NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ingmarsö

Ingmarsö est une île de l'archipel de Stockholm en Suède. Géographie Ingmarsö est une île de la commune d'Österåkers dans l'archipel de Stockholm. L'île tire son nom des nombreux lacs qui y existent depuis l'Antiquité. Il existe encore aujourd'hui de nombreux lacs sur l'île dont les plus notables sont Storträsk, Lillträsk, Bergmar et Maren. La pointe occidentale de l'île est constituée par la péninsule de Brottö. Il y a environ mille ans, le niveau de la mer était environ cinq mètres plus haut qu’aujourd’hui. Cela signifie que la majeure partie de ce qui est aujourd’hui Ingmarsö était immergé. La masse continentale que nous connaissons aujourd'hui s'est formée à partir des petites îles dispersées qui existaient à l'époque. Services Aujourd'hui, il y a 150 résidents permanents à Ingmarsö. Lile compte une trentaine d'entreprises dont un chantier naval, une école de construction navale, un élevage de saumons, une usine de plastique, un siège de taxis, un restaurant, une pharmacie, le Systembolaget, un bureau de poste et une boulangerie. Transports L'île est desservie par les deux lignes passagers Waxholmsbolaget et Cinderellabåtarna et par un bateau-taxi. Les débarcadères se trouvent à Ingmarsö Södra et Ingmarsö Norra. Il est possible de louer des vélos, des bateaux et des kayaks pour explorer l'île et ses environs. Depuis la jetée sud, des randonnées sont proposées sur le sentier de promenade en bateau traversant Kålgårdsön en direction de Finnhamn. Bibliographie (sv) Anders Källgård, Sveriges öar, Carlsson, 2013, 687 p. (ISBN 9789173315739) Références Galerie Voir aussi Articles connexes Sentier de l'archipel de Stockholm Liens externes Portail de la Suède Portail des îles Portail de Stockholm
Ingmarsö

Ingmarsö är en ö i Österåkers kommun i Stockholms skärgård. Ön har 163 bofasta invånare (2020), på en yta av 6,12 km². Namnet Ingmarsö finns det flera olika teorier om, den äldsta är att namnet kommer av alla de sjöar, inmarer, som en gång fanns på ön. Inmarsö har blivit Ingmarsö, som fortfarande är en sjörik ö med Storträsk, Lillträsk, Bergmar och Maren. Den västligaste delen av Ingmarsö utgörs av halvön Brottö och den östligaste delen av Kålgårdsöns naturreservat. Historia För tusen år sedan låg havsytan fem meter högre än i dag. Det betyder att nuvarande Ingmarsö till största delen låg under vatten. Några spridda holmar var det som så småningom skulle bli en sammanhängande landmassa. Första gången Ingmarsö nämns i ett dokument är i jordaboken från år 1539. Öns fyra bönder skulle betala skatt, bland annat en halv tunna torsk, till kung Gustav Vasa. En annan milstolpe i öns historia var när Karl XI skapade indelningsverket och ön skulle hålla en båtsman med ett båtsmanstorp. År 1694 stod Ingmarsös båtsmanstorp färdigt. Det finns fortfarande kvar och ligger vid Norrgården. Skärgårdslivet var fattigt och slitsamt men trots det växte befolkningen. På 1800-talet tog man till svedjebruk för att få större odlingsytor och för att kunna försörja flera. År 1910 fanns 223 personer mantalsskrivna på ön. Redan år 1867 kom skolundervisning i gång för öns barn och år 1901 invigdes skolhuset. Det har byggts om och byggts till och numera är förskolan där. Byggnaden rymmer nu också bibliotek. Öns affär är nästan lika gammal. Den öppnade år 1887 och verksamheten har varit i gång sedan dess. År 1998 tog affären över ansvaret för öns postkontor. På 1930-talet började sommargästerna komma. De hyrde rum av de bofasta, bodde på det gamla pensionatet eller byggde egna hus. Ingmarsö byalag bildade år 2006 stiftelsen Ingmarsö Norrgård och Skola, som äger och arrenderar ut Norrgården. Stiftelsen är en samlande kraft för att hålla jordbrukslandskapet öppet. Ön idag I dag finns ett trettiotal företag på Ingmarsö, bland annat båtvarv, plastfabrik, krog, livsmedelsbutik med apoteks-, system- och postombud, hembageri, snickare och andra entreprenörer. Ön saknar vägförbindelse med fastlandet men trafikeras av Waxholmsbolaget, Cinderellabåtarna och båttaxi till två reguljära bryggor: Ingmarsö Södra och Ingmarsö Norra. Se även Stockholm Archipelago Trail Brottö Finnhamn Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ingmarsö.﻿ Ingmarsö webbplats
Skeppsholmsbron

