NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kivik (stanowisko archeologiczne)

Kungagraven i Kivik – stanowisko archeologiczne w Szwecji, położone w Kivik we wschodniej części prowincji historycznej (landskap) Skania. W 1748 roku odkryto tam kurhan z epoki brązu. Pod nasypem kurhanu o średnicy 75 m znajdowała się podłużna komora grobowa o wymiarach 4,4 × 0,9 m wzniesiona z płyt kamiennych, z których osiem jest pokrytych rytami. Ryty przedstawiają scenę ofiarną z muzykantami grającymi na lurach, procesje, rydwany z zaprzęgiem, koła z wpisanym krzyżem (symbol słońca), zwierzęta, łodzie, topory bojowe. W komorze grobowej nie znaleziono żadnych szczątków ludzkich, ani darów grobowych. Przypuszcza się, że kurhan z Kivik został obrabowany, najprawdopodobniej w niedługim czasie po jego usypaniu. Bibliografia Goldhahn, Joakim, Bredarör i Kivik. Nya analyser och dateringar av människoben. Fornvännen 100, (2005) s. 97-100. [dostęp 2012-10-13]. (szw.). Riksantikvarieämbetet, Södra Mellby 42:1. [dostęp 2012-10-13]. (szw.). Riksantikvarieämbetet, Södra Mellby 43:1. [dostęp 2012-10-13]. (szw.).
Túmulo real de Kivik

O túmulo real de Kivik (em sueco: Kungagraven i Kivik, Kiviksgraven) é um sítio arqueológico situado perto de Kivik, na parte sudeste de Escânia, na Suécia. O sítio é o que resta de um extraordinário enterro duplo da Idade do Bronze nórdica c. 1400 a.C. Local O local está localizado a cerca de 320 metros da costa leste de Escânia. Esses dois enterros são únicos. Tanto na construção quanto no tamanho - é um local circular medindo 75 metros de diâmetro - este túmulo difere da maioria dos enterros europeus da Idade do Bronze. Mais importante ainda, os quistos são adornados com petroglifos. As imagens esculpidas nas pedras retratam pessoas, animais (incluindo pássaros e peixes), navios, lures sendo reproduzidos, símbolos e uma carruagem puxada por dois cavalos e com rodas de quatro raios. História O local foi usado como pedreira para materiais de construção até 1748, quando dois agricultores descobriram 3,25 metros de túmulo, com orientação norte-sul, construído com dez lajes de pedra. Ainda assim, as pedreiras continuaram e algumas das pedras desapareceram. Em 1756, o local foi analisado pelo antiquário e arqueólogo Nils Wessman (1712-1763). Wessman havia realizado extensas viagens à Escânia nas décadas de 1740 e 1750 para investigações arqueológicas. O local foi escavado pelo arqueólogo Gustaf Hallström (1880-1962) a partir de 1931. De 1925 até sua aposentadoria em 1945, Hallström trabalhou como antiquário no Conselho Nacional do Patrimônio Sueco (Riksantikvarieämbetet). Entre 1931–1933, uma escavação completa foi realizada e os restos de um assentamento da Idade da Pedra foram encontrados sob o enorme monte de pedras, incluindo uma grande quantidade de fragmentos de pedra de pedra. Somente dentes, fragmentos de bronze e alguns pedaços de osso foram encontrados, datando da Idade do Bronze. O monte continha dois cistos. No lado esquerdo do extremo sul do cisto, havia lajes de pedra elevadas a 1,2 metros de comprimento e 0,65 metros de largura. Foi nomeado Túmulo do Rei devido ao seu tamanho, muito antes de ser conhecido por conter dois enterros. Como o local foi sujeito a vários saques, não há achados confiáveis, mas acredita-se que os dois túmulos foram construídos ao mesmo tempo. Após a escavação, a tumba foi restaurada, mas ninguém sabe se parece com seu estado original. Uma comparação com outros túmulos contemporâneos sugere que o local pode ter sido três vezes maior que os 3,5 metros como restaurado. A restauração foi baseada em gravuras do século XVIII e conjecturas. Uma nova câmara foi construída a partir de concreto e um túnel se estendeu até as cistas. Hoje, é possível que os visitantes do local entrem na tumba e vejam as pedras gravadas. Galeria Referências
Чивикская гробница

