Salsta slott

Salsta slott är en av Upplands äldsta och mest betydande lantegendomar, belägen nära Vattholma bruk i Uppsala kommun, cirka 2,5 mil norr om centralorten. Slottet ägs och förvaltas av Statens fastighetsverk och är sedan 1993 förklarat byggnadsminne såsom välbevarat barockslott och med tanke på platsens långa historia som sträcker sig till tidig medeltid. Det medeltida Salsta - Sparre och Oxenstierna Den tidigast kända bosättningen i Salsta är en befäst gård från tidig medeltid. Namnet är sammansatt av 'sal' och 'sta(d)' och skulle då ha den ungefärliga betydelsen "platsen för en salsbyggnad". Två kilometer från det nuvarande slottet på en brant bergklack av urberg ligger den tidigaste försvarsanläggningen, den imponerande fornborgen Salstaborg. Yttermåtten är 110 × 95 meter med dubbla ringmurar. Borgens utseende och läge gör det sannolikt att den uppfördes under yngre romersk järnålder eller folkvandringstiden. Den förste säkert kände ägaren till Salsta var Birger jarls sonson Karl Gregersson (Bjälboättens oäkta gren), som 1301 bytte "sitt gods i Salsta" (predium suum in sialastum) mot södra Ljusterö till Abjörn Sixtensson (Sparre af Tofta). Bytet stadfästes av kung Birger Magnusson: Redan 1304 bytte Abjörn bort Salsta till sin svåger riddaren Filip Ulfsson (Ulv) mot gods på Själland i samband med att han tvingades i landsflykt. Salsta återgick dock i Abjörns ägo efter hans återkomst till Sverige 1307. Hertigarna Erik och Valdemar, vars drots Abjörn var, har daterat ett brev på Salsta. Efter Asbjörns död 1310 ärvdes Salsta av sonen Nils Abjörnsson (Sparre av Tofta). Denne lät i närheten av slottet under 1340-talet sannolikt uppföra den storslagna Tensta kyrka, för vilken han utövade patronatsrätt, liksom han vid sitt gods Ängsö uppfört en ny kyrka som företer flera likheter med Tensta. Nils Abjörnsson bytte 1343 till sig Vattholma kvarn, som sedan den tiden verkar ha hört samman med Salstagodset. Efter Nils död 1359 ärvdes Salsta av hans dotter Ingeborg, andra gången gift med Bengt Nilsson (Oxenstierna). Deras son, riksrådet och riddaren Jöns Bengtsson (Oxenstierna) den äldre, skrev sig till Salsta 1395 och 1396 och dennes son, riksrådet, riksföreståndaren och riddaren Bengt Jönsson (Oxenstierna) skrev sig till Salsta 1428–1449. Hans son, ärkebiskopen och riksföreståndaren Jöns Bengtsson (Oxenstierna), skrev sig också till Salsta 1434 och 1442. Då det således finns en stark koppling mellan Salstaherrarna och Tensta kyrka i det att man innehar patronatsrätt och använder den som gravkyrka, är det inte överraskande att man på kyrkkorets norra vägg återfinner Johannes Rosenrods berömda kalkmålningar av Bengt Jönsson. Bengt gjorde stora donationer till Tensta kyrka. Efter Bengt Jönsson död 1450 ärvs Salsta av den yngre sonen Kristiern Bengtsson (Oxenstierna) den äldre som skrev sig till Salsta 1452–1473 och hans bror David Bengtsson nämns som "riddare å Salsta". Efter Kristierns död ärvs Salsta av sonen Bengt Kristiernsson (Oxenstierna), sedan hans bröder Sten Kristiernsson och Hans Kröpelin den yngre avstått sina arvedelar i Salsta med underliggande gods i Tensta och Lena socknar. Bengt Kristernsson skrev sig till Salsta 1479–1481 och brodern Sten Kristiernsson bodde på Salsta 1489–1516. Efter brytningen mellan Sten Kristiernsson (Oxenstierna) och Sten Sture den yngre intog Sten Stures fogdar Salsta 1516 och brände samtidigt gården. Efter Stens död innehades Salsta av hans änka Pernilla Nilsdotter (Sparre av Ellinge) som troligen ärvde gården efter sin son Jöns i början av 1520-talet. 