NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Blå Jungfrun

i3i6 Die unbewohnte schwedische Insel Blå Jungfrun („Blaue Jungfrau“) liegt im nördlichen Kalmarsund, zwischen der Ostseeküste Schwedens und der Nordspitze der Insel Öland. Die Insel hat eine Fläche von 0,66 km². Ihr höchster Punkt liegt 86 Meter über dem Meeresspiegel. Während der nördliche Teil schroff und kahl ist, ist der südliche Bereich flacher und mit Laubwald bewachsen. Die Insel besteht aus großen, verblockten Gebieten und vom Eis polierten Granitklippen. Der Granit Blå-Jungfrun-Granit ist Schwedens südlicher Rapakiwi. Er zeichnet sich durch rotbraune große Alkalifeldspäte in einem pyterlitischen Gefüge aus. Das geographisch und geologisch nächstliegende Gestein, das ein vergleichbares Gefüge hat, ist der Götemaren-Granit. Davon abgesehen finden sich derart deutliche Pyterlitgefüge im Osten der Ålandinseln und auf dem finnischen Festland. Bei den eindrucksvollen Granithöhlen auf Blå Jungfrun handelt es sich um Gletschertöpfe, die als jättegrytor („Riesentöpfe“) bezeichnet werden. Fauna und Flora Auf der Insel gab es nie eine sesshafte Bevölkerung. An landbewohnenden Säugetieren sind Feldhasen (seit 1956) und Fledermäuse erwähnenswert. Die ehemalige dort um die Jahrhundertwende ausgesetzte Population an Wildkaninchen starb infolge des kalten Winters 1939/1940 aus. Für die Insel typische Vogelarten sind Gryllteiste, Eiderente und Strandpieper. Eine artenreiche Flechtenflora macht die Inselvegetation interessant. Volksglaube Die Insel hatte im südschwedischen Volksglauben eine dem Blocksberg (Brocken) in Deutschland ähnliche Bedeutung, weshalb sie den Beinamen Blåkulla (blå in der Bedeutung von „schwarz“, „dunkel“) erhielt. Im Gegensatz zur deutschen Vorstellung soll der Hexensabbat nicht in der Walpurgisnacht, sondern am Gründonnerstag stattfinden. Die Seefahrer mieden den Platz deshalb lange Zeit. An der Südspitze der Insel befindet sich ein Labyrinth in Form einer Steinsetzung (trojeborgen, Trojaburg). Die Anlage weist fünfzehn Ringe auf. Sie wurde bereits von Carl von Linné beschrieben. Ihre Bedeutung ist nicht bekannt. Nationalpark Die Insel liegt im gleichnamigen Nationalpark Blå Jungfrun, der bei einer Gesamtfläche von 1,98 km² zu 1,32 km² aus Wasser besteht. Das Gebiet konnte mit Hilfe von Spenden des Industriemagnaten Torsten Kreuger erworben und am 5. Februar 1926 als Nationalpark ausgewiesen werden. 1988 fand eine Erweiterung des Nationalparks statt. Das Gebiet ist auch als Natura-2000-Gebiet ausgewiesen. Verkehr Die Insel ist im Sommer mit Ausflugsschiffen von Oskarshamn auf dem Festland oder von Byxelkrok auf Öland aus erreichbar. Weblinks Die Insel auf der Website der schwedischen Nationalparks Kultort auf der Insel Einzelnachweise
Blå Jungfrun