Гробница короля из Чивика обнаружена у города Чивик на юго-востоке шведской провинции Сконе () в 320 метрах от восточного побережья. В гробнице обнаружены два захоронения, которые датируются около 1000 г. до н. э. Гробницы подобного типа были распространены в Скандинавии бронзового века и традиционно именуются рёсе. Длительное время гробницу использовали как каменоломню и уносили оттуда камни для использования в строительстве. В 1748 г. два крестьянина обнаружили здесь захоронение, после чего началось изучение памятника. Как по конструктивным особенностям, так и по размеру гробница отличается от большинства европейских гробниц бронзового века. На саркофагах обнаружены петроглифы, изображающие людей, животных (в том числе птиц и рыб), корабли, игра на луре (духовой музыкальный инструмент), различные абстрактные символы, а также колесница с упряжкой из двух лошадей и колёсами с 4 спицами. В настоящее время гробница открыта для посетителей. Галерея См. также Девушка из Эгтведа Сагахольм Колесница из Трундхольма Курган Хога Ссылки The Swedish National Heritage Board on the King’s Grave An additional webpage on the grave’s history
Чивикська гробниця

Гробниця короля з Чивика виявлена біля міста Чивик на південному сході шведської провінції Сконе (55°41′ пн. ш. 14°14′ сх. д. 55°41′ пн. ш. 14°14′ сх. д. 55°41′ пн. ш. 14°14′ сх. д.) В 320 метрах від східного узбережжя. У гробниці виявлені два поховання, що датуються близько 1000 р. до н. е. Гробниці подібного типу були поширені в Скандинавії бронзової доби і зазвичай називаються рьосе. Тривалий час гробницю використовували як каменоломню і несли звідти камені для використання в будівництві. У 1748 році два селянина виявили тут поховання, після чого почалося вивчення пам'ятника. Як за конструктивними особливостями, так і за розміром гробниця відрізняється від більшості європейських гробниць бронзового століття. На саркофагах виявлені петрогліфи, що зображують людей, тварин (в тому числі птахів і риб), кораблі, гра на лурі (духовий музичний інструмент), різні абстрактні символи, а також колісниця з упряжкою з двох коней і колесами з 4 ступицями. В даний час гробниця відкрита для відвідувачів. Галерея Див. також Колісниця з Трундхольма Посилання The Swedish National Heritage Board on the King 's Grave An additional webpage on the grave's history
Storsund (naturreservat)

Storsund är ett naturreservat och Natura 2000-område i Gotlands län. som omfattar växtligheten runt sjön Storsund på Gotland. Storsund är en havsvik, som i historisk tid avsnörts från havet, och till stor del växt igen med ag och vass. Den före detta viken har ett rikt fågelliv och en artrik orkidéflora. Vid dess södra stränder rastar tranor, brunänder, skedänder, stjärtänder och svarthakedopping. Vid Storsunds stränder växter sumpnycklar och ängsnycklar. På den lite torrare marken högre upp växer knipprot, nästrot och stora mängder svärdsyssla. Referenser naturreservatet på länsstyrelsen Gotlands län Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Storsund.﻿
Storängen (stacja kolejowa)

Storängen (szw. Storängens station) – stacja kolejowa na Saltsjöbanan, w Storängen, w gminie Nacka, w regionie Sztokholm, w Szwecji. Stacja została otwarta w dniu 1 lipca 1904. Stacja znajduje się w południowo-wschodniej części Storängen. Historia W czasie powstawania Saltsjöbanan w latach 1893–1903 stacja w Storängen nie powstała. Stacja została otwarta 1 lipca 1904, początkowo jako niewielki przystanek, gdzie pociągi zatrzymywały się co godzinę. Od dnia 18 maja 1905 r. posiada budynek stacyjny, który powstał wraz z pocztą i kioskiem. Budynek stacji został zaprojektowany przez architekta Gustafa Hugo Sandberga. On także zaprojektował budynki stacyjne w Igelboda i Solsidan. Linie kolejowe Saltsjöbanan Przypisy
Storängens station