1559 ärvdes Salsta av Ture Pedersson (Bielke), som var son till Pernillas syster Karin Nilsdotter. 1567 ska kung Erik (XIV) har skickat "manskap till Salsta för att kuva Ture Bielke, men han med sitt folk försvarade sig så att konungens folk slogos och måste återvända med ingenting för sitt tilltag.Ture Bielke var ingen man att leka med." Den medeltida sätesgården Salsta låg på samma plats som det nuvarande slottet: på en flack och långsträckt udde i Salstasjön (en vidgad del av Dannemoraån som efter vattenregleringen endast framträder vid extrema vårfloder) i syd och ost och med ån i väst. Udden är avskuren från fastlandet av ett djupt och brett grävt dike, då vattenfyllt i form av en vallgrav. Som framgår av 1644 års karta, bestod det medeltida Salsta av ett befäst hus (tornborg) i sten med kvadratisk grundplan (c:a 10x10 m) och med ingång på södra sidan. Runt detta fanns sannolikt flera byggnader i trä och en palissad som i dag är borta. Det är också troligt att det - i likhet med den närbelägna tornborgen Nynäs - fanns en representativ byggnad i tegel på borgområdet, en s.k. borgstuga i vilken gårdsfolket samlades och kunde inta sina måltider. En sådan borgstuga fanns kvar under 1640-talet, då gårdsanläggningen uppmättes och karterades. Renässansslottet - Bielke Sonen till Ture Pedersson, Nils Turesson Bielke (1569-1639), uppförde under 1610-talet ett renässansslott i tre våningar på udden i dåvarande Salstasjön på den gamla gårdstomten. Detta tecknades 1666–1667 av Erik Dahlbergh för det stora Suecia-projektet men publicerades aldrig då man istället valde att visa det pågående slottsprojektet. Nils Turessons hus finns uppmätt och förklarat i den Geometrisk Jordebok, som lantmätaren Hans Nielsson förfärdigade på uppdrag av Bielke. Renässansslottets centrum var det ”stora stenhuset” (c), som med sin huvudsakliga fasad åt syd vände sig mot Salstasjön. Det var sedan gammalt lättare att ta sig till gårdarna vattenvägen. Tillträde till slottet fick man via en brygga på ”bastugården”. Söder om denna låg den stora hönsgården (O), med hönshus (P), dass – ”privet” (Q), och en ruddamm (S). En gång ledde över ”bastugården” förbi den stora bastun (N) och via en port i en omgivande mur nådde man den ”lilla mangården” (B). Vid denna låg, förutom det stora stenhuset, även ett slottskapell – ”kÿrkian” (D). Öster därom var den ”stora mangården”. Där fanns, strax söder om kapellet” grunderna till det medeltida stenhuset (F). Söder om stenhuset låg gårdshäktet (R) – ”kistan”, ett större korsformat stall (L) och ännu en ”privet” (Q). Öster om stora stenhuset inom den stora mangården låg kokhuset (H) – ”kiöket” och en större träbyggnad (G), sannolikt använt av gårdens folk som bostad. Vid norra änden av stora mangården, övervakandes ingången låg ”borgstugan” (E), sannolikt en kvarleva från den medeltida sätesgården. Norr om mangården låg en ”avradsbod” i vilken förvarades skatteuppbörden från herrgårdens underliggande torp och väster om denna den ”nya ladugårdsplanen” (X). Den senare huserade en större humlegård (W), som omgärdades på alla fyra sidor av ruddammar (S). Dammarna försågs med vatten via en kanal som avgränsade slottsudden i söder från landet norr därom. Väster om denna anläggning låg det stora kostallet – ”fähuset” (V), söder om vilket låg den ”nya trädgården” (T). För att korsa kanalen kunde man välja en av två broar. Öster om tillfartsvägen