Blå Jungfrun, también llamada Blåkulla, es una isla sueca del mar Báltico. Más precisamente, se encuentra en el estrecho de Kalmar, entre las provincias de Småland y Öland. Administrativamente pertenece al municipio de Oskarshamn. Está deshabitada y tiene un área de 0,7 km²,​ y se eleva a 86 metros sobre el nivel del mar. Desde 1926 es uno de los parques internacionales de Suecia. Como parque nacional, hay limitaciones importantes en cuanto al derecho de libre tránsito por la naturaleza en Blå Jungfrun. Por ejemplo, no se permite hacer un fuego o pasar la noche en la isla. La isla se compone de roca desnuda, y en parte de bosques de densas frondas densas. El arao aliblanco es un pájaro característico. Hay varias cuevas y un laberinto de piedra antigua. La isla tiene un papel importante en el folclore sueco, la que la considera un lugar malo y mágico. El nombre Blå Jungfrun (Doncella Azul) fue utilizado por los marineros para evitar provocar a los malos espíritus que habitaban la isla. De acuerdo a una creencia generalizada, relacionada por Olaus Magnus en 1555, las brujas se encontraban allí cada Jueves Santo. Carlos Linneo, que visitó la isla en 1741, se mostró escéptico: De acuerdo a una tradición, cualquiera que quita una piedra de la isla, sufrirá de la mala suerte hasta que sea regresada. En verano, la isla puede ser visitada por embarcaciones turísticas desde Oskarshamn o desde Byxelkrok. Referencias
Blå Jungfrun

Blå Jungfrun (Blåkulla) – szwedzka wyspa położona na Morzu Bałtyckim. Jest niezamieszkana, ma powierzchnię około 1,98 km², wznosi się na wysokość do 86 m n.p.m. Zbudowana jest głównie ze skał granitowych. Na wyspie występują jaskinie. Rośnie też wiele rodzajów ziół. Od roku 1926 wyspa jest szwedzkim parkiem narodowym.
Blå Jungfrun

Blå Jungfrun é uma pequena ilha rochosa no norte do estreito de Kalmar, o qual separa a grande ilha da Öland e a província histórica da Småland na terra firme sueca. Tem uma forma de cúpula e é constituída por granito avermelhado. Pertence ao município de Oskarshamn, do Condado de Kalmar, e constitui o Parque Nacional de Blå Jungfrun (Blå Jungfruns Nationalpark), com vegetação própria e abundante vida animal. Segundo as crenças tradicionais da Suécia, era aí que ficava a mítica Blåkulla, para onde voavam as bruxas de outras épocas para se encontrarem com o Diabo na quinta-feira santa. Situada a 25 km a leste da cidade de Oskarshamn, a ilha é acessível por barco, quando tempo o permite, visto não dispor de porto natural. Ver também Parques nacionais da Suécia - Parque Nacional de Blå Jungfrun Referências Ligações externas Blå Jungfrun National Park (em inglês)
Бло-Юнгфрун

Бло-Юнгфрун (швед. Blå Jungfrun) — шведский остров в проливе Кальмарсунд между Эландом и материковой частью Швеции. Административно относится к Оскарсхамнской коммуне Кальмарского лена. Известен старинным каменным лабиринтом, с которым связано поверье о шабашах ведьм (см. Блокула). География Бло-Юнгфрун лежит в 10 км к юго-востоку от острова Фурё и состоит из голых скал красноватого гранита и валунов. Диаметр острова не более одного километра. Северная часть острова представляет собой скалы с расщелинами и впадинами. Южная часть, поросшая лиственным лесом, гораздо более низкая. На острове есть пещеры. Бло-Юнгфрун имеет морское сообщение с Оскарсхамном на материке и Бюкселькруком на Эланде. Природа Флора острова богата лишайниками, которых здесь насчитывается более 200 видов. Животный мир острова довольно скуден: здесь водятся лишь зайцы-беляки и летучие мыши. На Бло-Юнгфрун обитают обыкновенные чистики, но сейчас они там не гнездятся. Регулярно отмечается появление орлана-белохвоста. История На Бло-Юнгфрун люди, по-видимому, никогда постоянно не жили. В южношведском фольклоре остров считался местом шабаша ведьм. В 1741 году остров посетил Карл Линней, а в июле 1896 года здесь состоялась свадьба Вернера фон Хейденстама и Ольги Виберг. В 1926 году на Бло-Юнгфрун был создан национальный парк, а в 1988 его площадь была расширена до 198 га, из которых 132 га занимает водное пространство. Ссылки Blå Jungfrun, Kalmar län (швед.) Сайт администрации Кальмарского лена (швед.) . Архивировано из оригинала 25 января 2014 года.
Бло-Юнгфрюн

