NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kirche von Alböke

Die Kirche von Alböke auf der schwedischen Insel Öland, nördlich von Köpingsvik ist eines der drei Kirchengebäude in der Kirchengemeinde Föra-Alböke-Löts församling der evangelisch-lutherischen Schwedischen Kirche. Das Gebäude steht als kirchliches Kulturerbe (kyrkligt kulturminne) unter Denkmalschutz. Die alte Kirche Die erste steinerne Kirche wurde wahrscheinlich im 12. Jahrhundert errichtet. Reste ihrer Fundamente sind um den heutigen Kirchturm sichtbar. Vor der ersten Steinkirche gab es einen Vorgängerbau aus Holz. Die Kunsthistorikerin Ragnhild Boström (1917–2016) glaubte, dass die Kirche auf dem Gelände einer heidnischen Opferstätte errichtet wurde, worauf auch der Ortsname mit dem Präfix „Al“ hindeute. Die mittelalterliche Kirche bestand aus dem Kirchenschiff, der Apsis und einer Vorhalle. Im Westen erhob sich später ein Turm. Das Kirchendach war mit Teer und Sägemehl gedeckt. Die Wände waren wahrscheinlich innen und außen unverputzt. Während die Apsis und der Turm (im Erdgeschoss) ein steinernes Gewölbe besaßen, war das Kirchenschiff mit einem offenen Dachstuhl versehen. Im 13. Jahrhundert wurde über dem im Osten gelegenen Chor ein zweiter Turm errichtet. Die Wände des Kirchenschiffs und des Westturms wurden verstärkt. Eine hohe Mauer um den Kirchenkomplex mit dem Friedhof entstand im Zusammenhang mit den Umbauten. Die Kirche wurde damit zu einer Sattelkirche, die der Pfarrgemeinde auch als Zuflucht diente. Als sie 1861 abgerissen wurde, um Platz für einen Kirchenneubau zu schaffen, war sie die letzte und wahrscheinlich auch die älteste Kirche dieses Typs auf Öland. Eine Lithographie von Nils M. Mandelgren von 1883 zeigt den Zustand der Kirche vor dem Abriss der Kirche. Die neue Kirche Die zwischen 1859 und 1862 errichtete neue Kirche ersetzt die alte. Sie wurde im rechten Winkel zur alten errichtet und ist damit die einzige Kirche auf Öland mit einer Nord-Süd-Ausrichtung. Die Mauern der Kirche bestehen aus Kalkstein. Der Stein wurde nicht nur von der Stora Alvaret geholt, sondern auch Teile der hohen Einfriedungsmauer wurde abgebaut. Um den Turm läuft ein Sims aus rotem Kalkstein, aus dem auch zwei Portale bestehen. Das Dach des Kirchenschiffes und der Sakristei sind mit Fliesen gedeckt. Der Oberteil des abgesetzten Turmes hat eine Kupferhaube. Im Kircheninnern befindet sich einfacher Raum mit einer flachen Bogendecke aus Holz. Artefakte der mittelalterlichen Kirche sind erhalten und schmücken die neue Kirche. Bänke, Altar und Galerie sind zeitgenössisch. Ein Triumphkreuz von etwa 1300 ist auf der Ostwand angebracht. An der westlichen Wand befindet sich eine Madonna, die Mitte des 15. Jahrhunderts in Norddeutschland entstand. Die Kanzel und der Altar Aufsatz sind wohl von 1794. Siehe auch Mann von Alböke Weblinks Eintrag im Bebyggelseregistret des Riksantikvarieämbetet (schwedisch) Beschreibung auf olanningen.com (schwedisch) Beschreibung auf alboke.com (schwedisch) Einzelnachweise
Alböke Church

Alböke Church (Swedish: Alböke kyrka) is a Lutheran church on the Swedish island Öland, in the Baltic Sea. It belongs to the Diocese of Växjö. History and architecture A church has existed on the site since the Middle Ages. The presently visible church was however erected 1859–62. Building material for the church tower was taken from the old church. The church contains a Romanesque baptismal font, probably made by the artist known as Master Byzantios on Gotland. The pulpit and altarpiece both date from 1794. References External links Media related to Alböke kyrka at Wikimedia Commons
Kościół w Alböke