låg den ”gamla ladugården” (Ÿ) med ett fähus (A), ett fårhus (c), två lador (2) och ett oxhus (b). Väster om vägen fanns svinhus (d), bodar för kalkförvaring (e), en kalkugn (f), smedjan (g) och ”kiölnan” – gårdens mälteri. Johannes Loccenius, som författade texten till Dahlbergs Suecia antiqua et hodierna, beskrev det tidiga 1600-talets Salsta på följande sätt (översättning från latinet): "Denne [Nils Turesson] lät år 1613 där uppföra ett vackert och präktigt slott av tegel, och bredvid detta flera andra mindre byggnader. För detta ställe skapar han ingenting mindre än en mänsklig njutning, där det icke saknas vare sig villebråd, fåglar, fiskar eller förnöjelser i överflöd. Likaså träd­gårdar och tre djurgårdar, järngruvor och allt som hör till järn­framställning, tegelbruk och annat dylikt. Denna sätesgårds grän­ser sträcka sig ända till en och en halv mil i längd och bredd, inom vilka 35 landbönder bo, som fullgöra dagsverken åt slottet, vilken så närliggande bekvämlighet återfinnes på få ställen." Barockslottet - Nils Bielke d.y. När Nils Turessons sonson, Nils Bielke d.y. (1644-1716), greve, diplomat, krigare och kulturperson av internationella mått, ärvde Salsta ville han modernisera gården och göra den mer representativ. Men precis som Christopher Gyllenstierna på Ericsberg, Gustaf Soop på Mälsåker och Conrad Gyllenstierna på Nynäs lät han det gamla huset bestå, för att med Nicodemus Tessin och hans verkstads hjälp modernisera och omgestalta huset i mer grandiosa drag. Detta val kan ha gjorts av både ekonomiska skäl och av pietet gentemot de äldre släktingar som byggt det äldre husen. I själva verket kan man, om man lägger 1644 års plan över en modern situationsplan, konstatera att det nuvarande Salsta i grunden är den äldre byggnadskroppen i en ny skepnad med två projicerande flyglar, vilka bildar en cour d'honneur. Mycket av pengarna Nils Bielke till slut spenderade på bygget var inte Bielkes eget arv, utan kom från det stora arv hans hustru, Eva Horn, fått efter sin far, den framgångsrika generalen i trettioåriga kriget, Gustaf Horn af Björneborg, och modern Sigrid Bielke. Precis som flera av Bielkes ståndsbröder, kontaktade Bielke således den svenska stormaktstidens mest produktive och uppburne arkitekt, Nicodemus Tessin, tillika Stockholms stadsarkitekt och hovarkitekt, vilken utarbetade ett förslag för Bielkes räkning. Bevarat finns en kopia på planen till första våningen på Salsta, vilken Tessin runt 1670 skickade till Carl Gustaf Wrangel på Skokloster. Tessin lät till det gamla huset, vars murar delvis togs ned, foga två utskjutande flyglar mot gården och skapade därmed den för Tessin typiska U-formade grundplanen, som han hämtat inspiration till från det sena 1500- och tidiga 1600-talens romerska suburbanska villor som Villa Farnesina och Palazzo Barberini. Från Frankrike hade Tessin däremot hämtat inspiration till byggnadskroppens gruppering med en huvudkropp som flankeras av symmetriskt grupperade hörnpaviljonger och som omges av mindre paviljonger i par. Tessin hade utformat den svenska stormaktstidens variant av 'lantslottet' efter studieresor till Nederländerna, Frankrike och framförallt Italien, där Andrea Palladios villor och den romerska barocken (Tessin arbetade under tidigt 1650-tal i Carlo Rainaldis verkstad i Rom) gjorde stort intryck på honom. Även franska lantslott som Château de Montceaux och Château de Balleroy bidrog genom dispositionen av de olika byggnaderna till Tessins typiska