NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Gräberfeld von Greby

Das Gräberfeld von Greby mit etwa 200 Hügelgräbern und Steinsetzungen liegt nördlich von Grebbestad in der Gemeinde Tanum in Västra Götalands län. Es ist eines der größten Gräberfelder an der schwedischen Westküste. Beschreibung Das Gräberfeld bedeckt eine Fläche von etwa 300 × 210 Metern, auf der sich 68 runde Grabhügel, 54 Langhügel, 47 runde Steinsetzungen, 12 ovale Steinsetzungen und 38 Bautasteine befinden. 28 Bautasteine stehen auf Grabhügeln oder in Steinsetzungen. Die Grabhügel und Steinsetzungen variieren in ihren Abmessungen stark. Mehrere Grabhügel sind in der Mitte eingetieft, in einer der Gruben liegt ein Findling. Die Bautasteine sind zwischen 1,4 und 2,9 Meter hoch und zwischen 0,5 und 1,5 Meter breit. Mehrere Steine sind umgefallen, zwei wurden 1977 wieder aufgerichtet. Im nördlichen Teil des Feldes stehen vier große Steinplatten nebeneinander, von denen eine mit einem Radkreuz und einem Kreissegment verziert ist. Der Archäologe Oscar Montelius (1843–1921) fand 1873 bei der Untersuchung von elf Gräbern Graburnen mit Grabbeigaben wie Fragmenten von Knochenkämmen, Perlen und Handspindeln; in einem Grab befand sich eine Fensterurne. Die Gräber bestanden aus einer Lage Feldsteine, die mit Erde und Sand überdeckt war; auf dem Grund der Gräber befand sich eine Aschelage, die nach Montelius’ Ansicht von der Leichenverbrennung stammte. Montelius datierte das Gräberfeld auf das 4. und 5. Jahrhundert n. Chr. In der näheren Umgebung liegen die Steinsetzungen von Sövall, Valbret’s Grav und die Trojaburg von Ulmekärr aus der Bronzezeit. Interpretation Nach einer von Axel Emanuel Holmberg (1817–1861) überlieferten lokalen Tradition wurden auf dem Gräberfeld schottische Krieger begraben, die an die schwedische Westküste gekommen waren und nach Raubzügen unter Valbret in einer Schlacht gegen die Germanen fielen. Diese mündlich überlieferte Erklärung wird allerdings nicht durch die Funde gestützt. Nach Ansicht der Archäologen Lasse und Kristina Bengtsson gehörte das Gräberfeld zu einem Handelsplatz, der vermutlich im 6. Jahrhundert n. Chr. aufgegeben wurde. Dafür sprächen nicht nur die für Schweden unüblichen Keramiken, sondern weitere Funde in der Umgebung, wie auch einige Ortsnamen, die auf einen im 5. Jahrhundert nutzbaren Seehafen bei Grebbestad hinwiesen. Literatur Wolfram zu Mondfeld: Wikingfahrt. Koehler, Herford 1985, ISBN 3-7822-0360-7, S. 102. Mikael Jägerbrand: Greby gravfält. Guidebok om Sveriges vackraste gravfält. Virvelvind, Lysekil 2010, ISBN 978-91-975331-5-7. Weblinks Gräberfeld von Greby – Eintrag in der Datenbank „Fornsök“ des Riksantikvarieämbetet (schwedisch) Einzelnachweise
Greby

The Greby grave field (Swedish: Greby gravfält) is an Iron Age grave field in western Sweden. It is located north of Grebbestad, Tanum Municipality in Västra Götaland County. With its 220 graves, it is the largest site of this kind in Bohuslän. In June 1873, Swedish archaeologist and cultural historian Oscar Montelius (1843–1921) examined eleven of the graves. The grave inventory included glass pearls, bone combs and other everyday objects, dating to the time of migration (approx. 400-500 AD). Similar artifacts have been found in a number of other places in Sweden as well as in Norway, Germany and England Newer findings indicate that Greby might have been an ancient trading site. References
Yacimiento funerario de Greby

