Östafors bruk naturreservat

Östafors bruk, vars namn har bildats av Östa(d) och fors samt bruk, är ett naturreservat i Bromölla kommun i Skåne län. Området, som är 19 hektar stort, är naturreservat sedan 1985, med reviderade föreskrifter 2007. Det är beläget söder om Olofström utmed Holjeån på gränsen mellan Skåne och Blekinge. Genom området slingrar sig Holjeån för att sedan fortsätta norrut i det angränsande Ljungryda naturreservat i Blekinge län. Tillsammans utgör de ett sammanhängande naturskyddat område. Naturen är varierande med forsande vatten och skarpa, getryggsformade, skogklädda rullstensåsar. De branta sluttningarna är klädda med lövträd såsom bok, avenbok och ek. Utmed åkanterna växer en del al. Även öppna marker förekommer. I ån finns många fiskarter, som öring, elritsa, bäcknejonöga, ål och gädda. I Östafors bruk växer stora bestånd av kungsbräken. Naturreservatet ingår i EU:s ekologiska nätverk, Natura 2000. Industrihistoria Forsarna på denna sträcka av Holjeån har använts som kraftkälla för vattenkvarnar (mjölkvarnar och sågkvarnar/sågverk), ett ullspinneri samt tråddragning, spiktillverkning och elproduktion. Innan bruket Enligt Prästrelationerna från Skåne och Blekinge av år 1624 fanns då 30 skvaltkvarnar (kølle querner, kölvekvarnar) i Näsums socken varav fyra vid Östad (ØstenAa) på den östra sidan av Holjeån och två vid Sonarp (Sønnetørp) på den västra sidan av ån dvs totalt sex i forssträckan eller dess närhet. Grannsocknen i norr, Jämshög, hade ännu fler kølle querner och där användes dessutom beteckningen Quern för några kvarnar, vilka sannolikt var större hjulkvarnar. Beteckningen kølle quern syftade på att skvaltkvarnens vertikala drivaxel var påkformad. Denna beteckning användes år 1624 mest av den gemensamme prästen för socknarna Jämshög och Näsum, Peder Ollfzøn (pastor 1590, levde ännu 1628), men även av prästen i närbelägna Österslövs socken, som om en specifik torpare skrev att denne "for sig sielff malle kand, naar Vandflod er". Prästerna i andra socknar i exempelvis västra Blekinge använde år 1624 istället beteckningen squatter för skvaltkvarnar. Skvaltkvarnar uppfördes oftast av allmogen för husbehovet (husbehofs-Qwarnar). De var små och ineffektiva och motarbetades dessutom av den danske kungen Kristian IV, som bl.a. i en förordning från 1639 gav besked om att "Bønders skvattemyller, som ere paa en mil ner ret landgieldsmyller" skulle läggas ned. Kungens mål var sannolikt att uppnå lokala monopol för de större arrendekvarnarna (landgildemøller), så att ägarna (t ex kungen själv, kyrkan och adeln) skulle kunna öka sina intäkter. Stora delar av marken och skogarna vid Östad ägdes under både dansk- och svensktiden av kyrkan och godset Ljungby (senare Trolle-Ljungby). De skånska landskapen blev permanent svenska år 1658, men även i Danmark verkar förordningen ha fått begränsad inverkan på skvaltkvarnarnas utbredning. På 1680-talet benämndes forssträckan Maglefoss (magle: den stora på forndanska) och minst en kvarn hade uppförts där. År 1749 fanns på vardera sidan av ån en Såg Quarn (två totalt), år 1767 fem mjölkvarnar och tre sågkvarnar (totalt Östad och Sonarp) och år 1814 en såg och minst en mjölkvarn. Åtminstone åren 1749, 1767 och 1814 fanns alltså större hjulkvarnar vid forssträckan. På kartor från bl.a. 1770 kallades forsen eller berghällen vid forsen Laglefot. Huruvida detta vid det laget faktiskt var en ny benämning eller berodde på ett missförstånd är oklart. Under åtminstone perioden 1874-1901 var flera spinnare och spinnmästare skrivna i Östad. Några kom från textilindustristaden Norrköping och den förste, Carl August Andersson (född 