Бло-Юнгфрюн (швед. Blå Jungfrun, досл. Блакитна Діва) — шведський острів у протоці Кальмарсунд між островом Еланд і материковою частиною Швеції. Адміністративно є частиною комуни Оскарсгамн, лену Кальмар. Географія Бло-Юнгфрюн лежить за 10 км на південний схід від острова Фурьо і складається з голих скель червоного граніту і валунів. Діаметр острова складає не більше одного кілометра. Північна частина острова являє собою скелі з ущелинами та западинами. Південна частина поросла листяним лісом та набагато нижча. На острові є печери та кам'яний лабіринт. Бло-Юнгфрюн має морське сполучення з містом Оскарсгамн на материку і Бюкселькруком на острові Еланд. Природа Флора острова багата лишайниками, яких тут налічується понад 200 видів. Тваринний світ острова досить мізерний: тут водяться лише зайці-біляки й кажани. На Бло-Юнгфрюн мешкають чистуни, але зараз вони там не гніздяться. Регулярно відзначається поява орлана-білохвоста. Історія На Бло-Юнгфрюн люди, мабуть, ніколи постійно не жили. У південношведському фольклорі острів вважався місцем шабашу відьом. У 1741 році острів відвідав Карл Лінней, а в липні 1896 року тут відбулося весілля Вернера фон Гейденстама і Ольги Віберг. У 1926 році на Бло-Юнгфрюн був створений національний парк, а в 1988 його площа була розширена до 198 га, з яких 132 га займає водний простір. Посилання Blå Jungfrun, Kalmar län (швед. [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] ) [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Сайт администрации Кальмарского лена (швед.). Архів оригіналу за 25 січня 2014. Примітки
Grand Hotel Lund

Das Grand Hotel in der südschwedischen Stadt Lund ist eines der ältesten Hotels und Restaurants der Stadt und einziges Grand Hotel am Ort. Es ist ein Vier-Sterne-Hotel. Das Hotel wurde vom Stadtarchitekten von Helsingborg, Alfred Hellerström entworfen und im Stil des Historismus zwischen 1896 und 1898 am Platz Bantorget errichtet, im heutigen Stadtteil Centrala staden. Die Einweihung fand am 12. Oktober 1899 statt. Die Innenarchitektur ist vom Jugendstil geprägt, was vor allem in der Lobby, dem Treppenhaus und dem großen Saal deutlich wird. Das Grand Hotel liegt inmitten des mittelalterlichen Stadtkerns, 150 Meter vom Bahnhof Lund C entfernt und beherbergt heute 84 Zimmer, wovon 32 Doppel- und 52 Einzelzimmer sowie neun Konferenzsäle. Weblinks Offizielle Website
Grand Hotel (Lund)

Le Grand Hotel à Lund, dans le sud de la Suède, est l'un des plus anciens hôtels et restaurants de la ville et le seul palace de la ville. C'est un hôtel quatre étoiles. Histoire L'hôtel a été conçu par l'architecte de la ville d'Helsingborg, Alfred Hellerström, et construit dans le style historiciste entre 1896 et 1898 sur la place Bantorget, dans l'actuelle Centrala staden. L'inauguration a eu lieu le 12 octobre 1899. Le décor intérieur est caractérisé par l'Art Nouveau, particulièrement dans le hall, la cage d'escalier et le grand hall. Le Grand Hôtel est situé au cœur du centre-ville médiéval, à 150 mètres de la gare centrale de Lund. Il compte désormais 84 chambres, dont 32 doubles et 52 simples[réf. nécessaire], ainsi que neuf salles de conférence. Liens externes (sv) Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’hôtellerie Portail de la Suède
Grand Hotel, Lund

