet. Det var ganska rektangulärt och vilade på en kalkstensgrund. Myren omfattade två större vattensamlingar: Lina träsk (också kallad Flatmen) och Råby träsk. De utgjorde tillsammans cirka 50 hektar. Dessa båda vattensamlingar förbands genom den genomkorsande Hörsneån som efter utloppet ur myren, vid Nybro, kallas Gothemsån vilken är Gotlands största vattendrag och mynnar ut i havet vid Åminne cirka en mil söder om Slite. Vattentillströmningen till Lina myr kom främst från Källungeoset i väster med Källungeån, och från Landån i söder. Vattnet i området tillförs till största delen genom smältvatten på våren, då nederbörden på Gotland är ringa. Myren bestod förutom av lågkärrsområden närmast vattensamlingarna även av ett centralt beläget högkärrsområde som var beväxt med en frodig vass och tall-vass-savann. 1913 bildade ett torvbolag som köpte upp ungefär 500 hektar av myren, vilket gjorde en utdikning av myren ointressant. 1927 begärde dock länsstyrelsen på Gotland synesförrättning för att förrätta en full utdikning av myren. Lina myr var ett mycket rikt växt- och fågelområde och 1940 när en rangordning av Sveriges fågelsjöar genomfördes placerades området bland de åtta förnämsta. Inventeringar på 1930- och 40-talet visade att det häckade ungefär 100 olika arter med fåglar i eller i anslutning till myren och att 57 olika arter av våtmarksfåglar återfanns regelbundet i området. Av de vanliga häckfåglarna kan nämnas gulärla, skrattmås, skedand, tofsvipa, brushane, rödbena, storspov, kornknarr, småfläckig sumphöna, törnskata, halsbandsflugsnappare, spillkråka, gök och av de regelbundet men i mindre antal häckande arterna kan nämnas svarttärna, rödspov, dvärgmås, göktyta, nattskärra och brun kärrhök. 1947–1948 genomfördes utdikningen, därefter vidtog ett intensivt uppodlingsarbete. 1949 fick man rika skördar. Efter en regnig sommar 1952 slammade avvattningskanalerna delvis igen, delar av skörden gick inte att bärga. Inför rensingsarbeten började naturvårdsintressen att göra sig gällande, och förslag framfördes om att rädda delar av myren genom en invallning av Råby träsk. Detta visade sig dock omöjligt. Idag har flertalet häckfåglar försvunnit i takt med att våtmarken minskat. Dock häckar fortfarande exempelvis storspov och kornknarr i området. Källor Bertil J. O. Wahlin (1942) Fågellivet i Lina myr, Bygd och Natur; Årsbok 1942, utg: Samfundet för hembygdsvård & Svenska Naturskyddsföreningen Lina myr
Älvsnabben

Älvsnabben is a small island near Muskö in the archipelago south of Stockholm, Sweden. The name may also refer to a natural harbour, more correctly called Älvsnabbsbassängen (Älvsnabben Basin), between the four small islands Älvsnabben, Bjurshagslandet, Kapellön and Gubbholmen. Älvsnabben (then Alæsnap) was mentioned as an anchoring place as early as the 13th century, then a part of a medieval sailing route, in the Danish Census Book of king Valdemar II. It was also used by the North German trade federation, the Hanseatic League, who called it Elsnaben. From the reign of king Eric XIV of Sweden, it was used as a base for the Swedish navy. As such, it is known that the Vasa was heading for the marine base on Älvsnabben when it was launched in August 1628. History tells us that the Vasa sank short after its launch, only 1200 meters from the king's castle in Stockholm. Älvsnabben was the base of operation for the naval operations and shipping of Swedish troops to Germany during the Thirty Years War and throughout the 17th century. During the Scanian War of 1675-79, Sweden suffered a string of serious defeats against Danish and Dutch fleets, in part since Stockholm and Älvsnabben were locked in by ice in the winter and early spring. After the war, the main base of operations for the Swedish navy was moved to the newly founded Karlskrona in Blekinge in southern Sweden, which was better suited to counter the threat of the Danish fleet, Sweden's principal competition for Baltic supremacy. In the 20th century, Älvsnabben once more came to military use by the building of the Muskö Naval Base. A shelter for navy vessels was cut in the rock of Älvsnabben, and both the island and the Älvsnabben basin is still a restricted military area. References
Älvsnabben