Kościół w Alböke – świątynia należąca do diecezji Växjö Kościoła Szwecji. Znajduje się w środkowej części Olandii. Architektura Pierwsza murowana świątynia w tym miejscu powstała prawdopodobnie w XII wieku; pozostałości po niej są widoczne do dzisiaj. Wcześniej istniała tu jeszcze budowla drewniana. Niektórzy historycy sztuki twierdzą, że kościół wzniesiono na miejscu pogańskiego ołtarza ofiarnego. Ta średniowieczna budowla składała się z nawy, absydy i przedsionka. Później od strony zachodniej dobudowano wieżę. W XIII wieku dostawiono kolejną wieżę. Istniejące elementy świątyni wzmocniono. Kościół stał się (podobnie jak inne świątynie Olandii) miejscem schronienia dla ludności podczas różnych zatargów i niepokojów. Nowy kościół powstał w latach 1859–1862 według planów Alberta Törnqvista. Świątynię oddano do użytku 20 września 1863 roku. Jest jedynym kościołem na wyspie zbudowanym na osi północ – południe. Ściany powstały z miejscowego wapienia. Przy budowie wykorzystano także stary mur cmentarny. Wnętrze Wnętrze do dziś zdobią średniowieczne sprzęty. Jednym z najcenniejszych elementów wyposażenia jest XIII-wieczna chrzcielnica autorstwa anonimowego artysty z Gotlandii, Globusa. Na jej misie znajduje się siedem płaskorzeźb ujętych w arkadowe łuki. Ambona z rokokowymi ornamentami oraz ołtarz główny pochodzą z 1794 roku i są autorstwa Andersa Georga Wadstena oraz Zachariasa Bruna. W ołtarzu znajdują się między innymi rzeźby Mojżesza z tablicami dekalogu oraz Jana Ewangelisty. Obie rzeźby, będące pozostałością po średniowiecznym ołtarzu, zostały wykonane pod koniec XV wieku. W centrum ołtarza umieszczono obraz przedstawiający modlitwę Chrystusa w Ogrójcu. Niewielka rzeźba anioła wieńcząca obraz u góry datowana jest na koniec XIV wieku. Na wschodniej ścianie świątyni znajduje się krzyż triumfalny z XIV wieku. Na przeciwległej ścianie widnieje przedstawienie Madonny, powstałe w północnych Niemczech w połowie XV wieku. Otoczka, w której została umieszczona figurka, pochodzi prawdopodobnie z jakiegoś krzyża triumfalnego. Kościelny dzwon wiszący w wieży odlany został w 1659 roku przez Nilsa Anderssona. Organy powstały w 1870 roku. W 1931 roku zostały odnowione, a w 1964 roku kościół otrzymał nowy instrument organowy. Ławki i galeria są współczesne. Przypisy
Låktajaure

Låktajaure is een meer in het noorden van Zweden. Het ligt in de gemeente Kiruna, ligt tussen het Torneträsk, een ander groter meer, en de grens met Noorwegen en is ruim 1 km² groot. De afwatering van de Låktajaure komt door het Torneträsk en komt in de rivier de Torne älv uit. Het meer ligt net ten noorden van de Europese weg 10 en ook de Ertsspoorlijn komt langs het meer. meer Låktajaure → meer Torneträsk → Torne → Botnische Golf
Låktajaure

Låktajaure är en sjö i Kiruna kommun i Lappland och ingår i Torne älvs huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 1,7 kvadratkilometer och ligger 449 meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Paktajåkka. Delavrinningsområde Låktajaure ingår i det delavrinningsområde (759597-160538) som SMHI kallar för Utloppet av Låktajaure. Medelhöjden är 508 meter över havet och ytan är 10,94 kvadratkilometer. Räknas de 2 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean 52,55 kvadratkilometer. Paktajåkka som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 2, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 2 vattendrag innan det når havet efter 496 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (19 procent) och kalfjäll (62 procent). Avrinningsområdet har 2,12 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 19,3 procent. Se även Lista över insjöar i Kiruna kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Låktajaure på VISS
Schloss Gripenberg