Grand Hotel är ett av Lunds äldsta och mest klassiska hotell och har även en restaurangverksamhet. Grand Hotel ritades av stadsarkitekten i Helsingborg Alfred Hellerström och uppfördes i historicerande stil 1896–98 vid Bantorget. Den officiella invigningen ägde rum den 12 oktober 1899. Från början var hotellets och dess matsals gäster huvudsakligen av borgerlig karaktär, men med bland annat anställandet av Ingrid Persdotter, tidigare servitris på Akademiska Föreningen, på 1910-talet kom hotellet också att få en stor akademisk publik. En mängd berömda akademiska lundaprofiler har varit gäster här, däribland Sam Ask, Carl Henrik Jensen-Carlén (vars många karikatyrteckningar av andra stamgäster pryder bland annat matsal och foajé), Fritiof Nilsson Piraten och Sten Broman. De båda sistnämnda har sedermera fått rum i byggnaden uppkallade efter sig och givit namn åt maträtter på restaurangens meny: i Piratens fall en smörgås med ål och i Bromans en av denne komponerad variant av köttbullar med whisky i såsen. Grand Hotel är eller har också varit samlingslokal för en rad olika sällskap, ordnar och organisationer i Lund, såsom Knutsgillet, Sällskapet CC, Lukasgillet, en av stadens Rotaryklubbar med mera. Byggnadens fasad är klädd med kalkrik övedssandsten. Sedan uppförandet har denna på sina håll kommit att visa prov på långt framskridet vittrande och därför delvis ersatts med tysk sandsten och en hårdare orsasandsten i samband med en restaurering omkring 2010. Grand Hotel har även en matbutik som heter Grand Deli och som ligger på Klostergatan 11, där kan man köpa dagens lunch, sallader och delivaror. Ägare och krögare 1898–1903 – Ägare: Lunds spritförädlingsbolag, krögare: C.A. Larsson 1903–1911 – Ägare (till 1906): Lunds spritförädlingsbolag, krögare (och från 1906 ägare): Moje Björkman och Axel Jansén 1911–1924 – Moje Björkman 1924–1928 – A.M. Jacobsson 1928–1946 – Elisabeth Jacobsson-Jarlow 1946–1955 – Berta Hultén 1955–1960 – Ägare: Glacéläderfabriken, krögare: Gunnar Ek 1960 (1962?)–1971 – Sven Holger Fogelklou 1971–1979 – Ägare: SARA–bolagen, krögare: Frank Svensson 1979–1998 – Ägare: Lunds kommun, krögare: Urban Paulsson (1981–1990) och Leif Paulsson (1981–1998) 1998–2004 (?) – Leif Paulsson Från 2004 (?) – Maria Paulsson Rickle Källor Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Grand Hotel.﻿ Officiell webbplats
Station d'épuration de Lovö

