NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lintujärvi

Lintujärvi är en sjö i Gällivare kommun i Lappland och ingår i Kalixälvens huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,411 kvadratkilometer och ligger 376,1 meter över havet. Lintujärvi ligger i Torne och Kalix älvsystem Natura 2000-område. Sjön avvattnas av vattendraget Lintujoki. Delavrinningsområde Lintujärvi ingår i det delavrinningsområde (749355-173180) som SMHI kallar för Ovan Salmijoki. Medelhöjden är 395 meter över havet och ytan är 42,99 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Lintujoki som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 2, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 2 vattendrag innan det når havet efter 267 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (75 procent) och sankmarker (22 procent). Avrinningsområdet har 1,53 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 3,6 procent. Se även Lista över insjöar i Gällivare kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Heilig-Kreuz-Kirche (Ronneby)

Die Heliga Kors kyrka (deutsch: Heiliges-Kreuz-Kirche) im südschwedischen Ort Ronneby ist ein aus dem 12. Jahrhundert stammendes Kirchengebäude. Geschichte Das Kirchengebäude wurde in der zweiten Hälfte des 12. Jahrhunderts als kleine romanische Kirche errichtet. Bis zum 15. Jahrhundert wurde es vielfach rekonstruiert und erweitert. Der große Turm wurde am Ende des Mittelalters errichtet und zeigt an seiner Südostseite noch Reste einer Treppe und eines Balkons. Dieser war als externe Kanzel gedacht, wurde aber nur zu Verteidigungszwecken genutzt. Während des Nordischen Siebenjährigen Krieges (Dreikronenkrieg) von 1563 bis 1570 wurde die Kirche schwer beschädigt. Die schwere eichene Tür ist ein Mahnmal an das Blutbad vom 4. September 1564. An diesem Tag drangen Truppen Eriks XIV. in die zu Dänemark gehörende Stadt ein. Sie ermordeten nicht weniger als 2000 Männer, Frauen und Kinder, plünderten die Stadt und brannten sie anschließend nieder. Viele Einwohner verschanzten sich in der Kirche, da sie hofften, dass ein Gotteshaus nicht angegriffen würde. Diese Hoffnung war vergebens; die schwedischen Truppen verschafften sich mit Äxten, Hellebarden usw. Zutritt zur Kirche und töteten alle, die darin waren. Zeugnis vom gewaltsamen Eindringen geben die tiefen Kerben in der alten, schweren Eichentüre, die an der Nordwand angebracht ist. Ausstattung Die Kanzel und der Altar stammen aus dem 17. Jahrhundert und sind aus Holz. Auf der Kanzel sind die vier Evangelisten (Matthäus mit Engel, Markus mit Löwe, Lukas mit Ochse, Johannes) sowie der Apostel Paulus zu sehen. Der Altar von 1652 zeigt in seinen Altardekorationen das Glaubensbekenntnis, das weiße Antependium erinnert an Christi Geburt, der Aufsatz an das letzte Abendmahl, das Feld darüber an die Kreuzigung und das oberste Feld an die Auferstehung. Um Christus schweben Engel. Der den Altar fertigende deutsche Meister stand in engem Kontakt mit einem Meister aus dem damals zu Schwedisch-Pommern gehörenden Stralsund. In den Jahren 1973–1983 wurde der Altar rekonstruiert. Das bronzene Taufbecken stammt aus dem Jahr 1604 und wurde von einem Lübecker Meister ausgeführt. Die Inschrift lautet „ANNO DOMINI 1604 HEFT KNVT IVTE MIT SINER FRVWEN DISSE DOEPE GEGVEN IN DE EHRE GADES VN DER KARKEN TEO RENNEBI“. Das Triumphkreuz aus dem 16. Jahrhundert hing zunächst vom Gewölbe herab; bei der Restaurierung 1842 wurde es auf seinen jetzigen Platz nördlich gebracht. Hier sind auch die ältesten Malereien im Gewölbe zu finden, sie stammen vom Ende des 14. Jahrhunderts und zeigen den Kampf zwischen St. Jürgen (Georg (Heiliger)) und dem Drachen sowie Petrus als Papst. Andere Gewölbemalereien stammen aus dem 16. Jahrhundert. Bilder Literatur Ronneby Heliga Kors kyrka, Informationsbroschüre der Kirche, 1980 Weblinks Einzelnachweise
Kallgatburg

