Földvár (építmény)

A földvár az őskortól használt erődítménytípus. Eredete a Kr.e. 6. évezred közepének Közép-Európájára mutat, amikor még egyszerű árkot, a mögé hányt sáncot és a tetejére épült palánkot jelentett, de néhány ilyen erőd korábbról is ismert. A földvár a földsáncokkal védett és gyakran fakazettákkal erősített helyek (általában települést kerítő, ritkábban önálló védművek) összefoglaló megnevezése. Az elnevezést sokszor egyéb szerkezetű, de eredetileg fából vagy fából és földből készült erődítményekre ishasználják. A földvárak olyan korokban épültek, amelyekről kevés az írott forrás, ezért régészeti jelentőségük igen nagy. A földvár elnevezés félrevezető, hiszen azok fejlettebb formáinak szerkezetét fából készült ácsolt kazetták adták – ezért az állékonyságukat a faszerkezet minősége határozta meg. A kész, általában 3–4 m magas fa falazat belsejét a faszerkezet felállítása előtt ásott árok földjével és kövekkel töltötték fel, majd alaposan ledöngölték. Sokszor a földvárak közé sorolják az egyéb fa-föld erődelemeket, így a palánkokat, rótt palánkokat és a sáncműveket is, mivel a típusok átmenete folyamatos, ráadásul a földvárak erősítésére előszeretettel használtak palánkot és sáncműveket is. Elterjedésének fő oka, hogy a világ jelentős területein (Közép-Európa, sztyeppöv, Németalföld) a fa a kőnél lényegesebben könnyebben hozzáférhető volt. A földvár építése emellett olcsóbb és gyorsabb is, bár folyamatos gondozást igényel, ezért fenntartása drágább, mint a kő- vagy téglafalazaté. Már a kelta földváraknál felfigyeltek arra, hogy a földvárak jobban ellenállnak a kőhajító gépeknek, mint a téglafalak. A faszerkezetek miatt azonban (a téglavárakhoz hasonlóan) tűzérzékenyek voltak, aminek ékes példája a mongol ostromharcászat sikere. Tévhit azonban, hogy a tatárjárás után felhagytak volna a földvárak építésével; azok tűzállóságát agyaggal tapasztott vesszőfonat-burkolattal javították. Típusai Földváron több különböző vártípust értünk: Alaptípusa a kör, háromszög vagy négyszög alaprajzú egyszerű földvár (pogányvár), például a Szabolcsi földvár. Ennek védelmi rendszere olyan volt, mint később a belsőtornyos kőváraké. Britanniában és a sztyeppövben kettős, sőt akár négyszeres koncentrikus védvonalat (hillfort) alakítottak ki, ezek védelmi terve a koncentrikus lovagvárakéval analóg. Átmenet a kővárak irányába a Murus Gallicus, azaz gall fal, amelyben a földvár-technikával épült fa-föld erőd külső homlokát kockakövekkel rakták ki. Valószínűleg ilyenek voltak a honfoglalás után, az Árpád-ház trónra jutásáig épült magyar várak; ezekben helyezték el a kialakuló királyi birtokok központjait. A sáncon belül fatorony tette lehetővé a szélesen áttekinthető környék megfigyelését és egyúttal a kapu/bejárat ellenőrzését. Ennek altípusa a földhalomvár, amelynek külső árka széles, és az abból kitermelt földet középen nem falszerűen halmozták fel, hanem egy dombszerű, tömör halomban. Az árok külső peremén és sokszor a földhalom belső peremén is palánkot emeltek. A földvárak kisebb formái az Északnyugat-Európában általános korai Motte-bailey erődök, gyűrűművek, a germán burgwallok (Burgh) és a szláv gordok. Jellemzőjük a kicsi, néhány tíz méter átmérőjű kerek, viszonylag magas, de vékony falazat. A középkor végétől modern, külső-tornyos, rondellás és bástyás erődök (Szigetvár, Tokaj, Szolnok) is készültek földvár-technológiával, sőt az első füles-bástyák Itáliában is földvár- és sánctechnikával készültek, amelyet a korban hazai tipikussága miatt magyar módszernek is neveztek Európában. E módszertan némileg eltért a hagyományos földváraktól, ugyanis a külső falat függőlegesen álló cölöpök alkották, melyek tűzvédelmét agyagtapasztással fokozták. A stratégiailag kevésbé jelentős városok többsége palánkból készült falazatot kapott. E módszertan a 16. század derekáig megfelelő volt, mivel a korabeli lövegek találata csak egy gerendát tört el, ezért a falazat tartóssága megfelelt az akkor tipikus néhány napos-hetes ostromok során. A 16. századi olasz építészek is foglalkoztak a fa-föld erődök kérdésével, köztük Vincenzo Scamozzi és Giacomo Lanteri. A földvár a korban egyáltalán nem volt ritka, sőt hazánkon kívül a flamandoknál, Olaszország és Ausztria egyes részein megszokottak voltak. Mindkét mester egyetértett abban, hogy a rótt palánk nem kezdetleges módszer, hanem olcsó alternatívája a téglaváraknak a kőhiányos területeken, ráadásul azt is állítják, hogy ellenállóbb is volt (rugalmasságuk miatt) a korabeli tüzérségi rombolással szemben. A földből készült erődtechnika ezután sem tűnt el, Németalföldön a kőhiány miatt a korszerű erődvárak bástyarendszere sáncmódszerrel épült, valamint a 19. század korszerű erődjeinek tetősáncai és várlejtői is földművek voltak, mivel a kőfallal ellentétben a tömör ágyúgolyók a földművekben aligha