NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ales Stenar

Le Pietre di Ale (Ales stenar in lingua svedese) sono un monumento megalitico funerario ubicato in Scania, nella Svezia meridionale, e risalente probabilmente al 500 d.C., ossia alla fine dell'età del ferro nordica. Il sito, in cui è sepolto il capo dei vichinghi Ale, da cui origina il nome, consiste in 59 grandi massi di arenaria dal peso di circa 1,8 tonnellate ciascuno, disposti in maniera tale da formare il profilo di una barca di pietra lunga ben 67 metri. I massi non hanno un'altezza uguale o molto simile fra loro; infatti quelli situati in corrispondenza della prua sono alti circa 3,3 metri e sono di dimensione maggiore rispetto a quelli posti in corrispondenza della poppa, i quali misurano invece circa 2,5 metri. Scavi archeologici Nel 1989, nel corso dei primi scavi archeologici effettuati per indagare scientificamente il sito e determinarne la datazione, gli archeologi trovarono una pentola di creta decorata, con ossa umane bruciate all'interno del cerchio di pietra. Le ossa si pensa derivino da una pira funeraria e solo successivamente furono rinchiuse nel contenitore di argilla e interrate. Infatti, nella pentola, furono ritrovati oggetti che appartenevano a diversi secoli; mentre alcuni appartenevano al 330 - 540 d.C., altri, come un pezzo di cibo carbonizzato, erano del 540 - 650 d.C. Gli archeologi che lavoravano al progetto trovarono anche carbone di betulla risalente al 540 - 650 d.C. sotto un macigno. Secondo il Riksantikvarieämbetet, la commissione svedese per i beni culturali, la datazione al carbonio-14 del materiale organico dal sito indica che sei campioni sono del 600 d.C. circa, mentre un campione è del 3.500 a.C. I campioni divergenti provengono dalla fuliggine, la quale ricopriva alcune pietre ritenute resti di un vecchio focolare, che si trovava in prossimità della nave. Sulla base di questi risultati, il Riksantikvarieämbetet ha determinato in 1.400 anni la data di realizzazione del sito archeologico, che pertanto risale ad un periodo prossimo al 600 d.C. Teorie speculative Come molti altri monumenti megalitici, anche le Pietre di Ale sono state oggetto di ipotesi speculative in merito al significato. Una di queste attribuisce al sito una funzione calendariale o astronomica, in base alla controversa interpretazione della posizione dei massi, posti, secondo alcuni, in relazione ai 365 giorni dell'anno e alle 24 ore del giorno. Bob G. Lind è il principale fautore di questa teoria, la quale viene vista come pseudoscienza dagli altri studiosi. È accertato, infatti, che le pietre di prua e di poppa indicano, rispettivamente, i punti in cui il sole tramonta nel solstizio d'estate e sorge nel solstizio d'inverno. Note Voci correlate Stonehenge Newgrange Nabta Playa Stoplesteinan Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pietre di Åle
Ales stenar

Ales Stenar is een steenschip megaliet in de buurt van Kåseberga in de Zuid-Zweedse provincie Skåne län. Ales Stenar is waarschijnlijk 1400 jaar oud en stamt uit ongeveer 600 na Christus, dat is de Vendeltijd aan het einde van de Noordse IJzertijd. Ales Stenar heeft de vorm van een schip, is 67 meter lang, 19 meter breed en bestaat uit 59 voornamelijk granieten en enkele zandstenen rotsblokken met elk een gewicht van ongeveer 1,8 ton. Ales Stenar ligt op 37 meter boven de zeespiegel op de heuvel Kåsehuvud.
Ales stenar