Storängens station är en järnvägsstation på Saltsjöbanan i Storängen i Nacka kommun. Stationen öppnades den 1 juli 1904. Stationen ligger i sydöstra delen av Storängen. Historik Under Saltsjöbanans första elva år, 1893–1903, stannade inga tåg vid Storängen. Stationen öppnades den 1 juli 1904, till en början som en mindre så kallad anhaltsstation, där tågen skulle stanna en gång i timmen. Från 18 maj 1905 blev det en station med stationshus, som också rymde postkontor och en kiosk. Stationshuset ritades av arkitekt Gustaf Hugo Sandberg. Han ritade även stationshusen i Igelboda och Solsidan. Storängens villasamhälle grundades 1904 av Tjänstemännens Egnahemsförening vid Storängen och föreningen lyckades att förhandla fram ett fast biljettpris Storängen-Stockholm. Priset för en årsbiljett var 55 kronor för "fullvuxen person" och 30 kronor för "barn i skolåldern". Detta biljettpris ändrades inte förrän Storstockholms Lokaltrafik 1969 övertog trafiken på Saltsjöbanan. När samhället planerades anlades gatunätet så att från stationen strålar huvudvägarna Järlavägen, Ängsvägen, Lindvägen och John Lodéns väg ut mot norr och nordväst. På så vis kunde nästan alla tomter nås lätt. Dubbelspår lades ut 1911–1913 mot Saltsjö-Duvnäs. Avståndet från station Slussen är 6,6 kilometer. Stationshuset finns fortfarande (2013) kvar och är en av de bäst bevarade ursprungliga stationsbyggnaderna längs Saltsjöbanan. Galleri Referenser Noter Tryckta källor Stockholms förstäder och villasamhällen. (faksimil av särtryck av originalupplaga, 1911). Tjänstemännens egnahemsförening vid Storängen, Trädgårdssällskapet. 2004. Libris 11169191. ISBN 91-7120-072-X Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Storängens station.
Riddarhuset

For alternative betydninger, se Ridderhuset. Riddarhuset (dansk Ridderhuset) betyder dels den adel, der tidligere var repræsenteret på Riksdagen i Sverige, dels den bygning, hvori denne stands sessioner fandt eller finder sted, dels hele adelen. 1626 gav Gustaf 2. Adolf en Ridderhusordning, hvorved den svenske adels organisation nærmere bestemtes (introduktion på Riddarhuset, adelens inddeling i tre rangklasser mm.). Der skelnes mellem introduceret og ikke-introduceret adel. Med "introduceret" menes de svenske adelsslægter, der er introduceret på Riddarhuset. De introducerede er medlemmer af Riddarhuset. Mange "ointroducerade" er medlemmer af Ointroducerad Adels Förening. Huset tilhører kollektivt de ca. 2000 adelsslægter, som har våbenskjolde ophængt på væggene i den store sal. Siden 1869 har Sveriges adel samledes i Riddarhuset til adelsmøde hvert tredje år. Det nuværende Riddarhus i Gamla Stan i Stockholm blev påbegyndt 1641 efter tegninger af franskmanden Simon de la Vallée, der imidlertid døde 1642. Dernæst blev den tyske stenhugger Heinrich Wilhelm i en tiårig periode ansvarlig for byggeriet. Efter at også han døde (i 1652), indkaldtes den nederlandske arkitekt Justus Vingboons (en bror til arkitekten Philip Vingboons). Vingboons regnes for den væsentligste ophavsmand til bygningen, selvom han blev afskediget juni 1656 og sendt retur til Nederlandene, hvorefter Jean de la Vallée, søn af Simon, afsluttede byggeriet i 1674. Huset benyttedes fra 1680 som samlingssted. Kilder Riddarhus i Salmonsens Konversationsleksikon (2. udgave, 1926)
Riddarhuset