Kallgatburg ist ein Naturreservat und Natura-2000-Gebiet im Kirchspiel (schwedisch socken) Hejnums auf der schwedischen Insel Gotland. Auf dem Parkplatz wächst ein Bestand von Hybriden aus Finger-Kuhschelle und Wiesen-Kuhschelle. Durch einen Wald aus Fichten, Eiben, Haselbüschen und Efeu nähert man sich einem beweideten Anger mit lichtem Baumbewuchs und dann einer offenen Wiese (schwedisch änge). Unter den Wiesengewächsen findet man Spitzlappiger Frauenmantel, Späddaggkåpa (lateinisch alchemilla filicaulis Buser), Trubbdagkåpa, Kalkmaskros, Sumpf-Löwenzahn (lateinisch taraxacum sect. Palustria (H. Lindb.) Dahlst), Schopfige Kreuzblume, Brand-Knabenkraut, Männliches Knabenkraut und Helm-Knabenkraut. In den feuchteren Bereichen kommt auch Großer Wiesenknopf vor. Nördlich, zum kleinen Fichtenwald hin, verläuft ein zeitweise ausgetrockneter Bachtobel, der mit Bärlauch gefüllt ist. Der umgebende Fichtenwald ist mit Efeu, Waldmeister und Haselbüschen vergesellschaftet. Nach Osten schließt sich ein Quellmoor an und danach folgt ein offenes, Rövätan genanntes Moor. Um das Moor herum wachsen Gefärbtes Lachkraut (lateinisch potamogeton coloratus Hornem.), Stumpfblütige Binse, Rostrotes Kopfried und ein Hybrid aus rostrotem und schwarzem Kopfried. Man findet sogar Mehlprimeln, Salzburger Augentrost (lateinisch euphrasia salisburgensis), Alpen-Fettkraut, Gemeines Fettkraut, Gewöhnliche Simsenlilie, Alpen-Binse, Traunsteiners Knabenkraut, Mücken-Händelwurz, Wohlriechende Händelwurz, Schuppenfrüchtige Gelb-Segge und Breitblättriges Wollgras. Weiter im Osten findet man einen alten Strandwall, der früher als Weg zwischen Bäl und Othem verwendet wurde. Der Wall ist mit einem alten Eibenbestand bewachsen. Einen Kilometer weiter östlich befindet sich Gotlands größter Bestand an gelbem Frauenschuh. Einzelnachweise Quellen Gotlands Flora - en guide Jörgen Petersson & Gun Ingmansson, 2007. S. 231–233. Weblinks
Kallgatburg

Kallgatburg är ett naturreservat och Natura 2000-område i Hejnums socken, Gotlands kommun. På parkeringen växer ett bestånd av hybrid mellan nipsippa och fältsippa. Genom en skog av gran, idegran, hassel och murgröna når man en betad ängsmark med glesa träd, ned mot en öppen äng. Bland ängsväxterna hittas sammetsdaggkåpa, späddaggkåpa, trubbdagkåpa, kalkmaskros, strandmaskros, toppjungfrulin, krutbrännare, Sankt Pers nycklar och johannesnycklar. I våtare partier förekommer även blodtopp. Norrut, mot ett litet granskogsparti rinner en tidvis uttorkad bäckravin, fylld med ramslök. Den omgivande granskogen är fylld med murgröna, myskmadra och hasselbuskar. Österut möter en källmyr, och därefter en öppen myr kallad Rövätar. Runt myren växter källnate och trubbtåg, axag, samt en hybrid mellan axag och knappag. Man hittar även majviva, brun ögontröst, fjälltätört, tätört, kärrlilja, torvtåg, sumpnycklar, praktsporre, luktsporre, näbbstarr och gräsull. Längre i öster möter en gammal strandvall, som tidigare fungerade som väg mellan Bäl och Othem. Vallen är beväxt med gamla bestånd av idegran. En kilometer österut finns Gotlands största bestånd av guckusko. Källor Gotlands Flora - en guide Jörgen Petersson & Gun Ingmansson, 2007. s. 231-233. Om Kallgatburg, Länsstyrelsen i Gotlands län Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Kallgatburg. Länsstyrelsen Gotland om Kallgatburgs naturreservat
Essingebron