Ales stenar – kamienny kompleks znajdujący się w miejscowości Kåseberga (gmina Ystad, region Österlen, Skania w południowej Szwecji). Składa się z 59 głazów; ma 67 metrów długości oraz 19 szerokości. Z lotu ptaka przypomina kształt łodzi. Nie wiadomo, kto i w jakim celu go zbudował. Istnieją różne teorie dotyczące celu w jakim zbudowano ten kompleks: wg jednej z nich Ales stenar to przypuszczalnie grobowiec z przełomu VI/VII wieku naszej ery, będący dziełem przodków wikingów; archeolodzy z uniwersytetu w Lund uważają, że pochowano w nim kogoś znacznego, zapewne jakiegoś znamienitego wodza. Nie znaleziono tam jednak żadnych ludzkich szczątków, koncepcja sakralna zakłada, że było to miejsce odprawiania religijnych obrządków, szwedzki badacz a zarazem odkrywca-amator Bob Lind przekonuje, że Ales stenar to pradawne obserwatorium astronomiczne, zaś tworzące kompleks głazy są wielkim zegarem słonecznym. Największymi kamieniami są niemal 3,5-metrowe kamienie nazwane „dziobem” i „rufą”. Są one skierowane odpowiednio w kierunku wschodu Słońca w chwili przesilenia letniego i zachodu w chwili przesilenia zimowego. W 1989 w pobliżu jednego z kamieni znaleziono szczątki węgla drzewnego. Przeprowadzone datowanie metodą 14C wykazało, że pochodzą one z 650 roku naszej ery. Następnie wykonano jeszcze kilka prób, które przyniosły inne wyniki. W rezultacie szacunki wieku kamieni wahają się od roku 330 po 980. Liczba głazów różniła się między sobą, w zależności od okresów, w których próbowano je policzyć. Rysunek z 1777 przedstawiał ich kilkadziesiąt, zaś 24 lata później znajdowało się tam 19 kamieni. Późniejsze źródła z XIX wieku mówią o 48 obeliskach. Naukowcy przypuszczają, że na terenie, gdzie obecnie znajduje się Ales stenar, już wcześniej istniała kamienna formacja. Miałoby o tym świadczyć odnalezienie w 1995 urny z resztkami jedzenia oraz paleniska. Przypisy Linki zewnętrzne Ales stenar
Pedras de Ale

As Pedras de Ale (em sueco: Ales stenar; PRONÚNCIA) são o maior monumento megalítico da Suécia em forma de barco de pedra situado em Kåseberga, uma pequena aldeia a 15 quilômetros a sudeste de Ystad, na província da Escânia. As Pedras de Ale consistem em 59 grandes blocos de pedra com 2-3 metros de altura, pesando várias toneladas cada um, dispostos como um barco, com 67 m de comprimento e 19 m de largura. O monumento está datado para 600-1000, na época final da Idade do Ferro, talvez na Era de Vendel ou Era Viquingue. Alguns cientistas pensam que as pedras poderiam ter funcionado como um calendário, com funções cerimoniais semelhantes às de Stonehenge em Inglaterra. Outros acham que era um túmulo víquingue em forma de barco de pedra. Referências Bibliografia Ligações externas «Pedras de Ale»
Murbergskyrkan

Murbergskyrkan är en kyrka i Härnösands stift. Den byggdes av gråsten och uppfördes mellan 1925 och 1929. Den byggdes med utgångspunkt att efterlikna medeltidskyrkorna Hackås kyrka, Enångers kyrka och Alnö kyrka. Absiden är inspirerad av den från 1100-talet i Hackås kyrka. Kyrkobyggnaden Målningarna i kyrkan är gjorda av konstnären Gunnar Torhamn och antikvarien O. Svensson. Målningarna är inspirerade från 1400-talets kyrkomålningar. Inventarier Altarskåp i barockstil från Multrå. Vändbänk tillverkad av Per Persson, Käxed. Dopfunt i trä från 1700-talet. Orgel En orgel byggdes av en okänd orgelbyggare. Den är mekanisk med slejflåda och har ett tonomfång på 54/30. Orgeln renoverades 1969 av Gustaf Hagström Orgelverkstad AB, Härnösand. Kororgel 1969 flyttades en mekanisk orgeln till kyrkans kor. Den är enligt uppgifter byggd på 1600-talet. 1829 köpte Ljustorps kyrka orgeln från Fors kyrka. Efter detta kom den att hamn hos en privatperson. 1909 flyttades orgeln till Murbergets museum. För att sedan hamna i kyrkan. Referenser Tore Johansson, red (1990). Inventarium över svenska orglar: 1990:III, Härnösands stift, Luleå stift. Tostared: Förlag Svenska orglar. Libris 4108784 Kyrkvallen
Mobile Lounge

