NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Phare de Stumholmen

Le phare de Stumholmen (en suédois : Stumholmen fyr ou Karlskrona nedre) ou phare avant de Karlskrona est un feu de gamme situé sur l'île de Stumholmen (en), une partie de la commune de Karlskrona, dans le comté de Blekinge (Suède). Histoire Le phare se trouve près du Musée naval suédois (Marinmuseum sur l'île de Stumholmen. L'île fut d'abord une zone militaire qui est revenue civile dans les années 1970. Ce feu directionnel sert à l'approche final des navires dans le port de Karlskrona. Il fonctionne conjointement avec le phare de Karlskrona qui est le feu arrière. Description Le phare est une tour cylindrique en maçonnerie de 24 mètres de haut, avec une galerie et une lanterne, montée sur une base circulaire en pierre. La tour est peinte en blanc et le dôme de la lanterne est noire. Son feu isophase émet, à une hauteur focale de 22 mètres, un long éclat rouge toutes les 6 secondes. Sa portée nominale est de 16 milles nautiques (environ 30 km). Identifiant : ARLHS : SWE-380 ; SV-6099 - Amirauté : C7460 - NGA : 7556 . Caractéristique du feu maritime Fréquence : 6 secondes (R) Lumière : 3 secondes Obscurité : 3 secondes Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des phares de Suède Liens externes University of North Carolina at Chapel Hill's The Lighthouse Directory: Lighthouses of Sweden : Blekinge (en) Online List of Lights - Sweden (en) Sweden Liste ARLHS - Finland (en) Stumholmen Front - Site Lightphotos.net (de) Carte d'implantation des phares suédois (en) Stumholmen Light - Lighthouse Explorer Portail des phares Portail de la mer Baltique Portail de la Suède
Phare de Laboratorieholm

Le phare de Laboratorieholm (en suédois : Laboratorieholmens fyr) est un phare situé sur l'île de Stumholmen (en) à l'est de l'île Trossö (en), une partie de la commune de Karlskrona, dans le comté de Blekinge (Suède). Histoire Le phare se trouve à l'extrémité nord-est de l'île de Stumholmen, sur le terrain du Musée naval suédois (Marinmuseum. L'île fut d'abord une zone militaire qui est redevenue civile dans les années 1970. Description Le phare est une tour cylindrique en maçonnerie de 11 mètres de haut, avec une galerie et une lanterne. La tour est peinte en blanc. Son feu isophase émet, à une hauteur focale de 12 mètres, un éclat blanc, rouge et vert selon différents secteurs toutes les 4 secondes. Sa portée nominale est de 9 milles nautiques (environ 17 km) pour le feu blanc, 7 milles nautiques (environ 13 km) pour le feu rouge et 6 milles nautiques (environ 11 km) pour le feu vert. Identifiant : ARLHS : SWE-228 - Amirauté : C7462 - NGA : 7588 . Caractéristique du feu maritime Fréquence : 4 secondes (W-R-G) Lumière : 2 secondes Obscurité : 2 secondes Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des phares de Suède Liens externes University of North Carolina at Chapel Hill's The Lighthouse Directory: Lighthouses of Sweden : Blekinge (en) Online List of Lights - Sweden (en) Sweden Liste ARLHS - Finland (en) Laboratorieholmen - Site Lightphotos.net (de) Carte d'implantation des phares suédois (en) Laboratorieholm Light - Lighthouse Explorer Portail des phares Portail de la mer Baltique Portail de la Suède
Garpenbergs gruvkapell