Essingebron (Swedish: "The Essinge Bridge") are two parallel bridges in central Stockholm, Sweden, inaugurated August 21, 1966, and September 3, 1967. Forming a section of the Essingeleden motorway, they connect the two Essingen Islands (Stora Essingen and Lilla Essingen) and are the most heavily trafficked bridges in Sweden. The current bridges replaced a bridge called Stora Essingebron ("The Larger Essinge Bridge") inaugurated on May 10, 1965, as the motorway being built then resulted in a number of bridges connecting to Stora Essingen and the name was considered ambiguous. (See also Mariebergsbron). The motorway bridges are paralleled by a bridge for local use, Gamla Essinge Broväg ("Old Essinge Bridge road"). The increasing number of summer residences built on Stora Essingen during the 18th century were during the early 20th century gradually transformed into permanent residences. Therefore, a first temporary Stora Essingebron was built in 1917 using the rafts of the X-shaped pontoon bridge once in service on the ice of Lake Riddarfjärden during winters. Across the central seaway, a hand-pulled ferry connected the two pathways until replaced by a flap in 1921. Finally in 1927 the city council decided on building a permanent bridge, inaugurated the following year. The central part of the steel construction spanned the 185 metres between the islands, using five 40 metres long spans, and was continuous on both sides with viaducts giving the entire bridge a total length of 339 metres. It was 7,6 metres wide with a 5,2 metres wide roadway, and offered an horizontal clearance of 13 metres. A severe bus accident in 1948 when a bus crashed through a railings of the bridge killing 11, led to an examination of the bridge in 1951, followed by reinforcement by draw barriers and the amelioration of the pile foundation. In contrast to many of the other bridges in Stockholm, the route passing over the bridge was a cul-de-sac, and the bridge could therefore handle the increasing post-WW2 traffic load. However, with the construction of the Essingeleden motorway, the old bridge had to be scrapped and replaced by a new one, inaugurated in 1966. Gamla Essinge Broväg is 470 metres long; 11 metres wide with an 8 metres roadway; and offers a horizontal clearance of 16 metres between the major 100 metres wide span. On October 14, 2005, the pontoon crane 'Lodbrok' collided with the bridge, causing a major traffic jam. See also List of bridges in Stockholm Mariebergsbron Fredhällsbron (part of the Essingeleden motorway) Gröndalsbron (part of the Essingeleden motorway) References External links Stockholmskällan - a photo from 1928 of Stora Essingebron.
Essingebron

Essingebron (en français : pont d'Essinge) est le nom de trois ponts parallèles qui traversent l'Essingedjupet à Stockholm en Suède. . Présentation Deux d'entre eux sont situés sur l'autoroute Essingeleden, reliant les deux îles de Lilla Essingen et Stora Essingen et sont les ponts les plus fréquentés de Suède, tandis que le troisième est un pont pour le trafic local. Ponts de l'Essingeleden L'Essingebron se compose de deux ponts parallèles sur l'eau, reliant les îles de Stora Essingen et Lilla Essingen au centre de Stockholm pour l'Essingeleden. Construit en 1966, le pont a remplacé une structure plus ancienne datant de 1928, qui ne pouvait plus supporter l'augmentation du trafic après la Seconde Guerre mondiale. Le pont représente les capacités d'ingénierie suédoises des années 1960, reflétant l'engagement national en faveur du développement des infrastructures pendant l'urbanisation. Le premier pont a été inauguré le 21 août 1966. Ce pont mesure 470 mètres de long. Le deuxième pont a été inauguré le 3 septembre 1967 dans le cadre du passage à la priorité à droite, les voies autoroutières en direction sud et nord passant par des ponts séparés. Au total, les travées de l'autoroute mesurent 30 mètres de large et la hauteur libre est de 16 mètres. L'Essingebron est le pont routier le plus fréquenté de Suède. Pont pour le trafic local Le premier pont permanent entre Stora-Essingen et Lilla-Essingen était le pont Stora-Essingebron, un pont en arc en acier à cinq travées qui a été ouvert en 1928 et démantelé au milieu des années 1960 pour faire place aux autres ponts. Un troisième pont est destiné au trafic local entre les îles Stora Essingen et Lilla Essingen. Le pont a été inauguré le 10 mai 1965, remplaçant le pont Stora Essingebron. Le pont a été construit à 6 mètres à l'ouest du pont routier. La longueur totale est de 470 mètres, la longueur au-dessus de l'eau est de 200 mètres. La largeur maximale est de 11 mètres, la chaussée elle-même mesure 8 mètres de large. Références Voir aussi Articles connexes Liste de ponts de Suède Liste des ponts en arc les plus longs Liens externes Essingeleden – bron som överlevde ras och trafikomställning Essingebron, nya ledverk Portail des ponts Portail de Stockholm
Ессінгебрун