Älvsnabben es una pequeña isla cerca de Musko al sur del archipiélago de Estocolmo, en Suecia.​​ El nombre también puede referirse a un puerto natural, más correctamente llamado Älvsnabbsbassängen (Cuenca de Älvsnabben), entre las cuatro pequeñas islas Älvsnabben, Bjurshagslandet, Kapellön y Gubbholmen. Älvsnabben (entonces Alæsnap) fue mencionada en el Libro del Censo del rey danés Valdemar II, como un lugar de anclaje ya en el siglo XIII, parte de una ruta medieval, Véase también Geografía de Suecia Geografía de Europa Referencias
Älvsnabben

Älvsnabben är en ö intill Muskö i Haninge kommun i Stockholms skärgård. Namnet används också om en naturlig hamn som bildas av öarna Älvsnabben, Bjurshagslandet, Kapellön och Gubbholmen. Formellt heter den naturliga hamnen Älvsnabbsbassängen. Historik Älvsnabben omnämns redan på 1200-talet i Kung Valdemars segelled, då med namnet Alæsnap. Hansan använde också Älvsnabben som ankringsplats och kallade den Elsnaben. Sedan Erik XIV:s tid har naturhamnen använts som ankringsplats för den svenska flottan, även om platsen utnyttjades av skärsgårdsbefolkningen långt tidigare än så. Det var vid Älvsnabben som Gustav II Adolf samlade ihop den flotta som 1630 förde över hären till Tyskland och den konflikt som senare skulle bli känd som Trettioåriga kriget. Till minne av det restes 1930 ett monument på Kapellön. Det är placerat så att det är väl synligt från fjärden Mysingen, där Landsortsleden går förbi. Älvsnabbens roll för Sveriges sjöstridskrafter minskade efter att den isfria huvudbasen i Karlskrona invigdes 1679. Detta sedan svenska flottan frusit in i Älvsnabbsbassängen 1675 och försöken att såga loss fartygen misslyckats. Bassängen fortsatte dock att vara betydelsefull för handelsfartyg, och under 1700- och 1800-talen låg flera krogar här. Den senaste byggnaden finns ännu kvar. Under de ryska plundringarna i skärgården 1719 utnyttjade ryska flottan bassängen, vilket ledde till att man inför Gustav III:s ryska krig lät uppföra kanonbatterier på Älvsnabben och Gubbholmen. En telegrafstation för den optiska telegraflinjen Landsort-Stockholm inrättades 1808–1809 på Kapellön. Den övergavs därefter men återupprättades under perioden 1838–1876. I modern tid har Älvsnabben åter vunnit i betydelse efter att den i berget insprängda Musköbasen på intilliggande Muskö invigdes år 1969. Även på Älvsnabben finns en fartygstunnel, dock mindre än de vid Musköbasen, och idag används tunneln som förråd. Hela ön är fortfarande militärt område och normalt har allmänheten inte tillträde hit. Den sydligaste delen av Älvsnabbshamnen är dock öppen så att seglare kan lägga till vid Kapellön och besöka monumentet. Bogvisiret från Estoniakatastrofen stod också uppställt på ön fram till 2005 då det flyttades till Muskö. Galleri Källor Nils-Gustaf Stahre (2011). Ortnamn i Stockholms skärgård. foto: Jeppe Wikström. Verona: Bokförlaget Max Ström. sid. 53. ISBN 978-91-7126-224-0 Referenser Vidare läsning Ankarberg, Carl-Henrik (1995). ”Älvsnabben ; Kapartillhåll och flottbas i Stockholms skärgård”. Kung Valdemars segelled. Streiffert i samarbete med Riksantikvarieämbetet. sid. 103–111. Libris 7672484. ISBN 9178861349 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Älvsnabben.
Kungshuset (Lund)