1841, "obest. bost." 1906), hade minst tio års yrkeserfarenhet därifrån och var son till en färgare. Enligt handskrivna och illustrerade Beskrivning över Näsums socken författad av folkskolläraren, konstnären och senare rektorn Gunnar Thuresson (1911-1981) år 1936, startades ullspinneriet, som låg vid den övre delen av forssträckan, år 1874 av en Per Bjerstedt (1841-1910), som, enligt kyrkböckerna, var född i angränsande Ivetofta socken och filosofie kandidat. Troligen startades spinneriet dock av en släkting till Per Bjerstedt. Per Bjerstedt gifte sig nämligen år 1881 med änkan till faderns kusin, färgaren Bror Carl Bjerstedt (1834-1880) i Sölvesborg, och gick då även in i Firma B.C. Bjerstedt. Firman, som utöver ett färgeri och en garnbutik i Sölvesborg även ägde spinneriet i Östad, gick i konkurs år 1887. Orsakerna sägs ha varit att en del tillgångar (fastigheter och osäkra fordringar) hade åsatts för höga värden vid Bror Carl Bjerstedts död år 1880, men även "dryga lefnadskostnader för den stora familjen" och "bristande tillsyn öfver rörelsen". Det senare verkar ha lett till förskingring vid spinneriet i Östad, då konkurshandlingarna innehöll formuleringen "hvarigenom sådane underslef, som det vid Spinneriet i Östad begångna, kunnat ega rum". Makarna Bjerstedt bedömdes själva inte ha begått något brott. Den förste spinnaren, ovannämnde Carl August Andersson, flyttade ut från Östad samma år, som paret Bjerstedt flyttade in, vilket var konkursåret 1887. Hur makarna Bjerstedt kunde behålla spinnerigrenen av firman är oklart, men Per Bjerstedts far, jordbrukaren och f d landsfiskalen Carl Ulrik Bjerstedt (1810-1887), avled under konkursåret, varför spinnerigrenen möjligen köptes tillbaka med ärvda pengar. Enligt muntlig tradition skall det även ha funnits ett färgeri vid forsen och troligen anlades detta i så fall år 1887 för att ersätta Firma B.C. Bjerstedts i Sölvesborg. Under Per Bjerstedts tid i Östad (1887-1910) kallades han (utöver filosofie kandidat) fabrikör och spinnerifabrikör och hade tidvis spinnmästarna skrivna hemma hos sig. Bruket (1918-1944) Gustaf Ekman (1872-1959) tillhörde handels- och industrisläkten Ekman från Göteborg. På mödernet (Wallroth) var han kusin med Selma Lagerlöf. Gustaf Ekmans ursprungliga plan var att liksom sin forna arbetsgivare, Storfors Bruks AB, tillverka järnrör, vilket dålig konjunktur emellertid satte stopp för. Under åren fram till 1923, när verksamheten därför var liten och under uppbyggnad, kallades området mestadels för Östads Järnbruk, vilket sannolikt även var namnet på en firma. Först år 1923 grundade Gustaf Ekman Östafors Järnbruks AB, som istället för järnrör skulle komma att producera metalltråd, spik och el. Enligt ovannämnde Gunnar Thuresson inrättade Gustaf Ekman sin fabrik i det tidigare spinneriets byggnader vid den övre delen av forssträckan och initialt använde fabriken ett vattenhjul, som snart ersattes av en mindre vattenturbin. Företagsnamnet förkortades till Östafors AB år 1927. Brukets vattenturbin drev dels ett s k "järnmanufakturverk" (tillverkning av metalltråd och spik med central remdrift) och dels en likströmsgenerator (dynamo) för internt behov (belysning och värme) och senare (senast 1929) även externt behov. I mitten av 1930-talet producerades 200 ton metalltråd och 100 ton spik per år. Höga transportkostnader gjorde att det mesta avsattes lokalt ("10 mils radie"), men "all spik, som åtgick vid uppförandet av Storliens turiststation, är kommen från den lilla skånska spikfabriken". Arbetarna, som år 1925 var 14 till antalet, utsattes inte bara för mekaniska faror och buller ("maskinerna slamra och dåna") utan