Skeppsholmsbron (Swedish: "The Skeppsholm Bridge") is in central Stockholm, Sweden, connecting Blasieholmen to Skeppsholmen. The bridge, 165 metres long and 9.5 metres wide, consists of a 5.5 metre wide roadway flanked by 2 metre pathways, and has 5 arches. It was the first forged iron bridge to be constructed in Sweden, manufactured by Motala Verkstad in 1861. The Gilded Crowns on Skeppsholmsbron are a set of two crowns at the midpoint of the bridge. The crown is a symbol of Sweden and the Royal Family of Sweden and it can be clearly seen on the Coat of arms of Sweden. The first bridge to connect Skeppsholmen to the rest of the city was a wooden bridge on poles, simply called Holmbron ("The Islet Bridge") and provided with a drawbridge, constructed by the admiralty in 1638-1640 when the camp of the Swedish Navy was relocated from Blasieholmen to Skeppsholmen. In 1822 the bridge was damaged in a fire, and subsequently replaced by a temporary pontoon bridge. Funded directly and still owned by the state, the present steel bridge was finally inaugurated in 1861. In 1935 the bridge together with other building and structures on Skeppsholmen and Kastellholmen were classified as historical landmarks, thus prohibiting replacing the bridge or altering its exterior, a decision nevertheless reassessed in the 1990s. See also List of bridges in Stockholm Kastellholmsbron Strömbron References External links Marinarkeologisk Tidskrift, Under Skeppsholmsbron. 1-98 Stockholmskällan - historical images of Skeppsholmsbron.
Skeppsholmsbron

Skeppsholmsbron (en français : pont de Skeppsholm) est un pont routier situé à Stockholm en Suède. Situation Le pont relie la péninsule de Blasieholmen au quartier de Norrmalm et a l'île de Skeppsholmen. Histoire Le premier pont sur le site a été construit en 1638-1640 et a été financé par l'Amirauté. Ce pont était en bois, reposait sur des pilotis et était équipé d'un pont-levis. En 1765, Skeppsholmsbron fut équipé d'un nouveau pont-levis. En 1789, le pont-levis fut supprimé et remplacé par un pont basculant. Des frais d'éclusage ont été introduits, qui ont été versés aux caisses de l'escadron de galères et ont été utilisés pour les réparations du pont. Cet ancien pont, également appelé Holmbron, a été détruit dans un incendie en 1822. Après l'incendie, un pont flottant temporaire a été utilisé. La structure provisoire resta en place jusqu'en 1861, date à laquelle elle fut remplacée par la structure actuelle, financée par l'État. Le pont actuel est une structure en acier à cinq travées d'une longueur totale de 165 mètres, sa largeur est d'environ 9,5 mètres (chaussée de 5,5 mètres et deux voies piétonnes de 2 mètres chacune). Ce pont a été fabriqué par Motala Verkstad et après seulement 15 ans, il a montré quelques déplacements qui l'ont tordu. Il a été redressé et complété par des croisillons diagonaux qui manquaient. D’autres travaux de renforcement ont été réalisés au début des années 1950 et 1980. Le croisement de véhicules sur le pont n'est pas possible et la circulation est réglementée par des feux de circulation. La balustrade du pont est ornée de couronnes dorées. Le gouvernement a décidé en 1935 que Skeppsholmsbron, ainsi que d'autres constructions de Blasieholmen et de Kastellholmen, seraient classés comme monument byggnadsminne. Cela signifiait que le pont ne pouvait pas être déplacé, démoli ou reconstruit dans sa forme originale. Cette décision a été remise en question et modifiée dans les années 1990. En 1997, l'administration des biens immobiliers de l'État suédois écrivait : « La structure en fer forgé est fortement corrodée et plusieurs experts indépendants mandatés par le Conseil national suédois de la propriété ont conclu qu’elle ne pouvait être sauvée. Même si seule la circulation piétonne était autorisée sur le pont à l’avenir, il faudrait le démonter en ses plus petits éléments, puis le remonter, et remplacer plus de la moitié de la structure en acier. Cela impliquerait une tâche extrêmement longue et difficilement rentable. » Un nouveau pont a été conçu pour remplacer l’ancien. Cependant, de grandes protestations contre la démolition ont conduit à un changement de décision et à la restauration du pont. Panorama Références Voir aussi Articles connexes Liste de ponts de Suède Liens externes Article de Marinarkeologisk Tidskrift, 1-98 Portail des ponts Portail de Stockholm
Skeppsholmsbron

