NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dongola (sito archeologico)

Dongola (antico nubiano: Tungul; arabo: Dunqulah al-ʿAjūz) è un sito archeologico del Sudan, situato sulla riva orientale del Nilo, di fronte a Wadi Al-Malik. Importante città della Nubia medievale, e punto di partenza per le carovane dirette ad ovest verso Darfur e Kordofan, dal IV al XIV secolo Antica Dongola fu la capitale del Regno di Makuria. La popolazione si è spostata 80 km a nord lungo il Nilo, sulla riva opposta, durante il XIX secolo, trasformandosi nell'odierna Dongola. Una squadra archeologica polacca sta scavando la città dal 1964. Storia Antica Dongola fu fondata nel V secolo come fortezza, ma in poco tempo attorno a lei si sviluppò una città. In seguito, con l'avvento del cristianesimo, divenne la capitale del regno di Makuria, e vi furono costruite numerose chiese. Tra queste vi è l'Edificio X (come viene chiamato dagli archeologi contemporanei) e la Chiesa dai pavimenti di pietra. Queste due strutture furono erette a circa 100 metri dal centro della città murata, il che fa capire che già a quei tempi la città si estendeva oltre le mura originarie della fortezza. L'Edificio X fu poco dopo rimpiazzato dalla Vecchia Chiesa. A metà del VII secolo le due chiese principali furono distrutte, e ricostruite poco dopo. La Vecchia chiesa fu smantellata per recuperare materiale edile per riparare le mura della città. Gli archeologi credono che questa distruzione sia il risultato della prima (642) e seconda battaglia di Dongola (652). Alla fine del VII secolo fu eretta la Chiesa dalle colonne di granito, nel punto in cui prima sorgeva la Vecchia Chiesa. Ornata con 16 colonne di granito, ognuna decorata con capitelli in granito, la Chiesa dalle colonne di granito era forse la cattedrale di Antica Dongola. L'apogeo di Antica Dongola fu nel X secolo. In questo periodo la Chiesa dai pavimenti di pietra fu sostituita dalla Chiesa cruciforme. Tra gli altri edifici di Antica Dongola vi erano molte altre chiese, almeno due palazzi, ed un ragguardevole monastero sul lato settentrionale. Molte case erano fornite di bagni e mura dipinte. Il libro della conoscenza è un diario di viaggio scritto da un monaco spagnolo poco dopo il 1348, in cui vengono citati mercanti genovesi stabilitisi in Antica Dongola. Questi possono esservi giunti grazie al trattato commerciale stipulato nel 1290 tra Genova e l'Egitto. In ogni caso, durante il XIII e XIV secolo la città cadde in declino. Fu attaccata dagli Arabi numerose volte, e la sala del trono del palazzo fu trasformata in moschea. Un'inscrizione che Sayf al-Din Abdullah Barshambu fece incidere ad Antica Dongola, e che porta la data del 1317, è comunemente interpretata come registrazione di una spedizione militare inviata dal sultano dell'Egitto per insediare sul trono un proprio uomo, Abdullah, forse un musulmano nubiano. Sotto i Fung, Antica Dongola divenne la capitale delle province settentrionali. Il viaggiatore Charles Jacques Poncet visitò la città nel 1699, e la descrisse come posizionata sulle pendici di una collina di sabbia. La sua descrizione di Dongola prosegue: Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Antica Dongola
Старая Донгола