Das Riddarhuset wurde zwischen 1641 und 1670/1674 als Versammlungshaus des schwedischen Adels errichtet. Es steht in der Stockholmer Altstadt (Gamla stan) und ist der Sitz des schwedischen Ritterhauses. Reichskanzler Axel Oxenstierna hatte 1641 das Grundstück erworben, für den Bau eines „gut und prachtvoll gebauten Hauses zum Ruhme des Standes“. Zuvor war die Versammlungsstätte ein einfaches Gebäude neben der Deutschen Kirche gewesen. Bis zur Fertigstellung des repräsentativen Gebäudes vergingen allerdings Jahrzehnte. Während der Bauzeit zwischen 1641 und 1674 waren verschiedene Architekten für das Gebäude zuständig. Den Beginn machte der französische Architekt Simon de la Vallée. Danach wurde der Bau vom deutschen Steinmetz Heinrich Wilhelm und vom Niederländer Justus Vingboons fortgesetzt. Letzterer soll den entscheidenden Einfluss auf die Gestaltung gehabt haben. Nach dessen Rückkehr nach Holland beendete Simons Sohn, Jean de la Vallée, den Bau. Erst mit der Aufstellung einer Bronzestatue Gustavs I. Wasa 1773 auf der Straßenseite des Gebäudes war der Ausbau vollendet. Es wurde seither aber noch mehrfach sowohl innen als auch außen umgebaut. Die größte Veränderung erfolgte 1870, als das Haus auf der Wasserseite zwei Pavillons als freistehende Flügelbauten bekam, die vom Architekten Adolf W. Edelsvärd projektiert waren. Im dadurch gebildeten Ehrenhof wurde eine Statue von Axel Oxenstierna aufgestellt. Das Riddarhuset ist zum größten Teil im Stile des holländischen Klassizismus errichtet. Es gibt interessante Inneneinrichtungen aus dem 17. Jahrhundert und eine aufwendige Treppenhalle. Früher war das Ritterhaus das schwedische Äquivalent zum englischen Oberhaus. Bis heute ist das Gebäude Sitz des Ritterhauses, das bis 1865 eine eigene Kammer im Schwedischen Ständereichstag war und 2003 von einer öffentlich-rechtlichen Körperschaft in eine juristische Person des Privatrechts umgewandelt wurde. Mitglieder sind die schwedischen Adelsgeschlechter, jeweils vertreten durch ihren Senior. Im Jahr 2004 gab es noch etwa 619 Adelsgeschlechter, die zusammen etwa 28.000 Personen umfassten. Die Wappen der Familien sind, auf Metallschilden gemalt, in genauer Rangordnung an den Wänden des großen Saales aufgehängt. Seit 1869 trifft sich der schwedische Adel jedes dritte Jahr im Ritterhaus zu einer festlichen Versammlung. Hier finden auch Feste, Konzerte und ähnliche Veranstaltungen statt. Literatur Sven Hedin: Von der Ritterzentrale zur Kultur-Institution. In: Christina von Flotow (Hrsg.): Deutsches Adelsblatt. 65. Jahrgang, Nummer I, Sekt. Reise. Deutsches Adelsblatt GmbH-Selbstverlag, Westerbrak/Kirchbrak, 15. Januar 2026, ISSN 0012-1193, S. 33–35. Alf Åberg, Hans Hammarskiöld, Dick Norberg: Riddarhuset. Hrsg. Svanbergs Bokbinderi (Lessebo), Trydells Tryckeri-Laholm, Byggförlaget, Stockholm 1999. ISBN 91-7988-194-7. Friherre A. W. Stiernstedt: Riks Heraldicus, Svenska grefliga och friherrliga Ättars Vapen, i enlighet med Ä Riddarhuset befintliga Vapen plätar. Stockholm 1865. Weblinks Riddarhuset (englisch) Einzelnachweise
Riddarhuspalatset

Riddarhuspalatset ou Riddarhuset (en français : la « maison de la noblesse »), est l'assemblée de la noblesse suédoise. Assemblée Entre le XVIIe et le XIXe siècle, elle a été une chambre des États généraux du royaume (le Ståndsriksdagen), équivalent de la Chambre des lords britannique. Après le remplacement en 1866 des États généraux du royaume par le Riksdag. La maison de la noblesse est devenue un organe officieux de représentation de la noblesse suédoise, contrôlé par le gouvernement. Depuis 2003 elle est une institution privée qui œuvre en faveur des intérêts de la noblesse. Le bâtiment La maison de la noblesse est aussi le nom du bâtiment entretenu par l'assemblée, et situé sur la place Riddarhustorget dans la vieille ville de Stockholm (Gamla Stan). Elle a été construite de 1641 à 1672 par quatre architectes différents : le Français huguenot Simon de la Vallée de 1641 à 1642, Heinrich Wilhelm de 1645 à 1652, Joost Vingboons de 1653 à 1656 et Jean de la Vallée, fils du premier architecte, de 1656 à 1672. Les deux ailes du bâtiment ont été ajoutées en 1870 par Adolf W. Edelsvärd. Sur sa face sud se trouve une statue du roi Gustave Ier Vasa, alors qu'au nord s'étend un parc dans lequel on remarque une statue d'Axel Oxenstierna. La noblesse suédoise en chiffres En 2006, la noblesse suédoise était composée de 26 800 personnes membres de 698 familles subsistantes, dont : 49 familles comtales, 136 familles baronnes, 513 non titrées. Voir aussi Liens externes (sv + en) Le Site officiel Site officiel Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du baroque Portail de Stockholm
Riddarhuset