Skeppsholmsbron är en bro i Stockholm som går mellan halvön Blasieholmen på Norrmalm och Skeppsholmen. Den första bron på platsen uppfördes 1638-1640 och bekostades av amiralitetet. Denna bro var av trä, stod på pålar och var försedd med en vindbrygga. År 1765 försågs Skeppsholmsbron med en ny vindbrygga. 1789 togs vindbryggan bort och ersattes med en klaff vid brons norra del. En slussavgift infördes som tillföll Galäreskaderns kassa och som kom att användas till brons reparationer. Bron, som även kallades Holmbron, förstördes i en brand år 1822. Efter branden användes en provisorisk flottbro. Provisoriet fanns kvar till 1861, då den ersattes av nuvarande konstruktion som bekostades av staten. Bron är en stålkonstruktion i fem fack med en total längd av 165 meter, bredden är ungefär 9,5 (körbanan 5,5 meter och två gångbanor à 2 meter). Denna bro tillverkades av Motala Verkstad och uppvisade redan efter 15 år vissa förskjutningar som gjorde att den blev krokig. Den rätades upp och kompletterades med diagonalstag som saknades. I början på 1950- och 1980-talen utfördes ytterligare förstärkningsarbeten. Mötande fordonstrafik på bron är ej möjligt och trafiken är reglerad med trafiksignaler. Broräcket är smyckat med gyllene kronor, som ibland blir till turistsouvenirer. Regeringen beslutade 1935 att Skeppsholmsbron tillsammans med andra byggnadsverk på Blasieholmen och Kastellholmen skulle klassas som statligt byggnadsminne. Detta innebar att bron inte fick flyttas, rivas eller byggas om till sitt yttre. Detta förhållande kom att ifrågasättas och ändras på 1990-talet. Statens fastighetsverk skrev 1997 att "Smidesjärnskonstruktionen är svårt sönderrostad och flera oberoende experter som Fastighetsverket anlitat har konstaterat att den inte går att rädda. Även om man i framtiden bara skulle tillåta gångtrafik över bron så skulle den ändå behöva demonteras i sina minsta beståndsdelar och sedan återsättas i hop med mer än hälften av stålkonstruktionen utbytt. Det skulle innebära ett oerhört tidskrävande arbete som knappast ens går att kostnadsberäkna." En ny bro projekterades och skulle ersätta den gamla. Stora protester mot rivningen gjorde dock att beslutet ändrades och den gamla bron restaurerades. Bilder Källor Arne Dufwa (1985). Stockholms tekniska historia. Uppsala: Almqvist & Wiksel. ISBN 91 38 08725 1 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Skeppsholmsbron. Artikel från Marinarkeologisk Tidskrift, 1-98
СКФ

СКФ АД (на шведски: AB SKF) е шведска компания, водещ световен производител на сачмени лагери, уплътнения, смазочни средства, мехатроника и свързани с тях услуги. СКФ е основана през 1907 г. в Гьотеборг с начален капитал и нов проект за производство на сачмени лагери в текстилната фабрика в Гьотеборг (Gamlestadens Fabriker AD), на която съсобственик е индустриалецът Аксел Карландер В нея работи като отговарящ за ремонта и техническото обслужване инженерът Свен Вингквист. Недоволен от работата на използваните тогава лагери в машините, той изобретява сферичния самоизравняващ сачмен лагер. Новият лагер решил проблема, свързан с несъосността на валовете. През 1906 г. Свен Вингквист патентова своя самоизравняващ се лагер, а през 1907 г. патентов и многореден саморегулиращ се радиален лагер (сферичен лагер). Друго важно изобретение в историята на СКФ е това на Арвид Палмгрен, започнал работа като инженер изследовател в СКФ, който през 1917 – 1919 г. изобретява и патентова първата конструкция на двуреден самоустановяващ се ролков лагер, производството на който продължава и до днес. Аксел Карландер е изпълнителен директор и председател на борда на SKF от 1907 г. до 1937 г., а Свен Вингквист заема тези длъжности от 1938 г. до 1953 г. През 1910 г. компанията вече има 325 служителя, дъщерна фирма в САЩ и дейност в още няколко страни. През 1912 г. СКФ е представена в 32 страни, а към 1930 г. има 12 фабрики с 21 000 служителя, две трети от тях извън Швеция. През 1926 г. СКФ започва производство на експериментални автомобили в дъщерната си компания Волво, която се отделя като самостоятелна компания през 1935 г. Днес групата СКФ се състои от над 150 компании по целия свят с повече от 40 000 служителя. През 2002 г. СКФ купува Лагерния завод на ВМЗ в град Сопот, България, който става основа на подразделението „СКФ Берингс България“. Разширяват се външните пазари, оптимизира се работата на производствените мощности и се увеличава почти двойно асортиментът на произвежданите детайли. През 2014 г. в ЕС СКФ е уличена в картелно споразумение заедно с шест други компании производителки на сачмени лагери. Групата СКФ има глобална сертификация по стандартите ISO 14001 (система за екологичен мениджмънт), ISO 50001 (енергиен мениджмънт) и OHSAS 18001 (охрана на труда и техника на безопасност). Дейността ѝ е сертифицирана също по ISO 9001. Източници
SKF