Garpenbergs gruvkapell är ett gruvkapell vid Garpenbergs gruva i södra Dalarna. Byggnaden är åtminstone från 1600-talets början och är idag (2020) det enda kvarvarande (ovan jord) i Sverige. Kapellets övervåning är inrett som museum med föremål från äldre tiders gruvdrift. Besök bokas via Garpenbergs hembygdsförening. Historik Bakgrund I området runt Garpenberg finns rester efter ett trettiotal koppar- och järnhyttor, och Garpenbergs socken bildades på 1600-talet (Garpenbergs församling 1607). Garpenbergs nuvarande kyrka är från 1786, men den ersatte en träkyrka från 1610. Enligt traditionen är gruvkapellet på orten äldre än sockenkyrkan. Detta kapell är Sveriges enda bevarade (ovan jord) och är rest i timmer och två våningar hög, på en höjd mitt bland gruvlavarna. Själva kapellsalen finns i bottenvåningen, och i rummet (tidigare kontor) på övervåningen finns numera ett gruvmuseum. Funktion Gruvkapellet var på 1600- och 1700-talskartor omväxlande omnämnt som Contoir (kontor) och bönestuga. Sannolikt har byggnaden flyttats minst en gång tidigare. Byggnaden hade flera funktioner. Dels skulle gruvarbetarna få höra Guds ord innan de inledde dagens arbete. Och dels kunde de i byggnaden prickas av som närvarande (jämför stämpelkort). Så sent som på 1700-talet var det obligatoriskt att närvara vid gruvbönen. Frånvaro utan giltig orsak ledde till böter. Senare år Kapellet flyttades 1947 150 meter, till sin nuvarande plats, och samtidigt genomgick byggnaden en restaurering. Gruvkapellet förklarades 1988 som byggnadsminne. Det har en enkel inredning i grått med ett rött tegelgolv. Kapellsalen har plats för 30 sittande gäster. Lokalen kan bokas för dop och vigslar. El finns att slå på vid behov. Byggnaden ägs av Boliden. Garpenbergs hembygdsförening äger föremål och sköter visningar. Galleri Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Garpenbergs gruvkapell. Referenser
Ecclesiasticum

Ecclesiasticum è un edificio storico e byggnadsminne situato nel centro di Uppsala, di fronte alla parete nord della Cattedrale di Uppsala. La facciata nord di Ecclesiasticum si affaccia su piazza Sant'Erik, mentre la facciata occidentale è adiacente a Konsistoriehuset. Storia Lo scantinato dell'edificio è una delle costruzioni più antiche rimanenti in città, e venne realizzato inizialmente per livellare il terreno intorno alla cattedrale prima della costruzione della stessa, iniziata nel 1273. Nel 1665 la Chiesa richiese la demolizione di due edifici medievali decrepiti situati a nord della cattedrale, allo scopo di costruire un nuovo edificio per il capitolo ecclesiastico. La costruzione del nuovo edificio, Ecclesiasticum, iniziò immediatamente in seguito. Nel 1681 la costruzione venne completata, con un portico affacciato sul piazzale della cattedrale. Quando negli anni 1750 l'adiacente Konsistoriehuset venne ristrutturato, a seguito dell'incendio di Uppsala del 1702, la facciata di entrambi gli edifici venne rinnovata a rustico. Nel 1837 il capitolo della cattedrale venne trasferito da Ecclesiasticum a Domkapitelhuset, a sud della cattedrale. Nel XX secolo Ecclesiasticum venne impiegato prima come ufficio pastorale e in seguito come cancelleria del decano, fino a quando venne venduto allo Stato nel 1996, che lo affittò all'Università di Uppsala, la quale ne fece uso fino a metà degli anni 2000, quando venne preso in affitto nuovamente dalla Chiesa. Nel 1935 Ecclesiasticum, insieme a Konsistoriehuset, divenne byggnadsminne. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ecclesiasticum
Ecclesiasticum