också kemiska faror. Detta, eftersom betning och galvanisering utfördes vid fabriken, som därför även var utrustad med ett mindre laboratorium. I slutet av april 1935 inträffade en olycka med dödlig utgång i samband med betning av metalltråd. Olyckan omnämndes bl.a. i den svenskamerikanska tidningen Vestkusten den 30 maj 1935. Strax norr om den övre delen av forssträckan fanns år 1925 en reparationsverkstad, vilket bara en hög, murad skorsten numera minner om. I tidningsartiklar och bildtexter på 2000-talet har den omväxlande kallats smedja och gjuteri. År 1925 var reparationsverkstaden den enda avlånga byggnaden där, men senare tillkom ytterligare en parallellt med reparationsverkstaden. Till bruket hörde även ett jordbruk ("Bruksgården"), två mjölkvarnar och en såg (sågverk), vilka alla var belägna nära naturreservatets vindskydd vid den nedre delen av forssträckan. De låg i samma område, som de på en karta från 1814, och hade inköpts under tidigt 1920-tal för att senare kunna expandera den industriella verksamheten. Den siste mjölnaren, som arrenderade en med sågen ihopbyggd mjölkvarn, dog år 1932. En valskvarn i tre plan uppfördes samma år av Östafors AB och denna kunde p g a eldrift förläggas ca 250 meter sydost om den nedre delen av forssträckan (fastigheten Bromölla Östafors Bruk 1:2, vitmarkerad längst ner till höger i kartan). Valskvarnen brann ner på våren 1970. Den nedre kraftstationen stod färdig år 1936. Det året skall en av de gamla mjölkvarnarna och den gamla sågen ha funnits kvar vid den nedre delen av forssträckan, men bara sågen användes, eftersom mjölkvarnen hade ersatts med den elektriska valskvarnen. Via transformatortornet vid den övre delen av forssträckan hade den nedre kraftstationen under några år av brukets existens förbindelse med Olofströms ledningsnät för el (växelström). Vid anläggande av vattenkraftverk åberopade (och åberopar) många ägare ofta bara urminnes hävd eller kungliga privilegier för sina äldre vattenkvarnar. Under beredskapsåren, när importen av kol och olja försvårades, förenklades tillståndsgivningen genom en lag (nr 732, utfärdad den 30 oktober 1939) med "särskilda bestämmelser angående tillfällig vattenreglering". År 1942 anhöll Östafors AB hos Söderbygdens vattendomstol "dels om prövning av tvenne i Holjeån... uppförda vattenkraftsanläggningar, benämnda Östafors övre och nedre verk, dels ock om fastställande av rätt att med de till anläggningarna hörande dammbyggnaderna uppdämma vattnet i ån till höjderna...", vilket Sölvesborgs-Tidningen skrev om den 24 december 1942. Tillstånden beviljades i maj 1943, vilket sannolikt förenklade försäljningen ett knappt år senare. År 1944 såldes mark med byggnader till Olofströms Kraftaktiebolag, som var ute efter fallrättigheterna för renodlad elproduktion. Efter bruket Efter tillträdet den 15 april 1944 ersatte Olofströms Kraftaktiebolag likströmsgeneratorn vid den övre kraftstationen med en begagnad växelströmsgenerator (tillverkningsår 1919 baserat på märkplåtar, enligt ingenjören och författaren Bengt Spade), vilket den nedre kraftstationen vid denna tidpunkt redan var utrustad med. I samband med detta förlängdes den övre kraftstationens relativt nybyggda (tidigast 1936) generatorhall (maskinrum) med två meter för att kunna husera den större växelströmsgeneratorn. Transformatortornet hade år 1944 inte längre förbindelse med Olofströms ledningsnät för el, men transformatorn bedömdes av P. Johansson ingenjörsbyrå kunna användas för att ansluta kraftstationerna till detta nät även om transformatorns kapacitet möjligen inte skulle räcka för hela elproduktionen. Villan, där brukets direktör