Greby es un yacimiento funerario que data de 400-500 d. C. y se encuentra al norte de Grebbestad, en la costa occidental de Suecia. Formado por 180 tumbas, 38 de las cuales están señaladas con menhires,​ y túmulos bajos, es el cementerio antiguo más importante de la provincia histórica de Bohuslän.​ Fue excavado en parte por el arqueólogo sueco Oscar Montelius en 1873,​ y se descubrieron algunos cuencos de barro con huesos humanos incinerados y otras pertenencias personales básicas, algunas de las cuales estaban asociadas con Noruega, Inglaterra y Alemania, pero ninguna arma.​ Esa ausencia de armas difícilmente se explica, dada la importancia del cementerio y las leyendas que dicen lo contrario, en el sentido de que fue el escenario de una gran batalla.​ Referencias
Site funéraire de Greby

Le site funéraire de Greby (en suédois : Greby gravfält) est un champ funéraire de l'âge du fer situé dans l'ouest de la Suède. Il est situé au nord de Grebbestad, dans la commune de Tanum, dans le comté de Västra Götaland. Avec ses 220 tombes, c'est le plus grand site de ce type dans le Bohuslän. Description Le site se compose de plus de 180 pierres levées érigée à la mémoire de défunts. Dans certains cas, elles marquent l'emplacement de tombes. Histoire En juin 1873, l'archéologue et historien de la culture suédois Oscar Montelius (1843–1921) examine onze tombes. L'inventaire des tombes comprend des perles de verre, des peignes en os et d'autres objets du quotidien, datant de l'époque de la migration (environ 400-500 après J.-C.). Des artefacts similaires sont découverts dans plusieurs autres endroits en Suède ainsi qu'en Norvège, en Allemagne et en Angleterre. Les similarités entre ces objets démontrent que ces régions commerçaient entre elles. Deux spirales en or et une monnaie carolingienne confirment la richesse des occupants du secteur et les échanges entretenus sur de grandes distances. Des découvertes plus récentes indiquent que Greby aurait pu être un ancien site commercial. En effet, la proximité du site à la péninsule s'ouvrant sur le Sannäsfjorden (sv) ainsi que la présence d'une ferme laisse supposer que des biens y sont échangés. Notes et références Portail de l’archéologie Portail de l'âge des Vikings Portail de la mort
Greby gravfält

Greby gravfält ligger strax norr om Grebbestad i Tanums kommun och är Bohusläns största gravfält. På gravfältet finns omkring 200 gravar från järnåldern, ca 400-500 e.Kr. De är utformade som runda och ovala gravhögar och stensättningar. Där finns även ett 40-tal resta stenar, så kallade bautastenar. I samband med en undersökning av elva gravar år 1873 av Oscar Montelius hittades lerkrukor med brända ben och enkla personliga tillhörigheter (kamfragment, pärlor och sländtrissor), men inga vapen. Några av fynden pekar på att platsen hade förbindelser med Norge, England och Tyskland. Troligen har gravfältet använts av de boende på en närbelägen handelsplats belägen vid näset mellan nuvarande Grebbestadskilen och Sannäsfjorden. Enligt arkeologen Lasse Bengtsson är gravfältet alltför stort för att enbart vara anlagt för den närliggande jordbruksbyn Greby. Enligt en lokal legend ska de på gravfältet begravda vara stupade skotska krigare. Referenser Externa länkar Tanums kommuns kulturminnesvårdsprogram om Greby gravfält FMIS: Tanum 734:1
Djurgårdsbron