stil. Då Tessin var mycket upptagen under denna tid, det sista decenniet av sin levnad, var det hans kollega, den vice stadsarkitekten i Stockholm, Mathias Spihler, som var verksam i byggandet av Salsta. De två samarbetade på många projekt, och i de flesta synes Tessin ha varit den konstnärlige dirigenten, medan Spihler sattes att genomföra och omarbeta planer på plats. I fallet Salsta synes Spihler ha haft en mer självständig roll. Det är också tydligt att han omarbetat Tessins ursprungliga plan på ett ganska omfattande sätt - sannolikt utifrån Bielkes egna önskemål. Efter Tessins död 1680 och Spihlers 1690, var även Johann Friedrich Eosander von Göthe, en svensk-tysk militär och arkitekt, inkopplad i färdigställandet av Salsta. Han hade börjat sin verksamhet i Nils Bielkes tjänst vid dennes gods Kabelwich utanför Stettin i Vorpommern (nuvarande Szczecin i Polen). Eosander är även känd för sina senare arbeten på bland annat Berlins stadsslott, slottet Monbijou och Charlottenburgs slott i Berlin. Rumsdispositionen hos Tessins plan är vanlig under den karolinska tiden. Från förstugan kommer man in i salen, vilken projicerar ut ur huvudkroppen mot trädgårdssidan. Salsbyggnadens utskjutande parti är i grunden detsamma som den mittrisalit som fanns på farfaderns slott, och som sannolikt tjänat som trapptorn. Från salen utgår två rumssviter, åt vänster Nils Bielkes, åt höger Eva Horns. Vardera består av två förmak och en sängkammare med utgång till förstugan. I de mot gårdssidan utbyggda flyglarna fanns två gästrumssviter med ingång direkt från förstugan och bestående av förmak och sängkammare. En monumental trappa med två avsatser ledde till andra våningen. Jämför vi den tessinska planlösningen med en uppmätning av det efter omarbetade ritningar byggda slottet finner man väsentliga olikheter. Rumsindelningen är i stort sett densamma, men den tessinska planens rediga och strängt logiska disposition har genom omarbetningen blivit i hög grad förvanskad. Enligt ett inventarium från 1686 består grevens bostadssvit som nu ligger till höger om salen — av ”blå kammaren”, ett förmak och sängkammaren med alkov på kortväggen och spiraltrappa ner till markvåningen. Gästrumssviten är helt försvunnen. Grevinnans svit består av ett förmak, ”gula kammaren”, säng­kammaren med alkov i innerväggen och ytterligare ett förmak. Mellan detta och förstugan finns två mycket små kamrar och i den åt gardssidan utbyggda flygeln ytterligare några smårum, som förmodligen tjänstgjort som barn- och pigkamrar. Den tessinska monumentaltrappan upp till översta våningen har klämts ihop till en mycket brant, näst intill genant, vinkel­trappa. Interiör Byggnaden har omkring 35 rum. Den höga sockelvåningen rymmer vackert välvda rum för kök och andra ekonomiutrymmen. Där finns också en loggia i direkt kontakt med trädgården. Den långa byggnadstiden speglar Nils Bielkes livs upp- och nedgångar. Det storslagna projekt som skissas i Suecia Antiqua förfärdigades endast till vissa delar. Då Nils Bielke fallit i onåd, hade han knappast medel att bygga klart det slott, där han också satt sina sista år i husarrest. Inget ställe är detta tydligare på än i slottets interiörer, där de magnifika stucktaken av Carlo Carove man finner på Mälsåker och Ericsberg helt lyser med sin frånvaro. Slottets bottenvåning inreddes 1682, men möblerades fyra år senare. Där finns en serie vävspända tak med grisaille-målningar. I grevens sängkammare omges alkoven gestaltad med förgyllda