Старая Донгола (древненуб. ⲧⲟⲩⲅⲅⲟⲩⲗ, араб. دنقلا القديمة‎) — развалины древнего города средневековой Нубии в современном Судане. Город располагался на восточном берегу Нила, в месте начала караванов через пустыню на запад в районы Дарфура и Кордофана. С IV по XIV век Донгола была столицей государства Мукурра. В XIX веке население этого региона переместилось вниз по течению Нила на примерно 80 километров, где сейчас находится город Донгола. Раскопками города занималась польская экспедиция начиная с 1964 года. Город зародился в IV—V веках н. э. сначала как крепость, вокруг которой образовалось городское поселение. С распространением в Нубии христианства Донгола становится столицей государства Мукурра, в ней ведётся строительство нескольких церквей. В 100 метрах от древних городских стен археологами расчищены остатки двух церквей, названные Строением X и Церковью с Каменным Тротуаром. Это означало, что город разрастался из первоначальной крепости. Позднее, строение названное Старой Церковью было построено на месте Строения X. В середине VII века обе церкви были разрушены, но вскоре отстроены заново. Строительные материалы с разрушенной Старой Церкви были использованы на строительстве обновляемых городских стен. Археологи связывают разрушения с Первой битвой в Донголе (642 год) и со Второй битвой в Донголе (652 год). В конце VII века Церковь Гранитных Колон была построена на месте Старой Церкви. Окружённая 16 гранитными колонами с богато украшенными Капителями, Церковь Гранитных Колон вероятно была кафедральной церковью Донголы. На X век приходится разгар строительных работ: на месте Церкви с Каменным Тротуаром строится грандиозная церковь с крестом в сечении. Этим же временем датируются ещё несколько церквей, два дворца и несколько монастырских построек на севере города. Раскопаны также несколько богатых домов с ванными и росписями на стенах. Книга знаний — путевые заметки испанского монаха, датируемые вскоре после 1348 года, упоминают Генуэзских купцов, осевших в Донголе. Возможно, Генуэзцы проникли в Донголу в результате известного торгового соглашения между Египтом и Генуей 1290 года. На XIII и XIV века приходится время упадка города. Город был завоёван арабами, в одном из дворцов видно, что тронная зала в это время была переделана в мечеть. Сохранившаяся стела Сайф аль-Дин Абдуллы Баршамбы (англ. Sayf al-Din Abdullah Barshambui), датируемая 1317 годом, считается возведённой в честь наместника султана Египта Абдуллы (возможно, нубийца-мусульманина), приведённого к власти в результате военной экспедиции, посланной султаном. Во времена султаната Сеннар Донгола имела статус столицы северной провинции султаната. Французский путешественник Шарль Понсе посетил в 1699 году Донголу, о которой он писал, что город расположен на песчаном отроге холма. Описание продолжается: «Дома построены скверно, улицы наполовину занесены песком с отрогов гор. В самом центре города находится большая крепость. но её укрепления несовременны. Они призваны отпугнуть арабов, которые сражаются исключительно на открытых местностях.» Примечания Ссылки Godlewski W. Dongola — ancient Tungul. Archaeological guide
Стара Донгола

Стара Донгола (араб. دنقلا القديمة) — руїни стародавнього міста середньовічної Нубії в сучасному Судані. Місто було розташоване на східному березі Нілу, в місці початку караванів через пустелю на захід в райони Дарфура і Кордофана. З IV по XIV століття Донгола була столицею держави Мукурра. У XIX столітті населення цього регіону перемістилося вниз за течією Нілу приблизно на 80 кілометрів, де зараз знаходиться місто Донгола. Історія Зародження міста Місто зародилося в IV–V століттях н. е. спочатку як фортеця, навколо якої утворилося міське поселення. З поширенням у Нубії християнства Донгола стає столицею держави Мукурра, в ній ведеться будівництво кількох церков. За 100 м від стародавніх міських мурів археологами розчищені залишки двох церков, названі Будовою X і Церквою з кам'яним тротуаром. Це значило, що місто розросталося від первісної фортеці. Пізніше, будова названа Старою Церквою