For alternative betydninger, se SKF (flertydig). (Se også artikler, som begynder med SKF) Aktiebolaget SKF (oprindeligt AB Svenska Kullagerfabriken) er en svensk kuglelejeproducent grundlagt 16. februar 1907 som en knopskydning på Gamlastadens Fabriker. Hovedkontor i Gamlastadan i Göteborg. Grundlaget for SKF var Sven Wingquists banebrydende kugleleje-konstruktion. Virksomheden har per 2013 130 fabrikker i 32 lande med over 46.000 medarbejdere. Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
SKF (azienda)

SKF è una azienda svedese fondata nel 1907 operante nel settore di cuscinetti volventi, tenute, meccatronica, servizi e sistemi di lubrificazione. Il nome è composto dalle iniziali di "Svenska Kullagerfabriken" ("fabbrica svedese di cuscinetti"). Il gruppo SKF è oggi uno dei maggiori fornitori a livello mondiale di prodotti, soluzioni e servizi nel proprio settore, possedendo circa 110 stabilimenti produttivi nel mondo ed essendo presente con proprie società di vendita in 70 paesi. Storia Nel 1907 l'ingegnere svedese Sven Wingquist inventa e brevetta i cuscinetti a sfere orientabili. Per commercializzare la sua creazione fonda nello stesso anno a Göteborg la SKF. Nel 1911 la SKF registra il marchio "Volvo" (dal latino "volvere", rotolare, con ovvio riferimento ai cuscinetti di rotolamento) con l'intenzione di usarlo per una serie speciale di cuscinetti a sfere, ma l'idea verrà presto abbandonata. Il marchio resta inutilizzato per diversi anni fino a che, nel 1927, viene ripreso da due ex dipendenti per fondare la nota azienda di automobili, la quale è inizialmente sussidiaria di SKF. La sede del reparto ricerche è a Houten, vicino ad Utrecht. Galleria Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su SKF Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su skf.com. SKF Group (canale), su YouTube.
SKF