Mobile Lounge (deutsch „mobiler Warteraum“) ist im Luftverkehr die Bezeichnung für einen Teil der Flughafeninfrastruktur, mit dem Flugpassagiere vom Flugsteig im Flughafenterminal über das Vorfeld zum oder vom Flugzeug transportiert werden. Allgemeines Befindet sich die Parkposition von Flugzeugen auf dem Vorfeld, so werden Passagiertransportsysteme benötigt, um die Passagiere vom Terminal zum Flugzeug oder umgekehrt zu transportieren. Zu diesem Zweck dienen Vorfeldbusse, Shuttlebusse oder Mobile Lounges. An kleinen Flughäfen müssen die Passagiere das Vorfeld zu Fuß überqueren. Bestandteile Mobile Lounges bestehen aus einer Kabine für 50 bis 100 Personen, die auf einem Hubwagen montiert ist und am Flugzeug und/oder am Terminal in Türhöhe andockt. Mobile Lounges ermöglichen zusätzliche Parkpositionen auf einem Flugplatz. Falls sie an beiden Enden über Fahrerstände verfügen, müssen sie bei der Rückfahrt nicht wenden. Gegenüber Vorfeldbussen bieten sie auch bei schlechter Witterung durch Überdachung einen Schutz beim Ein- und Aussteigen. Bedeutung Mit Mobile Lounges arbeiten beispielsweise die Flughäfen Charles de Gaulle (CDG) in Paris oder Dulles International Airport (IAD) in Washington, D.C. Letzterer war der erste Flughafen, der 1960 Mobile Lounges einsetzte. Sie haben sich ansonsten nicht durchgesetzt, weil sie längere Ein- und Aussteige-Zeiten benötigen und bei Passagieren unbeliebt sind. Einzelnachweise
Passerelle mobile

Une passerelle mobile ou salle mobile (en anglais Mobile lounge) est un véhicule de type autobus circulant dans l'enceinte d'un aéroport. Il remplace la passerelle aéroportuaire entre les avions et l'aérogare, et permet de placer l'aire de stationnement des avions à une plus grande distance de l'aérogare. Le véhicule est monté sur vérins afin de se présenter à niveau de plancher des différents types d'avions de ligne. Certains modèles comprennent à la place des vérins un système de vis, dont la partie supérieure de celles-ci est contenue dans deux structures situées sur le toit et rappelant une nageoire d'orque. Utilisation Des passerelles mobiles sont (ou ont été) en service dans les aéroports de : Paris-Charles-de-Gaulle ( France) ; Mexico-Benito Juárez ( Mexique) ; Montréal-Mirabel ( Canada) ; Montréal-Trudeau ( Canada) ; Washington-Dulles ( États-Unis). La NASA a aussi eu recours à de tels engins sur la base d'Edwards. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Mobile lounge » (voir la liste des auteurs). Portail de l’aéronautique
Morjärv railway station

Morjärv Station (Swedish: Morjärv järnvägsstation; Finnish: Morajärven rautatieasema) is a railway station located on the Boden to Haparanda railway line in the village of Morjärv in northern Sweden. The railway was built in 1902, and Morjärv became a railway junction in 1961 when the Morjärv to Karlsborgsbruk secondary line was completed. The Morjärv station was the last staffed station between Boden and Haparanda until 2012 when the new signaling system was installed. There is no passenger traffic stopping at Morjärv, not since year 2000. But since 2021, there is passenger traffic again between Boden-Haparanda, but the train doesn't stop in the village. The Swedish Transport Administration that owns the building didn't see any use anymore to own the building, and it was decided that they wanted to demolish it, but a decision came from Kalix municipality in 2018 that it could not be demolished. References
Morjärvs station

Morjärvs station är en järnvägsstation (trafikplats) på Haparandabanan i Morjärv cirka 73 kilometer från Bodens centralstation och 67 kilometer från Karungi station. Historik Stationen öppnades 1 augusti 1902 när Haparandabanan öppnades mellan Boden och Morjärv. Den invigdes av civilminister Hjalmar G Westring och ligger i nordvästra delen av Morjärv nära till E10. I december 1910 förlängdes banan till Lappträsk och 1915 var linjen färdig till Haparanda. 1961 öppnades en sidolinje för godstrafik till Kalix. Den 17 augusti 1992 stängdes stationen för persontrafik. Stationen återöppnades för persontrafik den 13 juni 2000, men stängdes återigen den 20 augusti 2000. 2007 stängdes stationen även för godstrafik och den används därefter endast för genomgående tåg till Kalix och Haparanda. 2012 lades linjen Morjärv–Karungi–Haparanda ned och ersattes av den befintliga sträckan Morjärv–Kalix och en nybyggd järnväg Kalix–Haparanda. År 2018 beslutade Kalix kommun att stationshuset inte får rivas. Det efter att den dåvarande ägaren, Trafikverket, ville riva stationshuset, då den ej inte längre ansågs strategisk för Trafikverkets verksamhet. Referenser Noter Tryckta källor Harlén, Hans (2012). Var stannade tåget? Sveriges järnvägsstationer från A till Ö: stationer och hållplatser med persontrafik 1856–2011. Stockholm: Trafik-nostalgiska förlaget. Libris 12335585. ISBN 9789186275969 Externa länkar Morjärvs station Wikimedia Commons har media som rör Morjärvs station.
Mosebacke