kolonner. De flesta av slottets dörrar och paneler är från 1760-talet, då arkitekten Jean Eric Rehn utförde arbeten för ätten Brahe, som då ärvt godset. Då tillkom inredningen i nedre salen, eller Kungssalen som den kallas efter ryttarporträtten av de karolinska kungarna målade av David Klöcker Ehrenstrahl. Från Magnus Brahes tid kring 1830 finns det en fin serie inredningar i empire kvar. Först omkring år 1700 blev övervåningen färdig. Den övre salen höjer sig med sina högt placerade fönster över huset i övrigt och har en höjd på sju meter. Den ursprungliga gyllenläderstapeten i mörkt rött och guld med inslag av textilludd finns här ännu.Taket har spetsbågiga valvkappor och är det enda rummet, tillsammans med det s.k. brudgemaket, som har takstuckaturer utförda av Giuseppe Marchi. I den östra rumssviten ligger Isabellkammaren, nuvarande Drottningrummet. I rummet finns fransktillverkade dörrfoder i päronträ, som ännu är omålade, samt ursprungliga tapeter av isabellfärgad, det vill säga ljust gulgrå, damast. Här finns också ovala porträtt av franska, engelska och spanska drottningar. I rummet finns även det mesta av ett förgyllt möblemang, som Nils Bielke inköpte i Paris 1680. Sängen är dock omgjord till en vilsoffa. Exteriör Fasaderna är putsade och avfärgade i ljust gul med grå lisener - smala, enkla framspringande band, som i 15-, 16- och 1700-talets byggnadskonst används för att pryda och indela fasadernas ytor och då ersätta pilastrar (som, till skillnad från lisener) har baser och kapitäl. Huvudbyggnaden uppvisar mot gården en framträdande mittrisalit mellan två utskjutande flyglar, kraftfulla om än enkla kornischer med konsoler, samt en utvändig svängd dubbeltrappa, i vilkens mitt man i marknivå når sockelvåningen och en inre trapp upp till huvudvåningen. Den centrala byggnadskroppen har ett säteritak, en vanlig takform i Sverige under stormaktstiden från 1600-talet och framåt på herrgårds- och slottsbyggnader. Mittrisaliten kröns av en karnissvängd huv och flyglarna har valmade sadeltak, alla täckta med plåt. Borggården avgränsas i norr av de kubiska hörnpaviljongerna med pyramidtak. Slottskapellet I övre våningens nordvästra del ligger det enkelt utstyrda slottskapellet från tiden omkring 1711, en av slottets bäst bibehållna barocka interiörer. Kyrkan är rikt skulpterad och förgylld. Orgeln är utformad på samma sätt som predikstolen på andra sidan om altaret. Slottsträdgården och dess omgivningar under Bielke Nils Bielke lät också anlägga en barockträdgård enligt franskt mönster - strikt och symmetrisk. Trädgården omgavs av en lindallé, som ännu finns kvar. I övrigt finns bara några få spår av Bielkes trädgård. Ursprungligen var det tänkt att i andra änden av en lång allé skulle en monumental stallanläggning uppföras (där nu den moderna siloanläggningen återfinns). I Suecia Antiqua återfinns en visionär framställning av det tänkta projektet, som sannolikt har Nikodemus Tessin som upphovsman. En teckning som utförts på uppdrag av Eric Dahlbergh är tämligen detaljerad, och låter oss förstå att stallet på Salsta skulle bli grandiost. Hästarnas betydelse som arbetsdjur i jordbruket går inte att överskatta. Men för en adlig kavalleriöverste som Nils Bielke var hästen upphöjd till en helt annan och högre status. Det var på ryggen av sin häst i spetsen för Livregementet till häst som han säkrade den svenska segern i slaget vid Lund 1676. I anläggningen vid Salsta var det tänkt att fyra stallängor skulle omgärda en