була побудована на місці Будівлі X. У середині VII століття обидві церкви були зруйновані, але незабаром відбудовані заново. Будівельні матеріали зі зруйнованої Старої Церкви були використані на будівництві нових міських мурів. Археологи пов'язують руйнування з Першою битвою в Донголі (642 рік) і з Другою битвою в Донголі (652 рік). Наприкінці VII століття Церква Гранітних Колон була побудована на місці Старої Церкви. Оточена шістнадцятьма гранітними колонами з пишними капітелями, Церква Гранітних Колон ймовірно була кафедральною церквою Донголи. Розквіт міста На X століття доводиться розпал будівельних робіт: на місці Церкви з кам'яним тротуаром будується грандіозна церква з хрестом в перерізі. Цим же часом датуються ще кілька церков, два палаци і кілька монастирських будівель на півночі міста. Розкопані також кілька багатих будинків з ваннами і розписами на стінах. Книга знань — дорожні нотатки іспанського ченця, що датуються трохи пізніше 1348 року, згадують генуезьких купців, які осіли в Донголі. Можливо, генуезці проникли в Донголу в результаті торгової угоди між Єгиптом і Генуєю в 1290 році. Занепад міста На XIII і XIV століття припадає час занепаду міста. Місто було завойоване арабами. В одному з палаців видно, що тронна зала в цей час була перероблена в мечеть. Збереглася стела Сайф аль-Дін Абдулли Баршамби, що датується 1317 роком і вважається зведеною на честь намісника султана Єгипту Абдулли (можливо, нубійця-мусульманина), приведеного до влади в результаті військової експедиції, відправленої султаном. За часів султанату Сеннар Донгола мала статус столиці північної провінції султанату. Французький мандрівник Чарльз Понсе в 1699 році відвідав Донголу, про яку писав, що місто розташоване на піщаному відрогу пагорба: «Будинки побудовані кепсько, вулиці наполовину занесені піском з відрогів гір. У самому центрі міста знаходиться велика фортеця. Але її укріплення несучасні. Вони покликані відлякувати арабів, які б'ються виключно на відкритих місцевостях.». Розкопки Розкопками міста займалася польська експедиція починаючи з 1964 року. Джерела Донгола Посилання Донґола // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006.
Uronarti

Uronarti fou una fortalesa egípcia a Núbia, situada a una illa del riu Nil uns 10 km al nord de Semna. Fou iniciada per Senusret I vers el 1900 aC i acabada per Senusret III vers el 1850-1800 aC i encara estava ocupada a l'època de la Dinastia XIII, al final de la qual es va evacuar. Fou ocupada per unes desenes de soldats, però probablement mai no ho fou per les seves famílies. Fou part d'un conjunt de fortaleses de la regió de Buhen entre les qui hi havia Aniba, Kubban, Ikkur, Kor, Dorginarti, Mirgissa (Iken), Dabenarti, Askut, Shelfak, Uronarti, Semna (Het?), Semna del sud i Kumma, col·locades en llocs alts o fàcils de defendre, però que mancaven de subministrament local per abastir a molta població, i de les quals algunes servien per al transport de material al nord, sobretot coure o com centres comercials. El possible enemic fou el regne de Kerma. Vegeu també Fortaleses de l'antic Egipte a Núbia Referències
Uronarti