Ecclesiasticum är en byggnad i centrala Uppsala. Byggnaden ligger alldeles norr om Uppsala domkyrka och dess norra fasad vetter mot S:t Eriks torg. Husets västra fasad är sammanbyggd med Konsistoriehuset. Byggnadens källare tillhör Uppsalas äldsta bebyggelse och konstruerades för att jämna ut marken kring domkyrkan inför att konstruktionen av denna påbörjades år 1273. År 1665 anhöll kyrkan om att få riva två förfallna medeltida hus belägna norr om domkyrkan för att istället på tomten kunna uppföra ett nytt hus för Domkapitlet. Konstruktionen av detta hus som senare kom att kallas Ecclesiasticum påbörjades strax därefter. År 1681 byggdes Ecclesiasticum ut med en portik mot Domkyrkoplan. När det intilliggande Konsistoriehuset under 1750-talet restaurerades efter Stadsbranden i Uppsala 1702 så byggdes byggnadernas fasader ihop med putsrustik. År 1837 flyttade Domkapitlet från Ecclesiasticum till Domkapitelhuset strax söder om kyrkan. Under 1900-talet kom Ecclesiasticum först att användas som pastorsexpedition och därefter som domprostens kansli, innan det 1996 såldes till Statens fastighetsverk. Dessa hyrde ut Ecclesiasticum till universitetet och lokalerna användes fram till mitten av 2000-talet av olika institutioner på universitetet. Idag hyrs Ecclesiasticum av Uppsala kyrkliga samfällighet. Byggnaden är sedan 1935 tillsammans med Konsistoriehuset ett Statligt byggnadsminne. Se även Domkapitelhuset Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ecclesiasticum. Bilder från Upplandsmuseet
Schefferska huset

Schefferska huset, även känt som Schefferianum, är en liten kvadratisk byggnad vid S:t Eriks torg i centrala Uppsala. Byggnaden är tillsammans med det intilliggande Vetenskapssocietetens hus sedan år 1967 ett byggnadsminne enligt kulturmiljölagen. Johannes Schefferus hade år 1648 på inrådan av Drottning Kristina flyttat till Uppsala för att tillträda den Skytteanska professuren i statskunskap och vältalighet vid Uppsala universitet. Schefferus var en framstående samlare av antikviteter och naturalier och blev år 1666 ledamot av den då nygrundade Antikvitetskollegium, vars uppdrag var att samla in och bevara fornlämningar i Sverige. Under 1660-talet lät Schefferus uppföra den lilla kvadratiska byggnaden vid S:t Eriks torg som senare kom att bli känt som Schefferska huset. Byggnaden var avsedd att fungera som ett kuriosakabinett för Schefferus naturalier och är Sveriges äldsta museibyggnad. Huset innehåller även ett arbetsrum och ett bibliotek. Efter Johannes Schefferus död 1679 spreds samlingarna. Referenser Se även Wikimedia Commons har media som rör Schefferska huset. Museum Gustavianum
Ankarsrums kyrka