gårdsplan, där det centrala partiet som vette mot slottet skulle krönas av en lanternin, inte olik stallanläggningarna vid Vaux-le-Vicomte och Chantilly utanför Paris. Men bara en mindre del av den tänkta trädgårdsläggningen vid Salsta skulle komma att uppföras. Den svenska ekonomin kollapsade under det stora nordiska kriget i början på 1700-talet och Nils Bielke föll i onåd, efter att ha blivit utmanövrerad av Karl XII:s minister, den maktlystne uppkomlingen Carl Piper. Den senare hade iscensatt en intrig för att få Nils Bielke att råka i onåd hos kungen. Bielke ställdes inför rätta för maktmissbruk och på Pipers inrådan beslutade Karl XII, utan att vänta på rättegång och dom, att ta ifrån honom alla hans titlar och konfiskera hans egendomar och 100 000 riksdaler från hans bankkonto gick till krigskassan. Piper å sin sida fick Bielkes silver som kunglig gåva. Bielke fängslades och dömdes för ämbetsbrott och diplomatiskt landsförräderi till döden. Karl XII benådade dock Bielke till livet. Som tur var hade Salsta varit en morgongåva till Eva Horn, varför paret Bielke - Horn tvangs att fortleva sina dagar på Salsta, Nils Bielke i husarrest. På en uppmätningskarta av Salsta-godset 1711 träder den park fram som sannolikt blev byggd under Nils Bielkes och Eva Horns tid på Salsta. Det framgår av den att norr om slottet, utanför borggården, men intill de bevarade stenpaviljongerna, fanns ytterligare två par paviljonger sannolikt uppförda trä. Norr om dessa fanns fyra dammar och ytterligare paviljonger. På norra sidan om den grävda kanalen låg det stall som faktiskt blev uppfört av Bielke (idag avsevärt förkortad). I samma byggnad fanns en rustkammare och Bielkes berömda bibliotek, vilket införlivades med Skoklostersamlingarna redan på 1700-talet när slottet hamnade i Brahe-ättens ägo. Norr om stallanläggningen fanns en stor ruddamm. I den skisserade parkanläggningen fanns också en mängd paviljonger som aldrig byggdes. Ett sådant paviljongpar som också är avbildat i Suecian går tillbaka på en plan av ett grekiskt kors (lika långa korsarmar) med ett förhöjt centralparti, krönt av en kupol. Förebilden är den italienske arkitekten Andrea Palladios Villa Rotonda utanför Vicenza, färdigställd 1591. En med Salstapaviljongen samtida kusin är det s.k. Dianatemplet eller De fyra vindarnas tempel, byggt 1724-1726 efter ritningar av John Vanbrugh, i trädgården till det storslagna barockslottet Castle Howard i Yorkshire. En lång allé ledde fram till ladugårdsanläggningen, som var belägen på den tänkta stallanläggningens plats och på det som än idag är ladugårdsbacke på Salsta. Ladugården bestod av tre längor (varav en pi-formad), flankerad av två hus, ett för drängarna och ett för pigorna. Att driva ett slott av Salstas storlek krävde ett stort jordinnehav som utgjorde ekonomiskt underlag. Salstagodset, som var ett av Upplands största, drevs på så sätt av en stor skara frälsebönder som brukade godsets gårdar och torpare som gjorde dagsverken på slottet. Men Salsta hade också under Horns/Bielkes tid ett 30-tal anställda som skötte driften av själva slottskomplexet. Enligt noteringar av J. Byström hade ”Högvälborna Fru Grefvinnan Eva Horn 1739” följande personer i sin tjänst: Hofstaten: Hofpredikant 1, Cassesiren 1, Cammarjungfrur 2, Cammarpiga 1, Köks gosse 1, Lakejer 3, Pigor 3, Husdräng 1, Kusk 1. Gårdstaten: Inspektor 1, Befallningsman 1, Trädgårdsmästare 1, Klensmed 1, Gårdsdrängar 5, Piga 1, Ladugårdspigor 4 Öster om ladugården låg