Riddarhuset (het Ridderhuis) was de vaste vergaderplaats van de Zweedse adel op Gamla Stan in Stockholm. Het gebouw werd tussen 1641 en 1647 gebouwd en was ontworpen door een Franse, Duitse en Nederlandse architect (Justus Vingboons). Het gebouw is een typisch voorbeeld van de Nederlandse barokstijl. Binnen zijn de muren bedekt met 2320 familiewapens van de Zweedse adel. Het gebouw wordt vaak beschouwd als een van de mooiste van Stockholm. De roodbruine bakstenen muren met witte hoeken zouden voorbeeld zijn geweest voor de vele Scandinavische (houten) huizen met roodbruine muren witte accenten op de hoeken.
Dom Rycerstwa w Sztokholmie

Dom Rycerstwa (szw. Riddarhuset) – budynek w Sztokholmie na Gamla stan, miejsce obrad stanu arystokratycznego – jednego z czterech reprezentowanych w szwedzkim parlamencie stanowym (Ståndsriksdagen) istniejącym w latach 1435–1866. Historia Sam budynek został zbudowany według projektu, który przygotował urodzony we Francji architekt Simon De la Vallée. Simon został jednak zabity przez szwedzkiego szlachcica w 1642 roku. Prace ukończył więc jego syn Jean w 1660. Jest on przykład holenderskiego baroku pod względem kształtu jak i kolorystyki. Budynek Na północnej fasadzie, nad wejściem umieszczono motto: Arte et Marte (Sztuka i wojna), po którego bokach znajdują się posągi bogini sztuki i nauki – Minerwy i boga wojny – Marsa. Rzeźby na dachu symbolizują cnoty rycerskie: Nobilitas (Szlachetność), Studium (Pilność), Valor (Odwaga), Honor, Prudentia (Rozwaga) i Furtitudo (Siła). We wnętrzu znajdują się schody prowadzące do Sali Rycerskiej, a tam można zobaczyć plafon Davida Klöckera Ehrenstrahla oraz rzeźbione hebanowe krzesło z 1623 roku. Na ścianach widnieje 2320 herbów.
Lummelundagrottan

Lummelundagrottan es una reserva natural ubicada cerca de Lummelunds bruk, al norte de la ciudad de Visby, en la provincia de Gotland (Suecia). Es más conocida como Lummelundagrottan, pero también es llamada Rövarkulan ("La cueva de ladrones"). La reserva tiene 17 hectáreas e incluye la cueva y una zona por encima del suelo. Es una de las mayores cuevas en Suecia. Las partes investigadas alcanzan a medir casi 4 km (2,5 millas)​ El sitio es visitado por unas 110 000 personas cada año.​ Véase también Geografía de Suecia Referencias
Lummelundagrottan

Lummelundagrottan est une grotte située à côté du village de Lummelunda près de la ville de Visby sur l'île de Gotland, au milieu de la mer Baltique. La grotte est aussi appelé "Rövarkulan" (la caverne ou repaire des voleurs). Descriptif En 1924, la première tentative pour entrer dans la grotte est faite par un zoologiste du nom de Torsten Gislén, il a réussi à parcourir jusqu'à environ une quarantaine de mètres. En 1948, trois garçons (Orjan Håkansson, Percy Nilsson et Lars Olsson) ont réussi à leur tour à entrer dans la grotte. Ils ont commencé à faire des expéditions et à examiner l'intérieur de cette première approche de l'intérieur de cette grotte, alors aux dimensions modestes, car elle finissait par un étroit boyau quasi infranchissable. En 1950, un gros rocher s'effondra du plafond et offrit tout à coup une ouverture plus large dans la paroi rocheuse. Une ouverture de 20 mètres qui a permis aux trois garçons d'aller plus profondément dans la grotte et de découvrir la "salle Bergakungens", qui est la première salle, puis une autre surnommée la salle «chapelle». Ensuite la grotte débouche sur un lac et une rivière souterraine qui débouche à l'extérieur par une large ouverture. En 1955, au moyen d'un canot en caoutchouc, l'exploration se poursuivit pour les trois jeunes gens qui avancèrent encore sur 175 mètres. En 1959 la grotte fut aménagée pour l'ouverture au public. En septembre 1985, quelque 400 mètres de conduits supplémentaires furent découverts par des plongeurs qui durent passer quatre goulots dans la grotte. D'autres grandes salles furent mises au jour. La longueur actuelle de la grotte atteint les quatre kilomètres et en fait la deuxième plus grande grotte de Suède après celle de Korallgrottan et ses six kilomètres. Liens externes Site de la grotte (en suédois) Plan de la grotte de Lummelundagrottan Portail de la Suède Portail de la spéléologie
Lummelundagrottan