Ankarsrums kyrka är en kyrkobyggnad i Ankarsrums samhälle i Hallingebergs socken i Västerviks kommun. Den tillhör Hallingeberg-Blackstads församling i Linköpings stift. Kyrkobyggnad Byggnaden uppfördes 1890–1896 som samlingslokal för godtemplare och metodister i samhället. Godtemplarna disponerade den nedre lilla salen, medan metodisterna nyttjade den övre salen. Först 1904 stod det något bredare långskeppet klart med väggar, tak och golv. Hela kapellet uppfördes av slaggsten från Ankarsrums bruk. Kring fönster och dörrar användes tegel från Almviks tegelbruk. Spetsbågiga fönster tillverkades av gjutjärn. År 1903 fick godtemplarna egen tomt och uppförde en ny loge. Metodisterna använde lokalen fram till 1918. År 1917 överlämnades byggnaden med tomt till Svenska kyrkan och kyrkan invigdes 4 maj 1918. Den första samlingssalen för godtemplare blev efter hand sakristia och metodistlokalen på andra våningen blev vaktmästarbostad. Med början 1920 utfördes en omfattande ombyggnad och renovering. Detta efter ritningar av arkitekt Erik Fant på Kungliga Byggnadsstyrelsen. Målningsarbetet utfördes av Gustav Wigren och dekorationsmåleriet utfördes av Axel Hörlin. Alla inventarier gjordes nya för kyrkorummet, ritade av Erik Fant, predikstol, altare, altarrundel, altaruppsats med enkelt krucifix, psalmnummertavlor och orgelfasad. År 1921 skänkte Ankarsrums bruk en orgel till kyrkan och 1938 en altartavla. Nordost om kyrkan står en klockstapel som uppfördes omkring 1924. Den har ett fundament av slaggsten och klocktorn av tjärat trä. Ankarsrums kyrkogård anlades 1909 och invigdes 1910. Den ligger 200 meter nordost om kyrkan, på en liten höjd. Där finns även ett litet vitt kapell uppfört 1936 efter ritning av arkitekten Erik Fant. En prästgård uppfördes 1920 och renoverades och tillbyggdes 1944. Från 1987 har prästgården brukats som församlingshem och pastorsexpedition. Inventarier Altartavla från 1938, skänkt av Ankarsrums bruk, motiv: "De botfärdiga syndarna", en kopia efter Rubens. Dopfunt i granit från 1964, tillverkad av Nilsson & Söner, Västervik. Orglar År 1921 byggdes en orgel av Alfred Fehrling, Stockholm med åtta stämmor fördelade på två manualer och pedal. På läktaren finns ett nytt mekanisk orgelverk byggt 1976 av Nils-Olof Berg, Nye bakom 1921 års orgels fasad. Källor Bebyggelseregistrets byggnadspresentation BeBR Sten-Åke Carlsson & Tore Johansson, red (1990). Inventarium över svenska orglar: 1989:II, Linköpings stift, Visby stift. Tostared: Förlag Svenska orglar. Libris 4108784 Externa länkar Hallingeberg-Blackstads församling
Jesu Kristi kyrka av sista dagars heliga, Gävle

Jesu Kristi kyrka av sista dagars heliga i Gävle är en kyrkobyggnad i Gävle. Historia Gävle församling är en av de allra första mormonförsamlingarna i Sverige och invigdes på 1850-talet. Den 26 juli 1850 kom den förste mormonmissionären, John E. Forsgren, till Sverige. Forsgren, som var född i Gävle, var den förste skandinav som blev mormon. Forsgren förföljdes av stadens myndigheter och tvingades lämna landet. Källor
Eldaren, Uppsala

Eldaren är en byggnad i centrala Uppsala, alldeles invid Uppsala centralstation, Uppsala Konsert & Kongress och Katalin, som inrymmer Region Uppsala. Inflyttning skedde i september 2016. Historia Byggnaden är uppkallad efter kvarteret Eldaren, som fått sitt namn efter eldare i gamla lokomotiv. Bygget påbörjades 27 februari 2015. På platsen för byggnaden fanns tidigare en parkeringsplats. Under byggtiden uppstod en konflikt mellan beställaren Uppsala kommun och byggherren Jernhusen angående bygglovet för det öppna bottenplanet. Uppsala kommun menar att Jernhusen inte följt det bygglov som finns för bygget. Mark- och miljödomstolen gick som första instans på Jernhusens linje. Exteriör Referenser
Tjuvholmen, Sundsvall

Tjuvholmen är en 17 hektar stor ö mellan Selångersfjärden och Draget i inloppet till Sundsvalls centrala delar. På ön finns Tjuvholmens fyr, som togs i bruk år 1900. Olika folkliga/etymologiska förklaringsförsök: Tvärt emot uppfattningen att Tjuvholmen är en referens till den större uppbuktning i vinflaskor som historiskt kallats för "tjuvholmen" är namnet ett resultat av att holmen ansågs "tjuva" vinden från segelbåtar som lämnade hamnen i Sundsvall när segelbåtar var det vanliga sättet att anlöpa hamnen i Sundsvall. Senare forskning tyder på att Alnö hindrar mer av vinden. När båtarna passerat Tjuvholmen fick de mer vind då Alnön och Tjuvholmen tillsammans läade vinden för mycket. En mera rimlig teori om namnets ursprung är att det kommer från det gamla namnet för "folk", dvs þjóð ungefär [thjo: dth]. Klas-Göran Selinge har också (i STF:s årsskrift 1984) skrivit om Tjuvholmen och om den arkeologiskt välbekanta företeelsen med nedsättande namn, vilket är åter en annan teori, att man ska ha kallas platser (ofta öar) för Krank-, Dår- och Tjuv- för att en skydd folkgrupp hållits där. Det är emellertid osäkert om Selinge hålit fast vid dessa funderingar. Några år på 90-talet kunde man åka med en gammal bogserbåt från hamnen i Sundsvall till Tjuvholmen för att besöka ön. En mängd omskrivna järnålderstida rösegravar finns på ön. Referenser
Skolen