La station d'épuration de Lovö (Lovö vattenverk) est située au nord-ouest de l'île de Lovö, sur les rives du lac Mälar, à une quinzaine de kilomètres à l'ouest du centre de Stockholm en Suède. Elle a été inaugurée en 1933. En 2002, Lovö produisait 40 % de l'eau potable consommée à Stockholm. L'eau est pompée dans le lac Mälar à 5, 10 et 23 mètres de profondeur. La capacité maximale est de 275 000 m3 et la production moyenne est de 133 000 m3 par jour. Lovö appartient à la société communale Stockholm Vatten. Historique La première station d'épuration construite à Stockholm est la station de Skanstull sur les rives de la baie d'Årsta. Elle est inaugurée en 1861. En 1904, la station de Norrborg ouvre à son tour. Dans les années 1920, elle assure à elle seule toute la production d'eau potable de Stockholm. La station de Lovö est construite entre 1929 et 1933. Les bâtiments, de style fonctionnaliste, sont l'œuvre de l'architecte Paul Hedqvist. À l'extérieur, on remarque surtout la tour semi-circulaire sur la façade ouest du bâtiment principal. Elle se termine par une plateforme d'observation entourée d'un garde-corps métallique qui n'est pas sans évoquer la passerelle d'un navire. L'intérieur aussi est riche de détails fonctionnalistes. L'inauguration a lieu le 25 mai 1933 en présence du roi Gustave V. Lors des trois phases de développement de la station d'épuration en 1933, 1939 et 1960, les équipements de contrôle des flux sont fournis par l'allemand Siemens & Halske AG. Dans les premières années, l'eau est épurée par un système de filtrage rapide associé à un traitement chimique. L'eau ainsi produite étant critiquée pour son goût et son odeur, on ajoute des bassins de décantation en 1938. Dès l'origine, la station de Lovö est destinée à l'approvisionnement en eau potable du nord de Stockholm, et c'est encore le cas aujourd'hui. Deux canalisations acheminent l'eau vers l'est jusqu’à Bromma, et une troisième canalisation, d'un diamètre de 1 000 millimètres, poursuit la distribution en direction des banlieues de Hässelby, Vällingby, Grimsta et Blackeberg. Galerie Annexes (sv) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en suédois intitulé « Lovö vattenverk » (voir la liste des auteurs). Notes Bibliographie (sv) Guide till Stockholms arkitektur. Arkitektur Förlag. 2005. Liens externes (sv) Lovöverket. Styrelsen över Stockholms stads industriella verk. 1933. Portail de l'assainissement Portail de l’eau Portail de Stockholm
Lovö vattenverk

Lovö vattenverk är ett vattenverk, beläget vid Mörbyfjärden i Östra Mälaren på nordvästra sidan av Lovön i Ekerö kommun. Verket invigdes 1933. År 2002 försörjde Lovö vattenverk 40 procent av Storstockholms norra region med dricksvatten. Dygnskapaciteten låg vid 275 000 kubikmeter och den normala produktionen ligger vid 133 000 kubikmeter per dygn. Anläggningen drivs av Stockholm Vatten. Historik Lovö vattenverk byggdes mellan 1929 och 1933 efter arkitekten Paul Hedqvists ritningar i en stram funktionalistiskt byggnadsstil. Det stod klart 1933 och invigdes av kung Gustaf V den 25 maj 1933. År 1861 invigdes Stockholms första vattenverk, Skanstullsverket vid Årstaviken och 1904 öppnades Norsborgs vattenverk i Norsborg, Botkyrka kommun, det senare försörjde fram till 1933 hela Stockholm med dricksvatten. Vattenverket skulle förse Stockholms norra delar med dricksvatten från Mälaren, vilket det fortfarande gör idag. Anläggningen är även invändigt rik på funktionalistiska detaljer. På utsidan dominerar det halvrunda tornet vid huvudbyggnadens västra fasad som avslutas med en utsiktsplattform omgiven av ett lätt stålräcke som för tankarna till en kommandobrygga på ett fartyg. Driftskontrollutrustningen till vattenverkets tre utbyggnadsfaser (1933, 1939 och 1960) hade levererats av Siemens & Halske AG. I början bestod vattenreningen av kemisk fällning och snabbfiltrering. På grund av lukt- och smakproblem byggdes verket ut med långsamfiltrering 1938. Från Lovöverket drogs två grova stålledningar via Drottningholm, Kärsön, längs Drottningholmsvägen till Brommaplan och senare en tredje ledning med en dimension av 1000 millimeter på en nordligare sträckning till de nya utvecklingsområdena Hässelby, Vällingby, Grimsta och Blackeberg. Bilder Källor Guide till Stockholms arkitektur, Arkitektur Förlag, Stockholm 2005 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lovö vattenverk. Lovö vattenverk, broschyr på Stockholmskällan
Munkfors Flygfält