okozhattak kárt. A tömeg-hadseregek korában pedig a tábori erődítések révén a napóleoni háborúktól (győri sáncrendszer) egészen a világháborús védelmi vonalakig fejlődve folyamatosan evolválódott e módszertan, és több ország hidegháborús védelmi utasításának számos eleme (géppuskafészkek, harckocsiakadályok) a földvár-technológiához hasonlóan kővel vagy földdel feltöltött fakazettákon alapult. Földvárak Magyarországon A magyar honfoglalás egybeesett a közép- és kelet-európai várépítés kezdeteivel. A korai magyar állam monumentális építészeti emlékei közé tartoznak az ispánsági várak maradványai. Ezek a ma földváraknak nevezett építmények valójában bonyolult faszerkezetekként épültek, amelyeknek csak a vázát töltötték ki földdel. Az ilyen váraknak három fő típusát tárták fel: a rostos sánc (Gyöngyöspata), aminél a várfalra merőlegesen elhelyezett gerendák rétegét földréteggel váltakoztatva emelték a falat; a rácsos sánc (Abaújvár), a gerendarétegeket rácsszerűen rakták egymásra, önhordó szerkezetet alakítva ki, amelyet döngölt földdel töltöttek ki. A harmadik és leggyakoribb típus, a kazettás sánc (Pozsony, Moson, Sopron) ezt fejlesztette tovább úgy, hogy a farácsozat kazettáinak oldalfala, a boronaházakhoz hasonlóan, hézagmentes lett, és az építmény külső kazettáit földdel töltötték fel, a belsőket helyiségekként használták. Ezek a vártípusok előfordulnak a honfoglalás előtti morva központokban, de a későbbi cseh és lengyel területeken is a Kárpát-medencében és közvetlen környékén. Hazánkban a tatárjárásig használták ezt az erődítési módszert hagyományos formájában. A tatárjárás tette világossá, hogy a kor színvonalán ezek már nem nyújtanak megfelelő védelmet. A módosított hazai módszer, a Modus Hungaricus esetében a kettős fa ácsolatú falazatot kívülről cölöpökkel és agyagtapasztásos fonattal burkolták, javítva a hajítógépekkel (majd ágyúkkal) szembeni védelmet és a tűzállóságot. Emellett gyors építhetősége miatt az alkalmi építmények is e módszerrel készültek, mint például az esztergomi Sípoló-hegy erődje. Állandó váraink közül fa-föld szerkezetű volt a tokaji, a szolnoki, a szigetvári erőd bástya- és rondellarendszere. Jellemzően a régi, elavultabb erődöket kiegészítő művek számos várnál e módszerrel készültek, mivel a kora középkori, magas és vékony kőfalaknál sokkal jobban bírták az ágyútüzet a fa-föld kötőgátak. Példaként kiemelhető Kisvárda (mára elpusztult) teljes külső olaszbástya-rendje, az Egri vár északkeleti bástyája (1560–1590), a török támadáskor félkész Kanizsai vár három bástyája és Ecsed várának akkor világszinten korszerű szarvműve. Természetesen idővel ezek egy részét továbbfejlesztették és kővel kifalazták őket. A 16. század legvégétől már jellemzően csak a várak árokrendszereit kiegészítő elemek, mint az ollóművek, lunetták és pajzsgátak készültek e módszerrel; kiemelhető e téren Győr és Arad átalakítása. Sajnos e földművek jelentős részét később elhordták, gyakran pont a vizesárkok betemetésére.A földvárak kutatása a 17–18. században, a katonai térképek készítésével összefüggésben kezdődött, és a 19. század vége óta végeznek ásatásokat. Magyarországon a természet védelméről szóló 1996. évi LIII. törvény 23. paragrafusa alapján valamennyi földvár ex lege (azaz a törvény erejénél fogva, külön védetté nyilvánítási eljárás nélkül is) védett természeti érték. A törvény szerint „a földvár olyan védelmi céllal létesített vonalas vagy zárt alakzatú földmű, amely azonosíthatóan fennmaradt domborzati elemként történeti, kulturális örökségi, felszínalaktani, illetve tájképi értéket képvisel.” A földsáncok gyakran erdős, hegyes területeken, nehezen felismerhető helyeken vannak, de nem ritkák az alföldeken sem. Igen szép és látványos példája ennek a vártípusnak a ma Edelényhez tartozó borsodi földvár, Borsod vármegye hajdani székhelye, valamint a honfoglalás korából származó szabolcsi vár. A nagyobb városaink és a korábbi hadászatilag fontos váraink földművei mára nagyrészt elpusztultak az évszázadok során, vagy szándékosan bontották le őket folyószabályozási vagy városépítészeti helyigény (és földanyagigény) kielégítésére. Műholdas távérzékelési módszerrel azonban kimutathatóak a domborzatban. Jegyzetek Források ↑ Petkes 2017: Petkes Zsolt (szerk) – Sudár Balázs (szerk.): Hétköznapok a honfoglalás korában. Budapest: Helikon. 2017. 132–139. o. = Magyar őstörténet, 5. ISBN 978-963-227-994-7 ↑ Regélő magyar várak: Gerő László: Váraink. In: Bujtás Amália (szerk.), 1977: Regélő magyar várak. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, pp. 5–14. További információk http://www.varak.hu/ http://foldvarak.lap.hu/ A borsodi vár Borsod-Abaúj-Zemplén megye földvárai Fényképek newarki (USA) földvárakról (angol szöveggel) Képek egy viking földvárról (dán szöveggel) Földvár Tinnyén Kapcsolódó cikkek Bolondvár