SKF (Svenska Kullagerfabriken AB) – szwedzki producent łożysk. Jest obecnie największym na świecie dostawcą łożysk tocznych, opraw łożyskowych, oraz części i przyrządów służących do łożyskowania. Historia Na początku XX wieku młody szwedzki inżynier – Sven Wingquist – pracownik manufaktury włókienniczej Gamlestadens Textile Industry prowadził badania nad zmodernizowaniem węzłów łożyskowych w swoim miejscu pracy. Wynikiem tych badań było opatentowanie nowoczesnego wówczas łożyska kulkowego. Modernizacja wyszła na tyle dobrze, że dyrekcja zakładu zdecydowała się założyć fabrykę produkującą nowy typ łożysk. W roku 1907 została założona firma Svenska Kullagerfabriken, a jej dyrektorem został Sven Wingqvist. Od roku 1909 zagraniczne oddziały firmy były tworzone pod nazwą SKF. Firma się tak gwałtownie rozwijała, że w 1912 roku miała już swoje oddziały w 32 państwach, od Japonii i Australii po Meksyk. W tymże roku także otworzyła w Szwecji własny instytut badawczy łożysk. W 1923 zostało otworzone przedstawicielstwo w Polsce, głównie z myślą o zapotrzebowaniu rynku na łożyska toczne w tworzącym się w Polsce przemyśle maszynowym (COP). W roku 1926 jedna ze spółek-córek SKF, rozpoczęła także produkcję samochodów Volvo. W 1970 r. przedsiębiorstwo miało już 68 fabryk, w których pracowało ponad 67 tys. pracowników. W 1980 roku powstaje projekt pod nazwą FlexLink, mający na celu zwiększenie wydajności wytwarzania łożysk. W wyniku prac nad projektem powstaje konstrukcja przenośników płytkowych. Zostaje też utworzona spółka córka FlexLink. W 1995 roku zostaje nabyta Poznańska Fabryka Łożysk Tocznych. Teraźniejszość Obecnie SKF jest największym na świecie producentem łożysk tocznych, opraw i smarów łożyskowych. Posiada 110 fabryk w 28 państwach (w tym w Polsce). Przedsiębiorstwo posiada własne instytuty badawcze oraz wprowadza na rynek nowe standardy i typy łożysk tocznych (np. łożysko baryłkowe, łożysko toroidalne). Fabryki koncernu Fabryki koncernu zlokalizowane są między innymi w: – Polska Poznań, Fabryka Łożysk Tocznych – Poznań – Ukraina Łuck – Wielka Brytania Luton. Przypisy Bibliografia Strona internetowa firmy SKF
SKF

AB SKF (по-русски СКФ) — шведская интернациональная машиностроительная компания, крупнейший в мире производитель подшипников, систем смазки и мехатроники. Штаб-квартира компании расположена в Гётеборге. История Основана в 1907 году шведским инженером и изобретателем Свеном Вингквистом и промышленником Акселем Карландером. К 1910 году компания насчитывала уже 325 сотрудников и владела дочерней компанией в Великобритании. В 1926 году начала производство экспериментальных автомобилей дочерняя компания SKF — Volvo, созданная топ-менеджерами SKF (полностью независимая с 1935 года). Во время Второй мировой войны компания SKF срывала поставки подшипников для «Кёртис-Райт авиэйшн корпорейшн», производившей двигатели для американских ВВС, в то же время поставляя гигантские партии подшипников (более 600000 штук ежегодно) для нацистских клиентов через Южную Америку. Деятельность Деятельность SKF концентрируется в области производства подшипников качения, узлов вращения, уплотнений и создания инженерных решений в этой области. Компании принадлежит более 140 производственных предприятий в 32 странах. В 2014 году в ЕС SKF была уличена в картельном сговоре вместе с шестью другими компаниями производителями шарикоподшипников. В России и Украине Деятельность компании в России представлена дочерней компанией ЗАО СКФ, имеющей подразделения в Москве, Санкт-Петербурге, Екатеринбурге, Красноярске и Череповце, инженерным центром «Фабрика решений SKF» (Москва) и открытым в 2010 году новым заводом в Тверской области по производству железнодорожных буксовых подшипниковых узлов ООО «СКФ Тверь». SKF входит в число лидеров поставщиков подшипников в Россию. Деятельность компании на Украине представлена главным офисом представительства в Киеве и филиалом представительства в Донецке, двумя инженерными бюро — в Краматорске и Мариуполе, а в Луцке находится подшипниковый завод «СКФ Україна». В 2022 году SKF заявила об остановке работы своего завода в России, а также прекратила поставки подшипников. Примечания Ссылки Официальный сайт компании Архивная копия от 16 ноября 2020 на Wayback Machine (англ.)
SKF