Munkfors flygfält is een klein vliegveld drie kilometer ten zuiden van de Zweedse plaats Munkfors. Het vliegveld wordt alleen gebruikt voor recreatieve doeleinden. Op het vliegveld is er de mogelijkheid voor vliegers om te overnachten en een warme maaltijd te kopen. Vliegveld Munkfors is de thuisbasis van Munkfors Flygklubb.
Ängesön (Kalix)

Ängesön is een langwerpig onbewoond eiland in de stroming van Zweedse Kalixrivier. De rivier stroomt hier door het Kamlungeträsket. Het heeft geen oeververbinding; het ligt nabij de zuidoevers van het meer. De grootte van het eiland is afhankelijk van de waterstand van de rivier/ het meer; bij hoogwater lopen grote delen van het eiland onder water.
Övre Lansjärv

Övre Lansjärv är en sjö i Överkalix kommun i Norrbotten och ingår i Kalixälvens huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 7,74 kvadratkilometer och ligger 81,9 meter över havet. Övre Lansjärv ligger i Torne och Kalix älvsystem Natura 2000-område. Sjön avvattnas av vattendraget Tvärån (Lansån). Delavrinningsområde Övre Lansjärv ingår i det delavrinningsområde (740875-178385) som SMHI kallar för Utloppet av Yttre Lansjärv. Medelhöjden är 139 meter över havet och ytan är 46,25 kvadratkilometer. Räknas de 56 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean 1 280,05 kvadratkilometer. Tvärån (Lansån) som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 3, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 3 vattendrag innan det når havet efter 122 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (66 procent). Avrinningsområdet har 7,62 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 16,5 procent. Se även Lista över insjöar i Överkalix kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Övre Lansjärv på VISS
Friedhof Haga

Der Königliche Friedhof Haga (schwedisch Kungliga begravningsplatsen i Haga) befindet sich im Nordwesten von Solna im Hagapark. Kronprinzessin Margareta († 1920) verfügte testamentarisch, dass sie in keiner Kirche begraben werden wolle, und fand ihre Ruhestätte stattdessen auf einem Gelände im Hagapark. Seitdem werden die Mitglieder der schwedischen Königsfamilie (Nachkommen von König Oskar II.) nun dort und nicht mehr in der traditionellen Grablege, der Riddarholmskyrkan, beerdigt. Folgende Mitglieder der Dynastie Bernadotte liegen auf dem Friedhof Haga begraben: Kronprinzessin Margareta (1882–1920) – erste Gemahlin von König Gustaf VI. Adolf Erbprinz Gustaf Adolf (1906–1947) – Sohn von König Gustaf VI. Adolf Prinz Carl, Herzog von Västergötland (1861–1951) – Sohn von König Oskar II. Prinzessin Ingeborg, Herzogin von Västergötland (1878–1958) – Gemahlin von Prinz Carl Königin Louise (1889–1965) – zweite Gemahlin von König Gustaf VI. Adolf Prinzessin Sibylla (1908–1972) – Gemahlin von Erbprinz Gustaf Adolf König Gustaf VI. Adolf (1882–1973) – Sohn von König Gustaf V. Prinz Bertil, Herzog von Halland (1912–1997) – Sohn von König Gustaf VI. Adolf Sigvard Oskar Bernadotte, Graf von Wisborg (1907–2002) – Sohn von König Gustaf VI. Adolf Prinz Carl Bernadotte (10. Januar 1911–27. Juni 2003) – Sohn von Prinz Carl, Herzog von Västergötland Carl Johan Bernadotte, Graf von Wisborg (1916–2012) – Sohn von König Gustaf VI. Adolf Prinzessin Lilian, Herzogin von Halland (1915–2013) – Gemahlin von Prinz Bertil, Herzog von Halland Prinzessin Kristina Bernadotte (22. April 1932–4. November 2014) – Gemahlin von Prinz Carl Bernadotte Gunnila Bernadotte, Gräfin von Wisborg (1923–2016) – zweite Gemahlin von Carl Johan Bernadotte, Graf von Wisborg Prinzessin Birgitta, Prinzessin von Hohenzollern-Sigmaringen (1937–2024) – Tochter von Erbprinz Gustaf Adolf Marianne Bernadotte, Gräfin von Wisborg (1924–2025) – dritte Gemahlin von Sigvard Oskar Bernadotte, Graf von Wisborg Siehe auch Grabstätten europäischer Monarchen Weblinks Einzelnachweise
Cementerio Real de Haga (Suecia)