humlegården, kryddtäppor, kålsängar och andra planteringar. Bevarade byggnader från Bielkes slottsanläggning är också ett timrat sädesmagasin, en kubisk paviljong med pyramidtak nordväst om stallet och den gamla trädgårdsmästarbostaden ("trägårdstufva"). I södra delen av nuvarande slottsparken finns en större sten, som ser ut som en runsten men som är av senare datum än vikingatiden. Det mesta tyder på att den lät huggas 1745 av dåvarande ägaren Carl Gustaf Bielke. Förändringar under 17-, 18- och 1900-talen När greve Erik Brahe (1722–1756) vid 1700-talets mitt blev slottets ägare, fördes dess värdefulla bibliotek och dyrbara rustkammare till större delen till Skokloster. Hans son Magnus Fredrik Brahe (1756–1826), som föddes tre månader efter sin fars, Erik Brahes död, lät i slutet på 1700-talet genomföra renoveringar av slottet. Magnus Fredrik Brahes son var Magnus Brahe (1790-1844) och från hans tid på Salsta kring 1830 finns det en fin serie inredningar i empire kvar. Han lät bygga den svängda yttertrappan och moderniserade inredningen i huvudvåningen med bland annat moderna kakelugnar. Under 1800-talet har annars förändringarna främst inneburit att den övre salen försågs med släktporträtt, som tidigare varit spridda i huset. 1875 försvann större delen av slottets 1600-talsutstyrsel med möblemang och porträtt, vilka skingrades på auktion. Magnus Brahes dotter, Ebba Aurora Brahe (1838–1924), var gift med Fredrik von Essen (1831–1921). De bildade 1873 Vattholma bruks aktiebolag av Salsta och Vattholma, många underlydande gårdar, andelar i Dannemora gruvor samt Länna masugn. År 1904 upplöstes dock bolaget, varvid Vattholma bruk och Länna masugn lades ned. 1931 byggdes det nya stallet av gulaktigt tegel från Salstas eget tegelbruk. Släkten von Essen sålde 1976 egendomen till Domänverket. År 1993 blev Salsta slott statligt byggnadsminne. Statens fastighetsverk förvaltar Salsta sedan 1996. Fastighetsverket genomförde en försiktig restaurering och upplät bottenvåningen först till Wattholma golfklubb. Idag arrenderas Salsta för kulturarrangemang som konserter, teatrar, historiska middagar, mordgåtor mm. På slottet finns också en café- och restaurangverksamhet. Salstaherrarnas gravar i Tensta kyrka och Lena kyrka Nils Abjörnsson (Sparre av Tofta) hade under 1340-talet låtit uppföra Tensta kyrka, som han också var patronus över. I Tensta kyrka fanns därför sedan länge ett särskild gravvalv ("Salstagraven") för ägarna till slottet. Ett ögonvittne som besökt graven skriver: "I Bjelkeska grafkoret i kyrkan uti oktober 1919 var jag med och då var det mycket ostädat med mycket med tegelsten och skärvor, kistorna voro uppstaplade på hvarandra och en kristusbild var frånsliten en liten kista som har setat på locket. Och en hel hop med störar som var nedkas­tat i luftgluggarna. Så har Tensta församling hedrat sina afsomnade välgörare."Nils Bielke nöjde sig dock inte med att bisättas i detta valv utan ville foga ett eget gravkor till kyrkan. Detta gick man dock inte med på i Tensta och istället vände sig Bielkes till kyrkoherden i det närbelägna Lena, som gick greveparet till mötes. 