Mosebacke (Mosebacke torg) is a square and park situated on Södermalm in Stockholm, Sweden. History The park's first plantings took place during 1852–1853. The square and the surrounding neighborhood of Mosebacke were created after the Mosebacke area was hit by an extensive fire in 1857, when many properties there burned to the ground. The park was remodeled in 1941 when it received its current look. Since the 18th century, the site has been known for venues where cultural events take place. It is the site of Stockholm's oldest private theatre, Södra teatern. The current theater was designed by architect Johan Fredrik Åbom (1817-1900) and was inaugurated in 1859. There are also restaurants, an outdoor terrace and stages where local celebrities like Cornelis Vreeswijk (1937–1987) have performed. References Other sources Fogelström, Per Anders (1995) Ur det försvunna - stockholmska spår och tecken (Stockholm: Bonniers Förlag) ISBN 91-0-056123-1 Hasselblad, Björn; Lindström, Frans (1979) Stockholmskvarter: vad kvartersnamnen berättar (Stockholm: AWE/Geber) ISBN 91-20-06252-4
Flugplatz Stockholm-Barkarby

Der Flugplatz Stockholm-Barkarby (auch Hägerstalunds Flugfeld oder Barkarby Flygstation, ICAO-Code: ESKB) war bis 1974 ein Luftwaffenstützpunkt in der Gemeinde Järfälla etwa 18 Kilometer nördlich der schwedischen Hauptstadt Stockholm. Er war einer der ältesten Flugplätze in Schweden. Im Juni 2010 wurde er geschlossen. Geschichte Die Wiese bei Barkarby wurde erstmals 1913 als Übungsfeld für Armeeflieger erwähnt. Die schwedische Luftwaffe nutzte den Flugplatz bis 1974, wobei er ab 1936 der Stützpunkt des Geschwaders F8 Barkarby war. In den 1950er-Jahren baute die schwedische Luftwaffe (Flyvapnet) mittig eine unterirdische Flugzeugkaverne (Berghangar), um darin rund 50 Kampfflugzeuge unterzubringen. So betrieb die Luftwaffe aus der Kaverne ihre J-34 Hunter und J-35 Draken. In den 70er-Jahren verließ sich die Luftwaffe mehr auf ihr BAS 60-Konzept mit den verstreuten Behelfspisten. Nach der Auflösung des Geschwaders 1974 wurde der Flugplatz nur noch zivil genutzt, aber das Gelände blieb Militärbesitz. Neben der militärischen Nutzung fand bereits ab 1919 durch P O Flygkompani ziviler Flugbetrieb statt. Ab 1928 war Barkarby neben Malmö/Bulltofta und Stockholm/Bromma einer von drei Flughäfen mit regelmäßigen Auslandsverbindungen. Ab 2007 gehörte der Flugplatz der Gemeinde Järfälla, war jedoch bis zur Schließung 2010 an den Barkarby Flygklubb verpachtet. Auf dem Flughafen wurde 1976 das Bild für das Cover des ABBA-Albums Arrival fotografiert, in dem die Gruppe in einem Hubschrauber-Cockpit sitzt. Weblinks Offizielle Webpräsenz (schwedisch) Einzelnachweise
Barkarby Airport

Barkarby Airport (IATA: N/A, ICAO: ESKB) was a disbanded Swedish Air Force base, near Akalla north of Stockholm used for general aviation. Barkarby Airport was one of Sweden’s oldest active airports until it was closed in 2010. A large shopping complex is still situated close to – and partly on – the airfield. Current plans are to construct houses, apartments and offices on large parts of the airfield. December 2008 was due to be the last commercial flight date, after which houses were due to be built. Due to legal complexities about the cancellation of the contract, however, the airport was open for another two years. The airport was finally closed in June 2010. Barkarby airport was the location used to photograph the 1976 cover of the ABBA album, Arrival. The members of the Swedish group are seen sitting in a helicopter on the ground at Barkarby, and on the reverse the helicopter is seen arriving. See also List of the largest airports in the Nordic countries Barkarbystaden References External links Barkarby Flying Club (Swedish)
Munkbrohamnen