El Cementerio Real de Haga está situado en la localidad de Solna, en el área metropolitana de Estocolmo en Suecia. En este cementerio, situado en el Parque de Haga están enterrados numerosos miembros de la familia real sueca. Historia Se utilizó por primera vez en el año 1922 y es el único cementerio de la familia real sueca desde el 1950. Ocupa toda la pequeña isla de Karlsborg en la bahía de Brunnviken. El cementerio es parte del popular Parque Haga en Solna y está próximo a diversas residencias reales como el Palacio de Haga. El cementerio está abierto al público de forma gratuita.​ Miembros de la realeza enterrados Monarcas y consortes Reina consorte Luisa, fallecida el 7 de marzo de 1965 Rey Gustavo VI Adolfo, fallecido el 15 de septiembre de 1973 Otros miembros de la familia Princesa heredera consorte Margarita, fallecida el 1 de mayo de 1920 Príncipe heredero Gustavo Adolfo, duque de Västerbotten, fallecido el 26 de enero de 1947 Príncipe Carlos, duque de Västergötland, fallecido el 24 de octubre de 1951 Princesa Ingeborg, duquesa de Västergötland, fallecida el 11 de marzo de 1958 Princesa Sibila, duquesa de Västerbotten, fallecida el 28 de noviembre de 1972 Príncipe Bertil, duque de Halland, fallecido el 5 de enero de 1997 Príncipe Sigvard Bernadotte, fallecido el 4 de febrero de 2002 Príncipe Carlos Bernadotte, fallecido el 23 de junio de 2003 Príncipe Carlos Juan Bernadotte, conde Bernadotte de Wisborg, falledico el 5 de mayo de 2012 Princesa Lilian, duquesa de Halland, fallecida el 10 de marzo de 2013 Princesa Kristine Bernadotte, fallecida el 4 de noviembre de 2014 Condesa Gunnila Bernadotte, fallecida el 29 de septiembre de 2016 Princesa Brígida, fallecida el 4 de diciembre de 2024 Referencias
Kungliga begravningsplatsen

Kungliga begravingsplatsen – oficjalne miejsce pochówku członków szwedzkiej rodziny królewskiej od 1922 roku. Znajduje się na wyspie Karlsborg na jeziorze Brunnsvikenen w gminie Solna. Stanowi część Parku Haga. Dla publiczności jest otwarty w maju oraz od czerwca do sierpnia. Historia Pierwszy pochówek na cmentarzu królewskim w Solnie odbył się w 1922 roku. Wcześniej za miejsce pochówku członków szwedzkiej rodziny królewskiej służył Kościół na Riddarholmen. Księżna koronna Małgorzata, żona księcia koronnego Gustawa Adolfa (późniejszego króla Gustawa VI Adolfa), oświadczyła jednakże, że nie chce być tam pochowana po swojej śmierci. Biorąc również pod uwagę fakt, że kościół na Riddarholmen był już pełen i trudno byłoby znaleźć w nim odpowiednią przestrzeń na kolejne pochówki, pojawiła się potrzeba, aby stworzyć nowy cmentarz. W ten sposób powstał Kungliga begravningsplatsen. Pochówki Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona Kungliga begravningsplatsen