Schloss Gripenberg (schwedisch: Gripenbergs slott) liegt bei Tranås in der historischen Provinz Småland. Es ist das größte Holzschloss Schwedens und wurde 1663 als Jagdschloss von Carl Gustav Wrangel erbaut. Den Namen wählte Wrangel vermutlich, um die Erinnerung an seine Mutter Margareta Grip zu pflegen. Der Architekt ist unbekannt, man nimmt jedoch an, dass es sich um Nicodemus Tessin den Älteren handelt. Es ist auch ein zeitgenössisches Holzmodell des Schlosses, welches wohl zu Planung und Entwurf verwandt wurde, erhalten geblieben. Dieses Modell befindet sich heute auf Schloss Skokloster. Bereits Ende des 17. Jahrhunderts wurde Schloss Gripenberg von dem Kommerzienrat Samuel von Söderling gekauft. Es befindet sich noch heute im Besitz seiner Erben und ist der Öffentlichkeit nicht zugänglich. Das Gebäude steht unter Denkmalschutz. Literatur Lars Olof Larsson, Adrian von Buttlar, Ulrich Kuder, Hans-Dieter Nägelke: Wege nach Süden, Wege nach Norden: Aufsätze zu Kunst und Architektur. Ludwig Verlag 1998, ISBN 9783980548090, S. 54 Weblinks Gripenbergs slott auf slottsguiden.info(schwedisch)
Gripenberg Castle

Gripenberg Castle (Swedish: Gripenbergs slott) is a wooden manor house near Tranås in Småland, Sweden. It is considered to be the biggest wooden castle in Sweden and one of the oldest that remain today as well. History Gripenberg was built in 1663 as a hunting seat for the field marshal Carl Gustaf Wrangel (1613-1676). Its architect is unknown, but there is some reason to believe that it might have been Nicodemus Tessin the Elder. It is presumed that the castle's name is derived from the name of Wrangel's mother, Margareta Grip, and that Wrangel might have chosen it to commemorate her. By the end of the 18th century the manor was bought by Samuel von Söderling and today remains in the possession of members of his family. The manor consists of a wide main length and tower buildings in the four corners. It was originally red in color with gray pilasters and shingles. Just before 1780, the red-colored main building was fitted with a board panel that was painted yellow. The facility includes eight one-story wings that house residences, warehouses and storerooms. The west wing with a manor roof was originally the main building on Mörbylund's manor but was moved here after the west wing burned down in the early 18th century and Mörbylund became a barn under Gripenberg. References Further reading Lars Olof Larsson, Adrian von Buttlar, Ulrich Kuder, Hans-Dieter Nägelke: Wege nach Süden, Wege nach Norden: Aufsätze zu Kunst und Architektur. Ludwig Verlag 1998, ISBN 978-3-9805480-9-0, p. 54 (German)
Château de Gripenberg

Le château de Gripenberg (Gripenbergs slott en suédois) est un château suédois de bois situé dans la commune de Tranås — non loin de la ville — dans la région historique de Småland. Il est considéré comme le plus gros château de bois de Suède, ainsi que l’un des plus anciens encore existants. Description L’édifice a été commandé par le gouverneur-général Carl Gustaf Wrangel et achevé en 1663 dans un style baroque. Si son architecte est inconnu, certains éléments laissent penser que ce pourrait être Nicodème Tessin l’Ancien qui avait déjà travaillé pour Wrangel. On suppose que le nom donné au château serait un hommage à la mère de Wrangel, Margareta Grip. À la fin du XVIIe siècle, le château passe à Samuel de Söderling (1722 † 1798). Le château est composé d’un corps de bâti principal avec quatre tours aux angles. Il était à l’origine de couleur rouge, avec des pilastres et des bardeaux de bois gris, avant d’être peint en jaune juste avant 1780. Une grande partie des éléments de cette période ont disparu, lorsque le baron August Söderling Hermelin († 1868) a procédé à une grande rénovation dans les années 1820. La famille est encore de nos jours propriétaire de l’édifice. Notes et références (de) Lars Olof Larsson, Adrian von Buttlar, Ulrich Kuder et Hans-Dieter Nägelke, Wege nach Süden, Wege nach Norden : Aufsätze zu Kunst und Architektur, 1998 (ISBN 978-3-9805480-9-0, lire en ligne), p. 54 (en) Le château de Gripenberg sur le site de la commune de Tranås Source (sv) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en suédois intitulé « Gripenbergs slott » (voir la liste des auteurs). Notes et références Voir aussi Articles connexes Famille von Wrangel Liste des châteaux suédois Liens externes Portail des châteaux Portail de la Suède
Åsbo prästgård