Ессінгебрун (швед. Essingebron) — три паралельні мости у центрі Стокгольма , Швеція, що перетинають Ессінгед'юпет, відкриті 10 травня 1965, 21 серпня 1966 року та 3 вересня 1967 року. Два з них розташовані на автостраді Ессінгеледен, сполучають два острови Стора-Ессінген та Лілла-Ессінген та є найзавантаженішими мостами Швеції , а третій є мостом для місцевого руху. Першим постійним мостом між Стора- і Лілла-Ессінген був Стора-Ессінгебрун, п'ятипрогінний сталевий арковий міст, який було відкрито в 1928 році і демонтовано в середині 1960-х, щоб звільнити місце для нинішніх мостів. Опис Місцевий міст, Гамла-Есінге-бровек Західний міст — для місцевого руху між островами Ессінге. Міст було урочисто відкрито 10 травня 1965 року, він замінив Стора-Ессінгебрун. Міст споруджено за 6 м на захід від мосту автомагістралі. Загальна довжина – 470 м, довжина над водою – 200 м, максимальний проліт – 100 м. Максимальна ширина – 11 м, ширина проїжджої частини – 8 м. Висота — 15,2 м. Шосейний міст Східна пара мостів є частиною Ессінгеледен і була урочисто відкрита 21 серпня 1966 року. Довжина мосту становить 470 метрів. Мости були спроектовані архітектурним бюро AOS Arkitekter і побудовані комунальним підприємством Gekonsult. Третій міст, було урочисто відкрито 3 вересня 1967 року. Загальна ширина прольоту автомагістралі становить 30 метрів, а висота без пілонів – 15,2 м. Примітки Посилання Stockholmskällan - a photo from 1928 of Stora Essingebron.
Viking (voilier)

Le Viking est un quatre-mâts barque qui a été construit en 1906 par les chantiers Burmeister & Wain à Copenhague, Danemark. Depuis les années 1950, il est plus connu sous son nom suédois de Barken Viking (« la barque Viking »). Il est amarré dans le port de Göteborg, Suède et sert d'hôtel au parc d'attractions de Liseberg. Histoire À l'origine, il a été construit pour être utilisé comme voilier-marchand dans la flotte danoise, en pleine expansion. À cette époque, la navigabilité rapide et sa capacité de fret ont été la priorité absolue. Un jour de juillet 1909, le commandant Niels Clausen a enregistré dans le livre de bord un record de vitesse, 15,5 nœuds (28,7 km/h), tout en transportant une cargaison complète de blé de l'Australie, en réalisant 372 miles en 24 heures. En 1929, le Viking a rejoint la flotte de grands voiliers d'Erikson. Il a échappé à la mise au rebut à la fin des années 1940 et a été finalement sauvé par le gouvernement suédois en 1950. Il a d'abord servi de bureau d'expédition de différentes entreprises du port de Göteborg, puis d'école de matelotage, avant de devenir un hôtel pour le parc d'attractions de Liseberg. Les différentes cargaisons du Viking Blé - Australie Guano - Amérique du Sud Charbon - Europe Pierre de taille - Norvège Bois - la Suède (Sundsvall) Ciment - Danemark Sel - Allemagne (Hambourg) Graines de soja - Russie (Vladivostok) Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Viking (barque) » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Bibliographie Chapman, Great sailing ships of the world par Otmar Schäuffelen (page 324-325) (ISBN 1-58816-384-9) Articles connexes Quatre-mâts Quatre-mâts barque Liste des plus grands voiliers Liens externes (sv) Site officiel du Parc d'attractions de Liseberg Portail de la voile Portail du monde maritime Portail de Göteborg
Viking (barco)

O Viking ( PRONÚNCIA) é um veleiro de quatro mastros, utilizado como navio-hotel, com restaurante e café. Está atracado permanentemente na área do porto de recreio de Lilla Bommen, na proximidade da Ópera de Gotemburgo, na cidade sueca de Gotemburgo. História Foi construído em 1907 nos estaleiros de Burmeister & Wain em Copenhaga, para ser usado pela marinha mercante dinamarquesa. Em 1950, foi adquirido pelo Município de Gotemburgo, para ser utilizado como navio-escola. Desde 2015, o seu proprietário é Muhammed Ali Khan. Referências Ver também Lilla Bommen Ligações externas Media relacionados com Viking (barco) no Wikimedia Commons
Motala rådhus