Djurgårdsbron er en bro i den centrale del af Stockholm som fører Narvavägen på Östermalm ud på øen Djurgården. Broen har en gennemsejlingshøjde på 4,1 meter. Konstruktion og udformning Den nuværende Djurgårdsbron blev bygget af Bergsunds mekaniska verkstad på Södermalm i 1896 og stod klar til den store Stockholmsutställningen 1897. Broen er en jernbro med tre spand, konstrueret af ingeniør Carl Fraenell. Arkitekten Erik Josephson (1864-1929) har formgivet brofæsterne og kandelaberne. Udsmykningen består af skulpturer der forestiller nordiske guder og et detaljeret støbejernsrækværk med stiliserede planter. Bron har fire søjler af granit med hver sin nordiske gudefigur udført af kunstneren Rolf Adlersparre (1859-1943). Adlersparre var inspireret af Viktor Rydbergs populære mytologi Fädernas gudasaga, udgivet i 1887. De fire nordiske guder er: Heimdal som blæser i Gjallarhornet (nordlige brofæste) Frigg (Odins hustru) som holder i en stav (nordlige brofæste) Freja med en falk i den ene hånd (sydlige brofæste) Tor med hammeren Mjølner på skulderen (sydlige brofæste) Djurgårdsbron har tre kørebaner for vejtrafik, samt gang- og cykelstier på begge sider. Desuden trafikeres broen ef sporvogne på linje 7. Historie I følge traditionel historieskrivning skal Gustav Vasa have udført sin mandomsprøve i slaget ved Vädla i 1517 som foregik på pladsen ved Djurgårdsbroens nordlige brofæste. Det tyder på at der har været en bro lige øst for den nuværende Djurgårdsbrons placering så tidligt som i1620'erne. Der findes belæg for at en bro byggedes på dette sted i 1661 og på et kort fra 1696 er broen markeret første gang. Bron erstattedes af en ny i 1730 og den kaldtes da undertiden for Fredrikshovsbron. Den brast i 1745 da kong Fredrik 1. kørte over den i sit ekvipage. Broen blev d¨årlig vedligeholdt og erstattedes i 1825 af en ny træbro, som i 1849 erstattedes af en jernbro med tre buer. Denne bro tegnedes af arkitekterne Peter Georg Sundius (1823-1900) og Georg Theodor von Chiewitz (1815-1862) og var i brug frem til 1885 da man foreslog en ny bro som forlængelse af den nyanlagte avenue, Narvavägen. Djurgårdsbron som indviedes i 1897 var dimensioneret til at Strandvägens sporvogne skulle kunne passere og broe fik derfor to kørebaner med brede fortove og god plads til dobbele spor. Den øgende trafikbelastning krævede forstærkninger i 1977, et arbejde som kun tog tre måneder at genemføre. Figurerne Detaljer Se også Djurgårdsbrunnsbron Externa länkar
Djurgårdsbron

Djurgårdsbron (die Tiergartenbrücke) ist eine Brücke in Stockholm, sie verbindet Stockholm mit der Halbinsel Djurgården und bildet die westliche Begrenzung des Djurgårdsbrunnsviken. Geschichte Schon 1620 soll es hier eine Brücke gegeben haben, etwas östlich der heutigen Verbindung. Seit 1661 wird die Brücke schriftlich erwähnt und auf einer frühen Karte von 1696 ist sie das erste Mal eingezeichnet. 1730 wurde sie durch eine Neue ersetzt und diese wiederum 1825 durch eine Weitere. Bislang hatte es sich um Holzkonstruktionen gehandelt, die, teilweise schlecht unterhalten, nicht lange hielten. Daher beschloss man 1849, eine dreibögige Eisenbrücke zu bauen, Architekten waren Peter Georg Sundius (1823–1900) und Georg Theodor von Chiewitz (1815–1862). Sie wurde 1897 durch die heutige Brücke ersetzt. Die heutige Brücke Die heutige Brücke wurde im Zusammenhang mit der Stockholmer Ausstellung 1897 eingeweiht. Es handelt sich um eine ca. 35 Meter lange und 10 Meter breite Eisenkonstruktion mit drei Fachwerk-Bögen. Sie wurde von Carl Fraenell konstruiert und von der Bergsunds memaniska verkstad auf Södermalm gebaut. Sie hat doppelte Fahrbahnen, breite Bürgersteige und sie wurde so dimensioniert, die neue Straßenbahnlinie vom Strandvägen nach Djurgården tragen zu können. Diese Linie wurde 1967 mit der Einführung des Rechtsverkehrs in Schweden eingestellt, seit 1991 fahren jedoch wieder Straßenbahnen hier, die Djurgårdslinjen, zuerst eine Touristen- und Museumsbahn, inzwischen eine reguläre Linie. Die Djurgårsbron wurde 1977 grundlegend renoviert. Ausschmückung Die Ausschmückungen bestehen teils aus vier Kandelabern über jedem Brückenpfeiler, entworfen von dem Architekten Ernst Josephson, sowie einem gusseisernen, reichverzierten Geländer mit stilisierten Blumenmotiven. Auf beiden Uferseiten stehen je zwei Granitsäulen, auf denen sich die Skulpturen von vier nordischen Göttern befinden (Heimdall, Frigg, Freya und Thor). Sie sind das Werk des Bildhauers Rolf Adlersparre (1859–1943).
Most Djurgården