Åsbo prästgård är en historisk prästgård i Åsbo socken i Boxholms kommun i Östergötlands län. Historia Åsbo prästgård är en prästgård i Åsbo socken till kyrkoherden i Åsbo församling och har bildats genom en sammanslagning av frälsetorpen Trullekulla och Staffanstorp. Till dessa hörde utsäde till 11–12 tunnor, nödtorftig äng och knappt mulbete. Enligt ett gåvobrev från den 6 december 1262 hade dessa två halva hemman skänkts till prästbordet av Ragvald Tykesson till Hermannakulla, med samtycke av hans måg, riddaren Sven Krummedike, och hans son Nils. Före denna tid hade det halva frälsehemmanet Balterarp varit prästgård. Även detta hade skänkts till kyrkoherdebostället av en herreman i socknen och var vid 1760-talet stomhemman till prästgården. Till Balterarp hörde utsäde till 3 tunnor, nödtorftig äng, ringa mulbete, någorlunda tillräcklig skog och två torp. Den 8 januari 1291 skänkte också Nils Ragvaldsson en utjord, bestående av åker och äng, till prästgården. År 1592 försökte Estrild Nilsdotter Krumme tillägna sig allt detta som arvegods, men utan framgång. Samma år, den 12 mars, fastställde kung Johan III att det halva frälsehemmanet Balterarp orubbat skulle förbli stomhemman till prästgården. Detta bekräftades senare av drottning Kristina den 20 februari 1650 och av kung Karl XI den 27 november 1680. En jordrannsakning från år 1685 intygar att allt som hörde till prästgården var rent frälse. Hermannakulla ansågs vara socknens äldsta herresäte och ska ha legat på Strålsnäs ägor. Eftersom de forna ägarna till Strålsnäs, eller Hermannakulla, hade skänkt prästgården och även Trylla hage och Trylla berg, där kyrkan och klockstapeln byggdes, hävdade överstelöjtnant Magnus Stråle som ägare till Strålsnäs herrgård rätten till patronatsrätt i socknen. Han lyckades dock inte få detta godkänt under sin livstid. När riksrådet greve Gustaf Fredrik von Rosen senare blev ägare till Strålsnäs fick han patronatsrätten beviljad genom Göta hovrätts utslag den 1 april 1734. Vid 1760-talet innehades patronatsrätten av kammarherren baron Gabriel Adolf Ribbing, som ägare till Strålsnäs. Anders Hagström hade varit kyrkoherde i församlingen sedan år 1743. Bostadshuset byggdes 1781 och utökades med en övervåning 1825. Den bestod 1875 av nio rum och kök. Referenser Åsbo prästgård på Riksarkivet Noter
Stillhetens kapell, Uppsala

Stillhetens kapell är ett begravningskapell beläget på den nyaste delen av Uppsala gamla kyrkogård i centrala Uppsala. Kapellet Kapellet byggdes mellan 1961 och 1963 och ritades av Gösta Wikforss. Invigningen ägde rum i juni 1963 av ärkebiskop Gunnar Hultgren. Kapellet rymmer 63 personer. Bland kapellets inventarier finns en orgel och ett altare. På kapellets ena sida finns en klockstapel där en kyrkklocka är upphängd. Den göts av Gösta Bergholtz i Sigtuna och bär inskriptionen: "Ack mildaste Jesu, föröka oss trona, att vi må beredda och vakande stå...". Referenser Noter
Örebro University Hospital

Örebro University Hospital (Swedish: Universitetssjukhuset Örebro, USÖ) is a university hospital in Örebro, Sweden. The hospital is operated by Region Örebro County and took its current name in 2000, having previously been called Örebro Regional Hospital. The hospital is one of three hospitals within the Örebro County Region, the others being the Karlskoga Hospital and Lindesberg Hospital. Örebro University, which was awarded full university status in 1999, and the County Council have long tried to establish a governmentally funded medical school in Örebro in collaboration with the hospital. On 30 March 2010, the university was granted the right to award medical degrees, making it the 7th medical school in Sweden. Famous births Olle Westling and Ewa Westling's youngest child and only son Prince, Daniel Westling. Duke of Västergötland & Prince of Sweden, was born on 15 September 1973 at Örebro Hospital. Notes References Österdahl, Martin (2017-08-28). Tio svenskar måste dö (in Swedish). Bokförlaget Forum. ISBN 978-91-37-14797-0. External links Official website (in Swedish) Official website (in English)
Hospital Universitário de Örebro