Rådhuset i Motala uppfördes 1895-97 efter ritningar av arkitekt Gustaf Lindgren som privatbostad åt kapten Carl Anton Ahlbom. Denne hade inga arvingar och testamenterade byggnaden till Motala stad. Efter Kaptenens död skänktes det till staden och invigdes som rådhus 1910. Byggnaden ligger i centrala Motala i närheten av Göta kanal och Kanalparken. Området kallades vid sekelskiftet 1900 för Villastaden, då societeten byggde sina privata palats där. Idag finns endast ett fåtal av dessa kvar, och rådhuset är det pampigaste av dem. Kaptenen uppförde sin bostad som en blandning av ett sörmländskt gods och ett italienskt renässanspalats. Kostnaderna uppgick till 70 500 kr. Förutom huvudbyggndaden består komplexet även av fyra mindre flygelbyggnader i varsitt hörn av trädgården. Utsmyckningarna är många, både interiört som exteriört. Kaptenens favoritdjur var hundar, varför sådana återfinns i utsmyckningarna. Katter förekommer även de i dekorationerna, trots att Kaptenen inte gillade dem. De var däremot hans hushållerska Gustava "Stava" Österbergs favoritdjur, därför fick de pryda taket i den Gyllene salen. Stora sessionssalen Stora sessionssalen är byggnadens pampigaste sal och kallades på Ahlboms tid Gyllene salen eller Musiksalen. Där träffades stadens societet för musiksoaréer. Två höga kakelugnar pryder ena långsidan av rummet. På södra väggen hänger ett stort porträtt på Kapten Ahlbom. Salen har senare använts som sessionssal och idag används den vid exempelvis bröllopsceremonier och ambassadörsmottagningar. Lilla Sessionssalen Lilla Sessionssalen används idag som kontor för kommunfullmäktiges ordförande, men även som konferensrum för kommunhusets anställda. På Kapten Ahlboms tid var det hans privata sängkammare. Rummet ligger på paradvåningen jämte Stora Sessionssalen. I byggnaden finns porträtt på Motalas ledare sedan 1800-talet, exempelvis borgmästare Wilhelm Bille och Motalakungen John Andersson. Huset visas vid utvalda stadsvandringar arrangerade av Motala Turistbyrå.
Svea torn

La tour Svéa (en suédois : Svea Torn) est un édifice situé dans le quartier de Gärdet à Stockholm en Suède, Présentation Svea Torn est un immeuble de grande hauteur situé à l'est du stade olympique de Stockholm, dans l'ancienne caserne du régiment d'artillerie de Svea (sv) à Gärdet. Le bâtiment est situé dans le quartier d'artillerie de Svea, qui borde le quartier résidentiel de Starrbäcksängen. Le bâtiment est devenu un point de repère bien connu dans le paysage urbain de Gärdet. Architecture La tour est un immeuble résidentiel de forme cylindrique. Le bâtiment mesure 49,9 mètres de haut et compte 16 étages, le dernier étage étant en retrait. La tour Svea a été construite entre 2006 et 2007 pour le compte de Veidekke Bostad. L'immeuble contient 70 appartements en copropriété. Les appartements ont entre 1,5 et 3 pièces et sont en forme de tarte en raison de la forme cylindrique du bâtiment. La tour présente une structure de façade avec des balcons en ciseaux et d'étroites colonnes de granit qui soutiennent le toit en porte-à-faux. Le bâtiment a été conçu par ÅWL Arkitekter. Le premier emménagement a eu lieu en décembre 2007. La zone a été planifiée et conçue par l'architecte urbaniste Aleksander Wolodarski. Galerie Références Voir aussi Articles connexes Lieux et monuments de Stockholm Architecture à Stockholm Liste des plus hauts bâtiments du comté de Stockholm Liens externes Svea Torn Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Stockholm
Svea torn