Most Djurgården (szw. Djurgårdsborn) – most nad Djurgårdsbrunnsviken w Sztokholmie znajdujący się w centrum miasta. Most łączy wyspę Djurgården z resztą miasta. Most oddano do użytku w dniach poprzedzających otwarcie Sztokholmskiej Wystawy Sztuki i Przemysłu w maju 1897 roku. Most jest ozdobiony jest żeliwnymi balustradami w stylizowanych roślin wodnych. W czasie budowy Szwecję i Norwegię łączyła unia, więc na centralnym przęśle widnieje monogram króla Oskara II i motto: Dobrobyt bliźniaczych narodów. Patron Sztokholmu, św. Eryk, przedstawiony został na filarze wśród lilii wodnych i wizerunków bóstw morskich.
Djurgårdsbron

Djurgårdsbron (em sueco: "A Ponte Djurgården") é uma ponte no centro de Estocolmo, Suécia. Projetada por Carl Fraenell e construída para a Feira Mundial de Estocolmo de 1897, a ponte atual forma uma extensão sul para o boulevard Narvavägen, dessa maneira, conecta a parte continental de Östermalm à ilha Djurgården. É uma das quatro pontes que se estendem de Djurgården, as outras em Djurgårdsbrunnsbron, Beckholmsbron, e Lilla Sjötullsbron. Em destaque nesta ponte, suportada em altas colunas de granito, quatro deuses da mitologia nórdica, esculpidos por Rold Adlersparre - Heimdall soprando em seu Gjallarhorn; a esposa de Odin, Frigg, segurando uma vareta; Freyja com um falcão (um de seus símbolos) em suas mãos; e Thor com seu martelo Mjolnir apoiado em seu ombro. Flanqueando o caminho há cercas de ferro fundido exibindo plantas estilizadas, suportes e candelabros desenhados pelo arquiteto Erik Josephson (1864-1929). Referências Ligações externas Stockholmskällan - imagens históricas da Djurgårdsbron.
Djurgårdsbron

Djurgårdsbron är en bro i centrala Stockholm som utgör fortsättningen av Narvavägen på Östermalm ut på ön Djurgården. Brons segelfria höjd är 3,0 meter. Historik Enligt traditionell historieskrivning skall Gustav Vasa ha visat mandomsprov i slaget vid Vädla 1517 som skedde på platsen vid nuvarande Djurgårdsbrons norra brofäste. Det lär ha funnits en bro strax öster om nuvarande Djurgårdsbrons placering så tidigt som på 1620-talet. Det finns belägg för att en bro byggdes på denna plats 1661 och på en karta från 1696 finns bron markerad för första gången. Bron ersattes av en ny 1730 och den kallades då ibland för Fredrikshovsbron. Den brast 1745 då kung Fredrik I färdades över den i sitt ekipage. Bron underhölls dåligt och ersattes 1825 av en ny träbro, även den i uselt skick. 1849 byttes träbron mot en järnbro med tre valv. Denna bro ritades av arkitekterna Peter Georg Sundius (1823-1900) och Georg Theodor Chiewitz (1815-1862). Gjutjärnsdetaljerna tillverkades på Brevens Bruk. Bron var i bruk fram till 1885 då man föreslog en ny bro som förlängning till den nyanlagda avenyn Narvavägen. Djurgårdsbron som invigdes 1897 var dimensionerad för att Strandvägens spårvagnar skulle kunna passera och bron fick därför två körbanor med breda trottoarer och god plats med dubbla spår. Den ökande trafikbelastningen krävde förstärkningar 1977, ett arbete som endast tog tre månader att genomföra. Uppdraget gjordes av Mälarvarvet på Långholmen som byggde de 58 meter långa delarna. Konstruktion och gestaltning Den nuvarande Djurgårdsbron byggdes av Bergsunds mekaniska verkstad på Södermalm 1896 och stod klar till den stora Stockholmsutställningen 1897. Bron är en järnbro med tre spann, konstruerad av ingenjör Carl Frænell. Arkitekten Erik Josephson (1864–1929) har formgivit brofästena och kandelabrar. Utsmyckningen består av skulpterade fornnordiska gudar och ett detaljerat gjutjärnsräcke med stiliserade växter. Bron har fyra kolonner av granit med var sin fornnordisk gud skulpterad av konstnären Rolf Adlersparre och gjuten i koppargalvaniserad zink av Meyers konstgjuteri. Adlersparre hade låtit sig inspireras av Viktor Rydbergs populära mytologi Fädernas gudasaga, utgiven 1887. De fyra fornnordiska gudarna är: Heimdal som blåser i Gjallarhornet (norra brofästet) Frigg (Odens hustru) som håller i en stav (norra brofästet) Freja med en falk i ena handen (södra brofästet) Tor med hammaren Mjölner över axeln (södra brofästet) Djurgårdsbron har totalt tre körfält för vägtrafik, samt gång- och cykelbana på båda sidor. Dessutom trafikeras bron av spårvagnar på Spårväg City och Djurgårdslinjen. Figurerna Detaljer Se även Djurgårdsbrunnsbron Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Djurgårdsbron.
Dockstavarvet