O Hospital Universitário de Örebro (em sueco: Universitetssjukhuset Örebro) é um dos 7 hospitais universitários da Suécia. Está situado na cidade de Örebro. Serve como hospital de proximidade e como hospital regional especializado do condado de Örebro. Acolhe pacientes de outras partes do país, para tratamento no campo da cardiologia, oncologia e oftalmologia. Tem cerca de 55 enfermarias e secções (2020). Dispõe de 462 lugares de tratamento, servidos por um pessoal da ordem dos 3 600 funcionários. Alberga a formação de médicos (desde 2011) e a investigação clínica (doenças inflamatórias, doenças do intestinos, cuidados paliativos e doenças cancerígenas) em cooperação com a Universidade de Örebro. Referências
Университетская больница Эребру

Университе́тская больни́ца Эребру́ (швед. Universitetssjukhuset Örebro, сокр. USÖ)— медицинское учреждение в городе Эребру, Швеция, имеющее статус университетской больницы. Является одной из трёх больниц в округе Эребру (другие — больница Карлскуга и больница Линдесберг). С весеннего семестра 2011 года Университет Эребру проводит медицинские семинары в сотрудничестве с USÖ. В 2021 комплекс больницы был перестроен и дополнен новым зданием для оказания высокоспециализированной помощи (швед. «H-huset»), парковкой, расширенным пунктом приема медицинских товаров и увеличенной территорией кампуса. Исследования Клинические исследования являются неотъемлемой частью работы больницы. В больнице работают 20 профессоров, 50 доцентов и 100 докторов наук. В сотрудничестве с Университетом Эребру проводится обучение медсестёр, специалистов по трудотерапии и биомедицинских аналитиков. С весеннего семестра 2011 года студенты-медики Эребрусского университета проходят значительную часть своего обучения в больнице. До этого учреждение принимало студентов-медиков из университета Линчёпинга . С 1979 года в больнице действует собственная научно-исследовательская организация, которая координирует и поддерживает исследования. См. также Университет Эребру Шведская медицинская ассоциация Примечания
Folhammar

Folhammar ist ein Raukargebiet und Naturreservat, das 2,5 Kilometer nordöstlich von Ljugarn im Kirchspiel (schwedisch Socken) Ardre im Osten der schwedischen Insel Gotland liegt. Das eigentliche Raukargebiet ist ungefähr 500 m lang und enthält einige Raukar, die sechs Meter hoch sind. Der Riffkalkstein, aus dem die Raukar bestehen, ist reich an Fossilien, vor allem Stromatoporen und Seelilien. Das Raukarfeld ist von Steinstränden umgeben und das ganze Gebiet mit insgesamt 1800 m Küste bildet ein Naturreservat. Die Flora wird von unter Naturschutz stehenden Gewächsen, wie Stranddistel, Gewöhnlicher Natternkopf, Wiesen-Küchenschelle (Pulsatilla pratensis, schwedisch fältsippa), Klebriges Greiskraut (Senecio viscosus, schwedisch klibbkorsört), Tataren-Lattich (Mulgedium tataricum, schwedisch sandsallat) und Färberwaid geprägt. Bei Folhammar befinden sich mehrere Grillplätze und eine aus Steinen gesetzte Trojaburg. Einzelnachweise Weblinks Folhammar. Regionalverwaltung (Länsstyrelsen), abgerufen am 2. Februar 2013 (schwedisch). Folhammar. In: guteinfo. Abgerufen am 2. Februar 2013 (schwedisch). Folhammar. In: Gotland.net. Abgerufen am 2. Februar 2013 (schwedisch). Informationstafel. (pdf; 1,8 MB) Länsstyrelsen Gotland, abgerufen am 2. Februar 2013 (schwedisch).
Folhammar