Lummelundagrottan (Zweeds voor 'de Lummelundagrot') is een natuurreservaat nabij Lummelunds bruk en Lummelunda, ten noorden van de stad Visby op het eiland Gotland in Zweden. Het natuurreservaat is voornamelijk bekend vanwege de grot zelf, die ook wel Rövarkulan ('rovershol') wordt genoemd. Het reservaat is ongeveer 17 hectare groot en beslaat zowel de grot als het bovengrondse gebied eromheen. De grot is een van de langste van Zweden en ongeveer vier kilometer ervan is verkend. De grot trekt jaarlijks 110.000 bezoekers.
Grutas de Lummelunda

As Grutas de Lummelunda (Lummelundagrottorna) são um sistema de grutas, com mais de 4 km de galerias, localizadas a 18 km a nordeste da cidade de Visby, na ilha sueca da Gotlândia no Mar Báltico. As galerias foram formadas pela ação de águas subterrâneas sobre rochas calcárias. São uma das maiores atrações turísticas da Gotlândia, tendo sido abertas ao público na década de 1950. Referências Ligações externas www.lummelundagrottan.se Imagens de Lummelundagrottan por Per Birger Olsson
Lummelundagrottan

Lummelundagrottan är en grotta och ett naturreservat norr om Visby på Gotland. Det 16 hektar stora reservatet är mest känt för själva grottan, som även kallas Rövarkulan, en underjordisk lång och smal flodbädd i kalkberget beläget vid Lummelunds bruk ungefär 13 kilometer norr om Visby. Lummelundaån rinner på en sträcka av mer än 1,3 kilometer under jorden. Den rinner från Martebo myr och kommer fram ur bergklinten vid kusten genom en låg och bred grottlik mynning. Totalt har grottan en gånglängd på fyra kilometer, vilket gör den till Sveriges näst längsta grotta efter Korallgrottan i Jämtland. Grottans temperatur pendlar mellan 8 och 12 plusgrader, året runt. Historia År 1924 gjordes det första dokumenterade försöket att ta sig in i grottan när zoologen Torsten Gislén gjorde ett antal försök; han lyckades dock bara ta sig in omkring 40 meter. Det blev istället tre pojkar (Örjan Håkansson, Percy Nilsson och Lars Olsson) som upptäckte hur man tog sig in i grottan. År 1948 hade de börjat göra expeditioner för att undersöka det då ganska lilla grottsystemet. När de två år senare var inne i grottan lossnade ett stort stenblock från taket. Stenblocket ramlade ner och plötsligt var en tidigare ganska smal öppning i bergväggen mycket bredare. En 20 meter lång gång (som idag kallas för ”Pojkarnas gång”) öppnade sig, de tre pojkarna fortsatte in i grottan och upptäckte ”Bergakungens sal”, som är den första salen man kommer in i om man idag går den guidade turen, och salen ”Kapellet” som också besöks i dagens guidade tur. Här stoppades de av en sjö och det var inte förrän 1955 som de kom längre in i grottan, då med hjälp av en gummiflotte. Vid det tillfället lyckades de ta sig 175 meter längre in i grottan än tidigare. 1959 tog man upp en tunnel som gjorde det möjligt för allmänheten att besöka de salar och gångar som pojkarna några år tidigare hade upptäckt. Ytterligare 400 meter gångar upptäcktes när dykare i september 1985 passerat fyra vattenlås i grottan. Man upptäckte då också Lummelundagrottans hittills största salar. Turism Idag besöker omkring 10.000 turister grottan varje år och man har öppet mellan maj och september. De flesta turister besöker den 200 meter långa ”turistgrottan”. Av gammal hävd kostar biljetten 1 kr per meter att vandra men priset kan variera. Det går även att göra en längre vandring. Då går man helt enkelt förbi den vanligaste promenaden och promenerar ytterligare cirka 100 meter in i grottan. Galleri Källor http://www.speleo.se www.lummelundagrottan.se Guteinfo.com Om Lummelundagrottan, Länsstyrelsen i Gotlands län Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lummelundagrottan.﻿ www.lummelundagrottan.se Bilder från Lummelundagrottan av Per Birger Olsson
Vinberg Nature Reserve

Vinberg Nature Reserve (Swedish: 'Vinbergs naturreservat, Vinberg') is a municipal nature reserve in Falkenberg Municipality, Halland County, Sweden, of area 14.02ha. It was established by the municipality in 2003 and managed by it. NUTS code: SE231. The reserve is located just south of Vinberg locality. Vinån rivulet (tributary of Ätran) flows across the reserve. References