Die Dockstavarvet-Schiffswerft in Docksta, Schweden, wurde 1905 gegründet. Spezialisiert auf den Aluminiumschiffbau, entstehen in der Werft hauptsächlich Boote für den Arbeits-, Lotsen- oder Militäreinsatz. Geschichte 1905 baute die Werft unter dem Namen N & C Sundins Båtbyggeri ihre ersten Boote, die bis in die 1960er-Jahre vor allem aus Holz bestanden. Neben Fähren und privaten Yachten wurden insbesondere Arbeitsboote für kommerzielle Zwecke gebaut. Seit 1969 werden in Docksta Boote aus Aluminium gefertigt. Die Werft heute Im Jahr 2000 übernahm Dockstavarvet nach dem Abzug der schwedischen Marine von der Insel Rindö das Gelände und den dortigen Ausbesserungbetrieb Rindö Marine AB, in dem bis heute Schnellboote der schwedischen Marine gewartet werden. Im Jahr 2000 übernahm Dockstavarvet auch Rindö, den Hauptausbesserungsbetrieb für die schwedischen CB90. Das auch international erfolgreichste Produkt der Werft ist das Combat Boat 90, das unter anderem auch leihweise bei der deutschen Wasserschutzpolizei zum Einsatz kam. Das CB90 ist das Hauptprodukt dieser Werft, seit 1991 wurden rund 300 Stück davon gebaut. Seit 2013 wird von der russischen Pella-Werft, die in der Nähe von Sankt Petersburg ihren Sitz hat, das russische Kampfboot 03160 „Raptor“ gebaut, das dem CB90 äußerlich ähnelt. Es gibt jedoch keine Hinweise, dass Dockstavarvet an dem Projekt beteiligt war bzw. eine Lizenz an die Pella Shipyard vergeben hat. Ein weiterer Schwerpunkt der Produktion sind Lotsenboote, von denen sieben Boote der Alupilot-17M-Klasse auch von der deutschen Lotsenbrüderschaft eingesetzt werden. Weblinks Homepage von Dockstavarvet (engl.)
Dockstavarvet

Dockstavarvet (Eng.: the Docksta Wharf) is a Swedish shipyard located in the small village of Docksta, in the municipality of Kramfors, by the Gulf of Bothnia. The company was founded in 1905 by Nils and Carl Sundin as N & C Sundins Båtbyggeri; the current name of the company simply means "Docksta shipyard". In the 1970s Dockstavarvet began specializing in aluminium vessels, such as pilot boats, patrol crafts, and lifeboats. In the mid 1980s the company was commissioned to build a military assault craft, known as the Combat Boat 90, for the Swedish Marines. This has been the company's most successful product, with around 250 to 300 units built. In 2000, Dockstavarvet acquired the Rindö naval yard, which remains the primary repair facility for the Swedish Navy's CB90s. The Russian Border Patrol operates 11 Interceptor Craft 16M built on designs presumably stolen from Dockstavarvet in a security breach. These boats are based on CB90 design concept but not identical to it. References Dockstavarvet's web site
Dockstavarvet

N. Sundin Dockstavarvet AB, vanligen Dockstavarvet, är ett skeppsvarv i tätorten Docksta i Kramfors kommun i Västernorrlands län. Historik Det ursprungliga varvet grundades år 1905 av kusinerna Nils Sundin och Carl Sundin och gick från början under namnet N & C Sundins Båtbyggeri. Fram till början av 1960-talet byggdes båtarna i trä, men kom sedan att ersättas helt av aluminiumbåtar. Varvets största framgång är Stridsbåt 90H som bland annat används inom den svenska marinen för förflyttning av trupp och materiel samt strid i skärgården. Stridsbåt 90H har även fått framgångar utomlands där den bland annat ingår i den malaysiska polisens arbete mot narkotikasmuggling. Bland de andra båtarna som byggs märks bland annat ett antal olika lotsbåtar. Ägarförhållanden N. Sundin Dockstavarvet AB ägdes till 100% av Aludesign in Docksta AB som Nils Sundins tre barnbarn ägde tillsammans. Aludesign ägde även Rindö Marine i Vaxholm, Stockholm samt 55% av Muskövarvet, också det i Stockholm. 21 december 2017 köptes varvet med all verksamhet av SAAB AB och inordnades i SAAB-koncernen under SAAB Kockums AB. Byggda fartyg i urval Tjänstefartyg nr 11, ek, 1958, för Kungliga Sjöfartsstyrelsen M/S Gustaf av Klint, aluminium, 2015, sjömätningsfartyg för Sjöfartsverket Källor Noter Externa länkar Dockstavarbets webbplats
Bysta kyrka