SKF, (Svenska Kullagerfabriken AB - Švedska tovarna krogličnih ležajev AB), kasneje AB SKF je švedski proizvajalec ležajev, tesnil, maziv in drugih strojnih izdelkov. Podjetje je bilo ustanovljeno leta 1907, sedež je v Gothenburgu. Svoje poslovalnice ima v več kot 140 državah po svetu. S svojimi izpostavami skrbi za lokalno gospodarstvo po državah. Slovensko predstavništvo SKF je v Ljubljani na Ukmarjevi ulici. Tam je trenutno zaposlenih 10 strokovnjakov za ležajno, servisno in senzorično tehniko. Zgodovina Podjetje je bilo ustanovljeno na Švedskem 16. februarja 1907 kot "Aktiebolaget Svenska Kullagerfabriken" iz katerega je nastalo ime SKF. Eden od ustanoviteljev podjetja, Sven Wingquist, je izumitelj dvorednega osno-nihajnega krogličnega ležaja in prvi direktor podjetja. Do začetka prve svetovne vojne je imel SKF predstavništva v večini držav v Evropi in tovarne v ZDA, Veliki Britaniji in na Švedskem. Med obema vojnama je bil SKF prisoten na vseh celinah, z izjemo Antarktike, s skupno 40.000 zaposlenimi. V naših krajih je SKF odprl predstavništvo leta 1922 v Beogradu za področje bivše Kraljevine Jugoslavije. Med drugo svetovno vojno se je SKF širil po državah, ki niso bile vpletene v vojno, po vojni pa so bile nekatere tovarne SKF podržavljene. Leta 1948 se je začela proizvodnja v tovarni v Schweinfurtu. Leta 1953 je v 77 letu starosti umrl Sven Wingquist. V tem obdobju je SKF tudi priključil kar nekaj tovarn pod svoje okrilje. Z širitvijo izbora in potreb po večjih količinah na trgu, je SKF v sledečem desetletju povečal svojo proizvodno zmogljivost. Tako je bila leta 1971 v Sarajevu odprta nova tovarna. Do konca tisočletja je SKF nadgradil svojo logistično in podporno mrežo to te mere, da ima v skoraj vsaki državi na svetu svoje predstavništvo. Dandanes ima SKF preko 40.000 zaposlenih po vsem svetu od proizvodnje do razvoje in prodaje. V njihovem naboru je mogoče najti vse od ležaja in ležajnih ohišji do maziv, tesnil in izdelkov za prenos moči ter sistemov nadzora strojnih elementov. Ker je SKF okoljsko zavedno podjetje ponuja tudi obnovo produktov (ležaji, vretena, ipd.). S to strategijo želi SKF zmanjšati ogljične izpuste in skrbeti za naravne vire. Literatura Fritz, Martin and Karlsson, Birgit (2006). SKF: A Global Story, 1907-2007. ISBN 978-91-7736-576-1 Steckzén, Birger (1957). SKF: The History of a Swedish Export Industry, 1907-1957. (švedsko) Sklici Zunanje povezave Uradno spletno mesto
Usine sidérurgique de Borlänge

L'usine sidérurgique de Borlänge est une usine sidérurgique suédoise située à Borlänge. Fondée en 1872 par la Stora Kopparberg Bergslags AB elle se développe sous le nom de Domnarvets Jernverk. En 1978, elle est intégrée au groupe SSAB, dont elle devient un des sites principaux sous le nom de SSAB Borlänge. L'usine, qui démarre en 1878 avec la mise à feu du premier haut fourneau devient, dans les années qui suivent, le plus gros producteur d'acier de Suède. Sa croissance continue jusqu'en 1976, où elle emploie 6 300 employés, son maximum historique. Mais les difficultés du secteur plombent la rentabilité. L'usine est donc intégrée avec d'autres complexes sidérurgiques suédois en 1978, afin de créer le groupe SSAB. La production à partir de minerai de fer (filière haut fourneau) est abandonnée en 1981, ainsi que les convertisseurs Kaldo, mis au point par l'entreprise mais trop coûteux. Une aciérie électrique la remplace. En 1988, les activités produits plats de SSAB sont fusionnées en une seule entité et la Domnarvets Jernverk est intégrée avec l'usine sidérurgique de Luleå, qui fait également partie du groupe SSAB. Cette restructuration signifie la fermeture de l'aciérie électrique en 1989. Avec la fermeture de l'aciérie, il ne reste alors que le laminoir à chaud de 1 650 mm construit par Sack (de) en 1961 et modernisé par SMS en 1999, qui lamine les brames produites par les usines de Luleå et d'Oxelösund. Les ateliers de parachèvement des tôles sont également maintenus. Avec cette réorganisation, le nom de l'usine disparait au profit de l'appellation SSAB Tunnplåt Borlänge AB (Produits plats de SSAB Borlänge). Concentrées sur les produits à haute valeur ajoutée, les installations restantes font travailler, en 2019, 1 600 personnes, ce qui fait de l'usine le plus gros employeur de la commune de Borlänge. Notes et références (sv) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en suédois intitulé « Domnarvets Jernverk » (voir la liste des auteurs). Articles connexes Procédé Kaldo SSAB Stora AB Portail de l'industrie Portail de la Suède Portail des entreprises