Skolen är en sjö i Kinda kommun i Östergötland och ingår i Motala ströms huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 1,47 kvadratkilometer och ligger 185 meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Lillån. Delavrinningsområde Skolen ingår i det delavrinningsområde (641981-148522) som SMHI kallar för Utloppet av Skolen. Medelhöjden är 204 meter över havet och ytan är 10,71 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Lillån som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 4, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 4 vattendrag innan det når havet efter 166 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (83 procent). Avrinningsområdet har 1,47 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 13,8 procent. Se även Lista över insjöar i Kinda kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Skolen på VISS
Seckan

Seckan är en sjö i Falu kommun i Dalarna och ingår i Dalälvens huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,379 kvadratkilometer och ligger 120,3 meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Lillälven (Tängerströmmen). Delavrinningsområde Seckan ingår i det delavrinningsområde (673446-150447) som SMHI kallar för Inloppet i Borängessjön. Medelhöjden är 136 meter över havet och ytan är 2,38 kvadratkilometer. Räknas de 162 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean 1 850,11 kvadratkilometer. Lillälven (Tängerströmmen) som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 2, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 2 vattendrag innan det når havet efter 238 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (28 procent), öppen mark (14 procent) och jordbruk (21 procent). Avrinningsområdet har 0,47 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 19,8 procent. Bebyggelsen i området täcker en yta av 0,4 kvadratkilometer eller 17 procent av avrinningsområdet. Se även Lista över insjöar i Falu kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Seckan på VISS
Nossen

Nossen är en sjö i Vimmerby kommun i Småland och ingår i Motala ströms huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,67 kvadratkilometer och ligger 118,2 meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Lillån. Vid provfiske har bland annat abborre, braxen, gers och gädda fångats i sjön. Vid sjön finns en kommunal EU-badplats och en campingplats med café. Delavrinningsområde Nossen ingår i det delavrinningsområde (639332-150622) som SMHI kallar för Utloppet av Nossen. Medelhöjden är 147 meter över havet och ytan är 21,51 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Lillån som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 3, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 3 vattendrag innan det når havet efter 204 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (62 procent) och jordbruk (20 procent). Avrinningsområdet har 1,7 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 7,9 procent. Bebyggelsen i området täcker en yta av 0,23 kvadratkilometer eller 1 procent av avrinningsområdet. Fisk Vid provfiske har följande fisk fångats i sjön: Abborre Braxen Gärs Gädda Löja Mört Se även Lista över insjöar i Vimmerby kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Nossen på VISS
Ogan

Ogan är en sjö i Södertälje kommun i Södermanland och ingår i Tyresån-Trosaåns kustområde. Sjön är 6,6 meter djup, har en yta på 0,553 kvadratkilometer och befinner sig 35,2 meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Ogaån. Delavrinningsområde Ogan ingår i det delavrinningsområde (655458-159581) som SMHI kallar för Mynnar i Moraån. Medelhöjden är 55 meter över havet och ytan är 30,46 kvadratkilometer. Det finns ett avrinningsområde uppströms, och räknas det in blir den ackumulerade arean 31,33 kvadratkilometer. Ogaån som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 2, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 2 vattendrag innan det når havet efter 6,3 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (58 procent), öppen mark (11 procent) och jordbruk (22 procent). Avrinningsområdet har 0,73 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 1,2 procent. Bebyggelsen i området täcker en yta av 3,48 kvadratkilometer eller 6 procent av avrinningsområdet. Se även Lista över insjöar i Södertälje kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Ogan på VISS
Moen