Munkbrohamnen er en kaj i Gamla stan i Stockholm som går sydpå fra Hebbes bro. Munkbrohamnen er den eneste del af Gamla stan som ligger vest for Centralbron. Munkbrohamnen domineres af gangstien mellem Riddarholmen og Gamla stan tunnelbanestation, men nærmest Riddarholmen findes en lille park med træer og bænke. Fortøyd ved Munkbrohamnen ligger også en platform som er centrums eneste landingsplads for helikopterer. Den har i lang tid været tilholdssted for skinheads. Munkbrohamnen ligger udenfor området for Nya Slussen, men der er planlagt flere byggerier med caféer og restauranger ud over vandet. Galleri Referencer
Munkbrohamnen

Munkbrohamnen (Swedish: "Monk's Bridge Harbour") is a quay and a footway passing along the western waterfront of Gamla stan, the old town in central Stockholm, Sweden. Stretching along the western side of Centralbron, the motorway and railway bridge passing north–south between the islands Stadsholmen and Riddarholmen, Munkbrohamnen offers pedestrian access from and to the metro station of the old town, and a panoramic view over the bay Riddarfjärden. History The name, made official in 1921 because 'it is already established', was preceded by others, such as Örebrohamnen ("Örebro Harbour"), because ships from the city of Örebro used to be moored here; Mälarhamnen ("Harbour of Mälaren") as it is facing the Lake Mälaren; and Munkbrokajen ("Monk's Bridge Quay"), like the square Munkbron in references to the Greyfriars abbey once located nearby on Riddarholmen. Moored at the quay was the Helikopterplattan (Helicopter Platform). In addition to being the only helicopter platform in central Stockholm, it has been known since the mid-1980s as a favourite hangout for white power skinheads and other far right activists. See also List of streets and squares in Gamla stan References External links hitta.se - Location map
Munkbrohamnen

Munkbrohamnen (även kallad Munkbrokajen och Mälarhamnen) är ett kajområde och en tidigare hamn i västra Gamla stan i Stockholm. Området sträcker sig som en smal remsa mellan Riddarfjärden och Sammanbindningsbanan söderut från Hebbes bro och fick sitt nuvarande namn 1921. Historik Innan järnvägen (Sammanbindningsbanan) avskilde nuvarande kajområde från övriga Gamla stan var Munkbrohamnen en del av Köttorget och Mälartorget samt närbelägna Munkbron. Här pågick livlig handel med Mälardalens bönder som kom hit med sina varor. På Köttorget handlades huvudsakligen med kött och på Mälartorget med lantmannaprodukter. Hit trafikerade även Örebrobåtarna till och från Örebro varför kajområdet också kallades Örebrohamnen. Till en början gick järnvägen på viadukt och man kunde passera fritt under den mellan Köttorget, Kötthallen och kajområdet. 1918 uppfördes Munkbrohallen intill Kötthallen och 1921 föreslog namnberedningen att kalla hamnområdet Munkbrohamnen som ”ett redan vedertaget namn för kajen vid Köttorget”. När nuvarande spårförbindelse för järnväg och tunnelbana skapades på 1950-talet försvann den öppna passagen under järnvägen, liksom Köttorget och Köttorshallen. Kajområdet avsnördes och förlorade sin tidigare betydelse som handelsplats och hamn. Idag går den enda vägen mellan Munkbrohamnen och Gamla stan via gången genom Gamla stans tunnelbanestation. Historiska bilder Dagens Munkbrohamnen och framtidsplaner Munkbrohamnen är den enda del av Gamla stan som ligger väster om Centralbron och Sammanbindningsbanan. Området är mellan tio och 22 meter brett och cirka 135 meter långt och består huvudsakligen av gång- och cykelvägen mellan Riddarholmen och Gamla stans tunnelbanestation och vidare till gång- och cykelbron över Söderström. Närmast Riddarholmen vidgar sig kajområdet till en liten park med träd och bänkar. Platsen är mycket låglänt och ligger normalt bara någon halvmeter över Riddarfjärdens vattennivå. När Mälaren har hög vattenföring blir det risk för översvämning och att vatten rinner ner i tunnelbanan. Förtöjd vid Munkbrohamnen låg en helikopterplatta som var innerstadens enda landningsplats för helikopter. Den var under en lång tid tillhåll för skinnskallar. Munkbrohamnen planeras att rustas upp under Projekt Slussen med tre café- och restaurangbyggnader samt ett trädäck över vattnet och eventuellt en småbåtshamn. I dag fungerar Munkbrohamnen som en reservhamn för Mälartrafiken och förvaltas av Stockholms Hamnar. Nutida bilder Noter Källor Stahre, Nils-Gustaf; Fogelström, Per Anders (1986). Stockholms gatunamn: innerstaden. Monografier utgivna av Stockholms stad (återtryck av del av 1:a upplagan). Stockholm: Liber/Allmänna förlaget. sid. 45. Libris 7269073. ISBN 91-38-90777-1 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Munkbrohamnen. Digitala Stadsmuseet har media som rör Munkbrohamnen
Lasarettet Trelleborg