Kungshuset, også kaldt Lundagårdshuset er en bygning i Lundagård i det centrale Lund i Skåne. Beliggenhed Kungshuset ligger midt i middelalderbyen Lund, mod syd ligger Lund Domkirke, nordvest ligger Lunds Universitets hovedbygning, øst for Akademisk Forenings AF-borgen. Kongens hus Huset blev opført i perioden 1578–84 af kong Frederik II under opsyn af Diiriik Byggmester og kongens lensmand Bjørn Kaas. Bygningen blev indrettet med værelser til såvel kongen som lensmanden. I 1655 skænkede den senere Frederik III Lundagård og Kungshuset til historikeren Vitus Bering (søfarerens grandonkel) som i 1660 solgte det til biskop Peder Winstrup. Samme år afstod Danmark Skåne, men vendte tilbage i en kort periode i 1710, hvor danskerne havde hovedkvarter i Lund. Kungshuset blev da anvendt som magasin og led en del overlast. Universitet I 1688 blev bygningen beslaglagt af den svenske krone, og blev kort tid etter overdraget til Lunds universitet og anvendt som dets hovedbygning frem til 1882, da det nuværende Universitetshus stod færdig. Universitetsbiblioteket forblev i Kungshuset frem til 1907, hvor den nye biblioteksbygning stod klar på Helgonavägen. Huset har blandt andet rummet astronomisk observatorium i tårnet, samt et anatomisk teater. Under 1700-tallet var Universitetets naturalisesamlinger – grundlagt av Kilian Stobæus – i huset. Frem til juli 2014 havde Filosofiska institutionen til huse i bygningen. Den 31. oktober 2016 mødte Pave Frans det svenske kongepar i Kungshuset.[6] Referencer Eksterne henvisninger
Kungshuset

Kungshuset (schwedisch; Königshaus), auch Lundagårdshuset oder Gamla akademien (Alte Akademie), ist ein historisches Gebäude im Park Lundagård in der südschwedischen Stadt Lund. Lage Das Kungshuset liegt inmitten des mittelalterlichen Stadtkerns Lunds, im Stadtteil Centrala staden. In unmittelbarer Nähe liegen nennenswerte Gebäude: Südlich der Dom zu Lund, nordwestlich das Hauptgebäude der Universität Lund, östlich das Gebäude der Akademischen Vereinigung, AF-borgen. Geschichte Das Gebäude wurde zwischen 1578 und 1584 als zweigeschössiges Haus erbaut. Bauherr war der dänische König Friedrich II. Das Haus diente ursprünglich als Residenz für die Statthalter des Dänischen Königs, welche bei Besuchen auch selbst im Haus wohnten. Im 17. Jahrhundert fiel der Besitz durch das herrschende Lehnswesen an die Kirche und wurde zwischen 1638 und 1679 vom Superintendenten des Bistums Lund Peder Winstrup bewohnt, dem ersten Bischof nach der Reformation. Lund war seit dem Frieden von Roskilde 1658 wieder unter schwedischer Herrschaft und durch einen Beschluss König Karls XI. kam das Haus 1688 zurück in königlichen Besitz. Zwischen dem 6. September 1716 und 11. Juni 1718 residierte Karl XII. im Gebäude und regierte Schweden in Zeichen des Großen Nordischen Krieges. Später überließ man das Gebäude der Universität, welche es bis zur Fertigstellung des heutigen neuen zentralen Gebäudes 1882 als Hauptgebäude nutzte. Zwischen 1740 und 1742 wurde das Gebäude von Carl Hårleman umgebaut. Bei einem zweiten Umbau durch Carl Georg Brunius in den Jahren 1837–1839 wurde ein drittes Geschoss sowie der Turm aufgebaut. Bis 1867 war das Gebäude Sitz der Astronomischen Fakultät der Universität, die dann in das neu errichtete Alte Observatorium Lund an der Svanegata umzog. Zwischen 1877 und 1879 wurden nach Zeichnungen von Helgo Zettervall Änderungen an der Fassade vorgenommen. Bis zum Umzug in ihr neues Gebäude 1907 diente das Kungshuset auch der Universitätsbibliothek als Unterkunft. Heute ist das Gebäude, das seit 1935 als Byggnadsminne unter Denkmalschutz steht, in Besitz des Staates und wird durch Statens fastighetsverk verwaltet. Mieter ist die Philosophische Fakultät der Universität. Weblinks Kungshuset auf den Seiten des SFV (schwedisch) Eintrag im bebyggelseregistret des Riksantikvarieämbetet (schwedisch)