Moen är en sjö i Åre kommun i Jämtland och ingår i Indalsälvens huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,924 kvadratkilometer och ligger 632 meter över havet. Sjön avvattnas av vattendraget Kvarnån. Delavrinningsområde Moen ingår i det delavrinningsområde (702788-135201) som SMHI kallar för Utloppet av Moen. Medelhöjden är 679 meter över havet och ytan är 4,61 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Kvarnån som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 3, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 3 vattendrag innan det når havet efter 334 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (61 procent) och kalfjäll (13 procent). Avrinningsområdet har 0,93 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 20,1 procent. Se även Lista över insjöar i Åre kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Moen på VISS
Städsholmen

Städsholmen är en ö och före detta by i Loftahammars socken, Västerviks kommun, Kalmar län. Ön har en yta på 15 hektar. Namnet kommer av den lotsstation som fram till 1964 låg på ön. Lotsstationen omtalas redan på 1690-talet och hade då flyttats hit från Gamla Städsholmen eller Gammelön där en lotsstation funnits sedan 1500-talet. 1900 lydde Städholmen eller "Nya Städsholmen" under Hornsbergs slott, då fanns här fyra gårdar och en stuga. Fram till 1925 förekom skolundervisning på ön. På 1950-talet lades det sista jordbruket på ön ned. Efter lotsstationens avveckling avfolkades ön snabbt och i slutet av 1960-talet fanns här inga fastboende. 1975 återflyttade dock en person till ön. Därtill finns ungefär sex äldre hus på ön som fungerar som sommarstugor. Då lotsstationen lades ned övertogs ön av Svenska marinen, men kom därefter att övertas av Naturvårdsverket då naturreservatet Städsholmens naturreservat inrättades. Numera är Städsholmens naturreservat sammanslaget med två andra till naturreservatet Norra Tjust skärgård. Källor Sällsamheter i Småland, del 2, s. 16-22.
Jardins du château de Drottningholm

Les Jardins du château de Drottningholm (en suédois Drottningholms slottspark ou Drottningholms slottsträdgård) sont un ensemble de parcs et jardins faisant partie du domaine royal de Drottningholm, situés dans la commune d'Ekerö, près de Stockholm en Suède. Le premier jardin était un petit jardin utilitaire à l'est du château de Drottningholm, correspondant à l'actuel parking, planté durant le règne de Jean III de Suède au XVIe siècle. Mais c'est sous l'impulsion de la reine Edwige-Éléonore de Holstein-Gottorp que se développe les jardins d'agrément que l'on peut encore admirer aujourd'hui. Il s'agit alors d'un jardin baroque dessiné par Nicodème Tessin l'Ancien mais surtout Nicodème Tessin le Jeune, inspiré par les jardins français de l'époque. Ce jardin baroque fut abandonné au XIXe siècle mais restauré en 1950-1960 par le roi Gustave VI Adolphe. La seconde grande phase de développement est la construction à la fin du XVIIIe siècle d'un jardin à l'anglaise dessinés par Fredrik Magnus Piper à l'initiative de Gustave III. Le jardin est de nos jours ouvert au public et est classé avec l'ensemble du domaine royal au patrimoine mondial. Références (en) « Drottningholm Palace Park », sur Sveriges Kungahus Bibliographie Carolina Brown, Le château, le jardin et le parc de Drottningholm, Drottningholm, Administration du château de Drottningholm, 2004 (ISBN 91-85726-92-3) (sv) Catharina Nolin, Drottningholms slottspark : historik och vägledning, Stockholm, Statens fastighetsverk, 2000 (ISBN 91-86670-23-9) Portail de la Suède Portail du jardinage et de l’horticulture