Bysta kyrka, även känd under namnen Bystad kyrka och Bysta herrgårdskyrka, är en privatägd kyrka uppförd 1721 vid Bystad herrgård. Kyrkan uppfördes av godsägaren och landshövdingen Gustaf Rålamb (1675–1750) som ärvt Byrsta efter sin far riksrådet Claes Brorsson Rålamb (1622–1698). Bysta kyrkan och klockstapel är byggda av trä som klätts med klyvspån som blivit gulmålad och fördedd med vita knutar och fönsterfoder för att efterlikna huvudbyggnaden och dess flyglar. Byggnaden har tre fönster på vardera långsida och taket är utfört i ett tunnvalv. Längs med långskeppet finns ett grekiskt ornament målat av samma typ som återfinns i huvudbyggnaden. På altaret finns de rålambska och douglasska vapnen inskurna och altartavlan föreställer korsfästelsen med Maria från Magdala som deltagande åskådare, ovanför vilar lammet på boken med de sju inseglen. På båda sidor om altaret finnas målningar föreställande fottvagningen och nattvarden. Kyrkans bänkar är utförda av ljus ek och de till vänster om predikstolen är klädda med tyg för herrgårdens herrskap. Prosten Karl Vilhelm Hedström påyrkade 1890 att kyrkan behövde ny inredning, och kyrkans ägare J. T. Gripenstedt betalade därför 1 135 kronor för att förse kyrkan med nya bänkar med mera. Bland kyrkans inventarier märks den marmoreringsmålade predikstolen, ett par hamrade mässingsljusstakar på altaret, och en målning med de tre vise männens besök och Getsemane samt i sakristian finns fem tavlor bland annat en med en dödskalle. Klockstapeln är en fyrkantig byggnad i gult med vita knutar, dörrar och fönsterluckor, täckt med klyvspån. De tre klockorna hänger fritt i en huv, som vilar på pelare med räckverk. Alla tre är gjutna hos Meyerska styckgjuteriet i Stockholm, storklockan 1720, mellanklockan 1731 och lillklockan 1730. Klockstapelns vindflöjel bär årtalet 1721, vilket anses vara både klockstapelns och kyrkans byggnadsår. Strax under klockhuven finns en urtavla till ett tornur. Ingen präst var bosatt eller fast verksam vid Bysta kyrka utan brukspredikanten vid Brevens bruk som tillhör Bysta fideikommiss predikade varannan söndag i Bysta kyrka och det förekom även att prästen från Askers kyrka utförde gudstjänster i Bysta kyrka. Bysta har ingen egen kyrkogård, utan godsets döda begravas vanligtvis på Brevens kyrkogård. Bysta kyrka bevarar minnet av en tragisk händelse från 20 maj 1785 då David Henrik Hildebrands dotter Ulrika Hildebrand avled i kyrkan efter sin barnsäng. Källor Byggelseregistret Bysta kapell Närkes kyrkor i ord och bild sidorna 65-69
Tryde Kirke

Tryde Kirke (svensk Tryde kyrka) blev bygget i 1160 i Tryde i Skåne. Årstallet 1160 står skrevet på pergament, som blev fundet i kirkens alterbord i 1798. I 1860 besluttedes det at rive den romanske kirke fra 1160 ned og bygge den nuværende kirke, som blev færdigbygget i 1868. Det eneste i kirken, som er bevaret fra romansk tid, er døbefonten. Døbefonten er udført i sandsten. Døbefonten tillægges Trydemesteren. Trydemesteren er en anonym stenmester, som har været virksom i Skåne og muligvis på Gotland i 1100-tallet. Nogle forskere mener, mesteren er identisk med en Magister Majestatis.