Lasarettet Trelleborg ingår i sjukvårdsförvaltningen Skånes universitetssjukvård, som är en av Region Skånes fem hälso- och sjukvårdsförvaltningar. Cirka 700 personer arbetar på sjukhuset. Sjukhuset har en akutmottagning öppet under dagtid och flera olika avdelningar, dock ingen förlossningsavdelning. Historia Trelleborgs lasarett invigdes 1893, i en byggnad som senare kom att inrymma stadens museum, och hade den gången 20 sängar. Då var Carl August Ljunggren den enda läkaren som arbetade på sjukhuset. Redan 1900 byggdes sjukhuset ut genom att man lade till en våning och sängantalet blev därför dubbelt. 1921 byggdes man till 3 så kallade ligghallar, främst avsedda för tuberkulos-sjuka. Antalet sängplatser blev 65. Ett helt nytt sjukhus med 91 sängplatser byggdes längre in i staden och invigdes 1932. År 1962 delades lasarettet och fick en medicinsk del, en kirurgisk del och en röntgenavdelning, varvid sjukhuset blev ett så kallat normallasarett, nu med 125 sängplatser. 1967 blev sängplatsantalet 246. 1995 inbjöds tre arkitekter till en tävling om förnyelse av lasarettet. Vann gjorde Arkitekt SAR Gösta Eliasson, ETV arkitekter. 1999 återinvigdes sjukhuset med nya kirurg- och medicinmottagningar, vårdavdelningar, entréhall samt omfattande ombyggnad av akutmottagning och övriga mottagningar. De sexkantiga vårdavdelningarna med 27 vårdplatser, varav 9 enkelrum och 9 dubbelrum är unika till sin utformning och ger korta gångavstånd för personalen. Referenser Externa länkar Lasarettet Trelleborgs webbplats
Marinehafen Muskö

Der Marinehafen Muskö ist ein – während des Kalten Krieges geheimer – Flottenstützpunkt auf der gleichnamigen Insel an Schwedens Ostküste. Die Anlage wurde im Gegensatz zu den U-Boot-Bunkern der deutschen Marine im Zweiten Weltkrieg unterirdisch angelegt. Im Oktober 2019 hat die Schwedische Marine bekannt gegeben, den Stützpunkt zukünftig wieder als Kommandozentrale nutzen zu wollen. Architektur Die Anlage ist über den 3 km langen und 70 m unter dem Wasser verlaufenden Muskö-Tunnel mit dem Festland verbunden. Für den Ausbau der Basis wurden 1,5 Millionen Tonnen Fels weggesprengt. Alleine die Versorgungstunnel sind über 20 km lang. Die komplett unterirdische Anlage verfügt über drei Trockendocks für Zerstörer und U-Boote, Treibstoff- und Munitionslager, sowie Küche, Werkstätten, Notstromaggregate und Truppenunterkünfte. Geschichte Da konventionelle Marinestützpunkte durch Aufklärungsflugzeuge, Spione an Land oder von U-Booten leicht auszuspähen waren, suchte die schwedische Marine nach einem Weg, ihre wichtigsten Kriegsschiffe vor Aufklärung und Kernwaffenangriffen zu schützen. Ein unbekannter Stützpunkt, welcher aus der Luft, vom Wasser und an Land nicht sichtbar ist, erfüllte jene Erwartungen. So wurde im Archipel der Schäreninseln die Insel Muskö untertunnelt. Von 1950 bis zur Fertigstellung 1969 wurde der Stützpunkt stetig ausgebaut. Die sowjetische Marine versuchte immer wieder den Stützpunkt zu finden und auszukundschaften. Nach einem Regierungsbeschluss 2004 wurde die Schwedische Marine der Ostküste auf Karlskrona konzentriert, womit die Muskö-Basis an Bedeutung verlor. Im Folgejahr wurde sie an die Privatunternehmen Kockums AB und Muskövarvet AB verpachtet. Weblinks Blog-Eintrag mit vielen Bildern (engl.) Einzelnachweise