1718 stod Salstakoret färdigt såsom familjegrav för Nils Bielke och Eva Horn. Koret är en utbyggnad på kyrkans kor i öster och en stor del av östväggen var tvungen att rivas för att bereda plats för ingång till gravkoret. Ingången till Salstakoret är placerad bakom altarskåpet och är således osynlig från långhuset. Ägarlängd Karl Gregersson till Salsta (Bjälboättens oäkta gren) (död 1301); Abjörn Sixtensson (Sparre av Tofta) (död 1310); Filip Ulfsson (Ulv), ägare till Salsta till 1304; Nils Abjörnsson (Sparre) (död 1359), son till Abjörn Sixtensson och Ingeborg Ulfsdotter (Ulv), riddare, riksråd, drots, lagman; Han var Sveriges riksdrots från 1288. Han ägde även Ängsö slott i Västmanland och Godegårds gård i Östergötland. Ingeborg Nilsdotter (Sparre) (död mellan 1370 och 1377), dotter till Nils Abjörnsson (Sparre) och hennes andra make Bengt Nilsson (Oxenstierna) (1330-1372); Ingeborg Nilsdotter Sparre var gift första gången med Sten Turesson (Bielke) död 1350, riksråd, riddare; Nils Torstensson blev far till Bengt Nilsson, som gifte sig med marsken Sten Turessons d.ä.:s änka Ingeborg Nilsdotter (Sparre). Ingeborg Nilsdotter Sparre var enda dotter till Nils Abjörnsson (Sparre), och genom detta giftermål kom släkten i besittning av Ängsö, och Bengt Nilsson (Oxenstierna) lyckades även bli både riddare och riksråd, och förde därmed upp ätten i högadelns krets. Jöns Bengtsson (Oxenstierna) d.ä. (död någon gång 1396–1399), son till riksrådet Bengt Nilsson (Oxenstierna); far till Nils Jönsson (Oxenstierna) och Bengt Jönsson (Oxenstierna), båda riksråd och ägare till Salsta slott i Tensta socken; Jöns Bengtsson (Oxenstierna) d.y., latin: Johannes Benedicti de Salista (född omkring 1417, död den 15 december 1467 på Öland), ärkebiskop, riksföreståndare; Bengt Jönsson (Oxenstierna) (född 1390-talet, död 1450), riddare, riksråd, lagman; Kristiern Bengtsson (Oxenstierna) den äldre (född omkring 1425 och död någon gång 1473–1476), riddare, riksråd, son till Bengt Jönsson (Oxenstierna) och Kristina Kristiernsdotter (Vasa); Kristiern Bengtsson (Oxenstierna) var far till riksråden Sten Kristiernsson (Oxenstierna) och Bengt Kristiernsson (Oxenstierna). Hans Kröpelin (Oxenstierna) och Sten Kristiernsson (Oxenstierna) (död 1516), riddare och riksråd; Sten Kristiernsson (Oxenstierna) gift med Pernilla Sparre av Ellinge; 1516 Pernilla Nilsdotter (Oxenstierna); gift med Sten Kristiernsson (Oxenstierna), född Pernilla Nilsdotter (Sparre av Ellinge) 30 augusti 1503 i Västervik; hon överlevde maken med nästan 40 år; 1559 Ture Pedersson (Bielke) (1514–1577), riksråd; son till Peder Turesson (Bielke); 1873 Vattholma bruks aktiebolag (Salsta-Wattholma tegelbruk); Fredrik von Essen (1831–1921), friherre, riksmarskalk, finansminister, riksdagsman; 1976 Domänverket, 1996– Statens fastighetsverk. Populärkultur Salsta slott användes som inspelningsplats för ett avsnitt i SVT-serien Historieätarna, avsnittet om Stormaktstiden, som sändes i november 2012. TV4:s situationskomedi Familjen Holstein-Gottorp, som visades 2013, spelades in på Salsta. SVT-serien Historien om Sverige har hela sju scener från slottet i 1700-talsavsnittet, och även en scen i 1500-talsavsnittet. Slottet användes 2020 som inspelningsplats för Dplay-serien Hide and seek, producerad av Joakim Lundell. Bilder Noter Källor Salsta i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1916) Salsta, Statens Fastighetsverk Fredric Bedoire, Svenska slott och herrgårdar, En historisk reseguide, Albert Bonniers Förlag, 2006, sidorna 306-307. ISBN 91-0-010577-5. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Salsta slott.﻿ ”Salsta slott”. Suecia antiqua et hodierna, första bandet. Kungliga biblioteket. https://suecia.kb.se/F/?func=find-c&ccl_term=wso+%3D+asaml&local_base=sah. Officiell webbplats Släktträd och ägare till Salsta slott