Folhammar (dawniej: Fågelhammar) – rezerwat przyrody położony 3 kilometry na północny wschód od Ljugarn, na wschodnim wybrzeżu Gotlandii. Znajduje się tu jeden z bardziej pokaźnych na wyspie zespołów rauków. Rezerwat został utworzony w 1974 roku. Zajmuje powierzchnię 77 hektarów, z czego 17 hektarów to obszar ziemny, zaś pozostałe 60 hektarów to wody. Rozciąga się na długości około 1,8 kilometra. Samo pole rauków ma około 500 metrów długości. Niektóre z ostańców mierzą nawet 6 metrów wysokości. Cały obszar rauków otoczony jest kamienistymi plażami. Ostańce zbudowane są z wapienia rafowego, bogatego w skamieniałości, między innymi stromatoporoidów czy liliowców. Centralną część rezerwatu porasta las iglasty. Zobaczyć tu można także kamienne labirynty. Przypisy
Folhammar

Folhammar, eller Fågelhammar som är det äldre namnet, är ett raukområde och naturreservat tre kilometer nordost om Ljugarn i Ardre socken på östra Gotland. Naturreservatet, som bildades 1974, är 77 hektar stort, varav 17 hektar är land och 60 hektar är vatten. Det sträcker sig längs stranden från Halsgårdeåns mynning söderut ned till Vitvärs fiskeläge, en sträcka på cirka 1,8 km. Raukfältet är cirka 500 meter långt och flera av raukarna är sex meter höga. Raukfältet är omgivet av klapperstensstränder. Den revkalksten som raukarna är uppbyggda av är rik på fossil, främst av stromatoporoidéer, s.k. "kattskallar" och sjöliljor. Växtligheten domineras av den fridlysta växten martorn samt av örter som blåeld, fältsippa, klibbkorsört, sandsallat och vejde. På ett par platser återfinns bestånd av vresros. Reservatets inre delarna är bevuxna med barrskog. Vid Folhammar finns också grillplatser och stensatta trojaborgar. Referenser Externa länkar Folhammar på Guteinfo.com Folhammar på Gotland.net
Stor-Fetögats naturreservat

Stor-Fetögats naturreservat är ett naturreservat i Storumans kommun i Västerbottens län. Området är naturskyddat sedan 2026 och är 221 hektar stort. Reservatet ligger nordväst om Storuman och består av barrblandskog med inslag av våtmarker, mindre sjöar och bäckar. Referenser Värdefulla fjällnaturskogar bevaras för framtiden i nya naturreservat Länsstyrelsen i Västerbottens län Noter
Källviksskogens naturreservat

Källviksskogens naturreservat är ett kommunalt naturreservat i Falu kommun i Dalarnas län. Området är naturskyddat sedan 2025 och är 12 hektar stort. Reservatet ligger vid sjön Runn söder om Falun och består av lövskog med en hel del hålträd och död ved. Källor Falu kommun Källviksskogens naturreservat
Kirche von Öja (Gotland)

Die Kirche von Öja (schwedisch Öja kyrka) ist eine Landkirche auf Gotland, die zur Kirchengemeinde (schwed. församling) Hoburg gehört. Sie liegt im gleichnamigen Kirchspiel im Süden Gotlands, 68 km südlich von Visby und 1,5 km östlich von Burgsvik. Wie die anderen Kirchen im Süden Gotlands ist sie aus Sandstein gebaut. Die ältesten Teile der Kirche stammen aus dem 12. Jahrhundert. Das heutige Langhaus wurde gegen Ende des 13. Jahrhunderts errichtet, während der Turm in der Mitte des 14. Jahrhunderts, am Ende der Zeit des aktivsten Kirchenbaus auf Gotland, entstand und vom Steinmeister „Egypticus“ stammt. Ausstattung Die Kirche enthält viele kunsthistorisch bedeutende Malereien und das einzige stehende Triumphkreuz in Nordeuropa. Quellen www.stavar.i.se/churches/oeja.html Kyrkor i Gotland: Öja kyrka (nicht mehr erreichbar) Weblinks guteinfo (schwedisch, mit Bildern) Orgelanders (schwedisch, mit Bildern) Gebäuderegister beim Riksantikvarieämbetet (schwedisch) Literatur Marita Jonsson, Sven-Olof Lindquist: Kulturführer Gotland. Almqvist & Wiksell, Uppsala 1993, ISBN 91-88036-09-X, S. 197. Erland Lagerlöf, Gunnar Svahnström: Die Kirchen Gotlands. Stein, Kiel 1991, ISBN 3-89392-049-8, S. 212–215.