Svea Torn är ett höghus som ligger öster om Stadion på Svea artilleriregementes gamla kasernområde på Gärdet i Stockholm. Huset ligger i Kvarteret Svea artilleri som gränsar till bostadsområdet Starrbäcksängen. Byggnaden har blivit till ett välkänt landmärke i Gärdets stadsbild. Byggnadsbeskrivning Tornet är ett flerbostadshus i cylinderformat. Byggnaden är 49,9 meter hög om 16 våningar med den översta våningen indragen. Svea torn uppfördes under åren 2006 till 2007 på uppdrag av Veidekke Bostad. Byggnaden innehåller 70 bostadsrättslägenheter. Lägenheterna har mellan 1,5 och 3 rum och är tårtbitsformade till följd av byggnadens cylinderform. Tornet har en fasadstruktur med saxade balkonger och smala granitpelare som bär upp takets utkragade skiva. Byggnaden ritades av ÅWL Arkitekter. Första inflyttningen skedde i december 2007. Området planlades och ritades av stadsplanearkitekten Aleksander Wolodarski. Detaljer Källor Bedoire, Fredric (2012) [1973]. Stockholms byggnader: arkitektur och stadsbild (5). Stockholm: Norstedt. Libris 12348272. ISBN 978-91-1-303652-6 , s. 201 Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Svea torn.﻿
Lockarps kyrka

Lockarps kyrka är en kyrkobyggnad i Lockarp i Lunds stift. Den var församlingskyrka i Fosie församling i Lunds stift. Kyrkan är stängd sedan slutet av 1990-talet och används inte längre. År 2017 fanns planer på att den skulle skänkas till koptisk-ortodoxa kyrkan i Sverige och byta namn till Sankt Shenuda. Detta genomfördes aldrig och kyrkobyggnaden kvarstannade i Svenska kyrkans ägo. Från 2020 till 30 juni 2023 hyrdes kyrkan av den rysk-ortodoxa församlingen Heliga Guds moderns ikon av Kursk. Som skäl för uppsägningen angavs att den ryskortodoxa församlingen inte hade möjlighet att köpa kyrkan och heller inte klarade den hyreshöjning som Svenska kyrkan i Malmö behövde göra för att täcka sina kostnader för kyrkobyggnaden. Vidare hade hyresvärden fått vetskap om att det Patriarkiska exarkatet i Västeuropa och Berliner Diözese der Russischen Orthodoxen Kirche inte tagit tydligt avstånd från Rysslands krigföring i Ukraina. Kyrkobyggnaden Kyrkan byggdes 1885-1886 efter Ernst Jacobssons ritningar. Troligen härstammar en del grundmurar från 1200-talet. År 1924 restaurerades kyrkan invändigt då bland annat korfönstren murades igen. Inventarier En altaruppsats är från 1706. Predikstolen är från 1589. En dopfunt av sandsten är från medeltiden. Tillhörande dopfat är från 1600-talet. Orgel 1854 byggde Anders Victor Lundahl, Malmö en orgel med 8 stämmor. 1930 byggde A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund en orgel med 12 stämmor. Den nuvarande orgeln byggdes 1979 av A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund och är en mekanisk orgel. Fasaden är från 1854 års orgel. Referenser Noter Tryckta källor Lockarp: historik och beskrivning, Helge Andersson (1923-1997), Oxie härads hembygdsförening 1990, ISBN 91-970121-9-X Tore Johansson, red (1988). Inventarium över svenska orglar: 1988:I, Lunds stift. Tostared: Förlag Svenska orglar. Libris 4108784 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lockarps kyrka.
Estación Central de Estocolmo

La Estación Central de Estocolmo (en sueco: Stockholms Centralstation), conocida popularmente como Stockholm C, es la principal estación de ferrocarril de Estocolmo, Suecia. Está situada en el distrito de Norrmalm en Vasagatan/Central Plan. La estación fue inaugurada el 18 de julio de 1871 y recibe más de 200 000 pasajeros diarios,​ lo que la convierte en la estación más transitada del país,​ de los cuales 170 000 son viajeros (105 000 con trenes de cercanías, 25 000 con Arlanda Express y 40 000 de otros servicios ferroviarios). Junto a la estación se encuentra la terminal T-Centralen, que la conecta con el Metro de Estocolmo, y la Cityterminalen, la estación de autobuses de Estocolmo. Frente al edificio de la estación hay una estatua de Nils Ericson. Referencias Enlaces externos Tågtider för Stockholm C Trafikverket SJ Connex Jernhusen Flygbussarana