och ägare, ingenjör Ekman, hade bott, började kallas "Strömbacken", medan huset vid ån, där kraftstationsvakten kom att bo, fick namnet "Strömdalen". Olofströms Kraftaktiebolag hade inte behov av alla fabrikslokaler och bostadshus från brukstiden, vilka istället kom att användas, som bostäder åt främst de estländare (ester och estlandssvenskar), som flydde till Sverige på sommaren och hösten 1944. I Olofström hade Svenska Stålpressnings AB ett skriande behov av arbetskraft, men tätorten Olofström få tomma bostäder, vilket bl.a löstes med arbetspendling från Östafors järnvägsstation, som hade invigts den 23 maj 1901, vilket var samma dag, som järnvägssträckan Sölvesborg-Olofström-Älmhult invigdes.. Senare kom även flyktingar från Ungern och arbetskraftsinvandrare från Jugoslavien att bo på området. Elproduktionen vid de båda kraftstationerna (övre och nedre) upphörde år 1970 och Länsstyrelsen Skåne köpte år 2007 området från Olofströms Kraftaktiebolag. De flesta byggnader och dammbyggnader (i vardagligt tal dammar) har rivits (dammarna i oktober 2007), men det finns många spår kvar. Annat kvarnrelaterat längs Holjeån I Rannsakningarna 1667-68 beskrev den dåvarande prästen i Jämshög-Näsum, Hans Andersön (Jöns Andersson Gemzæus, 1616-1671), hur bl.a. snapphanen Mölle-Tröels (Tröels Ingemandsen född i Göinge härad) år 1660 dödade en svensk kornett, som var inkvarterad hos en av bönderna i Sibbarps by ca två km söder om Östafors. Tröels blev infångad och steglad levande vid Näsums kyrka. Tröels hade dessförinnan uppehållit sig vid Olof Pedersens gård och sågkvarn i Holje åren 1658-1659, där han, baserat på smeknamnet Mölle-Tröels, sannolikt arbetade. Inga belägg finns för att han även arbetade i kvarnar i Sibbarpsdalen. I Olofström fanns på 1700-talet en vadmalsstamp. Stampkvarnar var ytterligare ett sätt att utnyttja vattnets kraft. I Gonarp ca tre km söder om Östafors fanns år 1624 fyra skvaltkvarnar och från år 1796 ett pappersbruk, där råvaran bestod av linnelump, som på den tiden var den vanliga råvaran. År 1911 fanns fortfarande ett pappersbruk markerat på en karta. Två lokala företagare köpte år 1917 här en vattenkvarn och uppförde vid fallet en elektrisk kraftstation, som år 1920 såldes vidare till Näsums elektriska kraftaktiebolag, vars styrelse hade "säte i Osby, där de flästa stiftarna äro hemma". Efter detta företags konkurs år 1921, så övertogs kraftstationen år 1922 av ett nytt konsortium lett av grosshandlare Christian Johnsson (1868-1948) i Osby, som även hade varit med 1920-1921. Gonarps kraftaktiebolag med ursprungligt säte i Malmö köpte kort därefter upp Lösens kraftaktiebolag. Olofströms Kraftaktiebolag köpte på våren 1926 kraftstationen i Gonarp av Sydsvenska banken. Sölvesborgs-Tidningen skrev den 20 november 1928 att "håller som bekant Gonarps kraftaktiebolag på med uppbyggandet av en ny kraftstation". Enligt Länsstyrelsen Blekinge anlades dagens kraftverk åren 1929-1930, medan Olofströms Kraftaktiebolag anger 1938, som startår, där 1938 möjligen avser den "dämningsförhöjning", som Sölvesborgs-Tidningen skrev om den 7 juni 1938. I Västanå ca tre km söder om Östafors fanns år 1624 åtta skvaltkvarnar. En kvarn, som fortfarande maler, finns på platsen. Harry Martinson beskrev i den till stor del självbiografiska romanen Nässlorna blomma hur hans alter ego, Martin, från det relativt nybyggda (1910) ålderdomshemmet i Jämshög färdades ett antal hundra meter på isflak. Sannolikt slutade Martins färd på Holjeån vid vattenkvarnen i Ljungryda (ca två km norr om Östafors), som finns utmärkt på en karta från 1911. Referenser Länsstyrelsen naturreservat Östafors bruk Noter