Uronarti (altägyptisch: Chesef-Iuntiu) ist eine Befestigungsanlage des Alten Ägyptens in Nubien und liegt auf dem Gebiet des heutigen Sudan. Sie liegt etwa vier Kilometer nördlich von Semna. Lage und Aufbau Die Ruinen der Anlage liegen auf einer Insel wenig oberhalb des 2. Nil-Katarakts südwestlich von Wadi Halfa. Sie blieben im angestauten Nubia-See erhalten. Die Festung bestand aus einem Hauptteil mit diversen Kasernen, Verwaltungsgebäuden, einem Tempel, Speicheranlagen und starken fast zehn Meter dicken Mauern. Im Osten gibt es einen Flügel, der fast 200 Meter lang und nur aus einer Mauer mit Bastionen besteht. Dieser Flügel verlief parallel zum Nil. Westlich, außerhalb der Anlage, befanden sich einige weitere Strukturen, die aber nicht gut erhalten sind. Innerhalb der Festung fanden sich viele Siegelabdrücke, die umfangreiche Verwaltungstätigkeiten belegen. Etwa 600 Meter südwestlich der Festung konnte schließlich ein exakt nord-südlich ausgerichteter Gebäudekomplex ergraben werden, bei dem es sich eventuell um einen Palast handelte. In Uronarti wurde ein Duplikat der Semna-Grenzstele von Sesostris III. ausgegraben. Die Stele befindet sich heute im Nationalmuseum Sudan. Geschichte Uronarti wurde durch Pharao Sesostris III. (1878–1842/1840 v. Chr.) errichtet. Der Tempel wurde im Neuen Reich in Sandstein ausgebaut. Siehe auch Ägyptische Grenzfestungen in Nubien Mittleres Reich Literatur Dows Dunham (Hrsg.): Uronarti, Shalfak, Mirgissa: Excavated by George Andrew Reisner and Noel F. Wheeler (= Second Cataract Forts. Band 2). Museum of Fine Arts, Boston MA 1967, S. 3–112. Weblinks Brian Yare: The Middle Kingdom Egyptian Fortresses in Nubia. (Aufsatz zu den ägyptischen Grenzfestungen in Nubien [englisch]) Auf: yare.org vom Januar 2001; zuletzt abgerufen am 17. August 2016.
Uronarti

Uronarti fu un antico insediamento egizio situato su un'isola sul Nilo nella regione della seconda cateratta. Il sito è conosciuto per la fortezza di forma triangolare eretta dai sovrani, del Medio Regno, Sesostri I e Sesostri III della XII dinastia nel XIX secolo a.C. Uronarti fu uno dei numerosi insediamenti egizi posizionati in Nubia durante la fase di espansione verso sud del regno egizio. È documentato che Sesostri III condusse quattro campagne militari verso Kush costruendo una linea di fortezze a protezione delle sue conquiste. Buhen fu quella più a nord seguita, lungo la riva del Nilo da Kor, Dorginarti, Mergissa, Dabenarti, Askut, Shafalk, Uronarti, Semna e Kumna. I kushiti conquistarono Buhen nel periodo della XIII dinastia e la tennero fino a che Ahmose I (inizio XVIII dinastia) non la riportò sotto il controllo egizio. Sul finire della XX dinastia tornò definitivamente sotto il controllo del regno di Kush La fortezza di Uronarti, tra le più piccole delle fortezze protettive costruite lungo il Nilo aveva il compito di controllare il passaggio del fiume tra le pareti del canyon ed era dotata di bastioni e fossati. I muri, costruiti in mattoni essiccati al sole, avevano uno spessore di cinque metri ed un'altezza di dieci. I due lati lunghi del triangolo misuravano circa 120 metri mentre il terzo lato misurava solo 60 metri. È stato ipotizzato che le dimensioni delle fortezze confinarie superassero le mere esigenze militari e che la loro costruzione volesse essere una dimostrazione della potenza dello Stato egizio. Uronarti è stata studiata da George Reisner prima che, nel 1964, venisse sommersa dalle acque del Lago Nasser formatosi a seguito della costruzione della diga di Assuan. Nei pressi della fortezza sono anche stati rinvenuti i resti di un tempio dedicato a Montu Bibliografia Reisner, George A. and Noel F. Wheeler. Second Cataract Forts. Volume II: Uronarti, Shalfak, Mirgissa: Excavated by George Andrew Reisner and Noel F. Wheeler - Boston, Museum of Fine Arts, 1967 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Uronarti Collegamenti esterni (EN) https://web.archive.org/web/20090830231049/http://www.yare.org/essays/fortresses.htm article and map (EN) http://oi.uchicago.edu/gallery/pa_egypt_bees_uronarti Archiviato il 12 ottobre 2009 in Internet Archive. (EN) http://www.touregypt.net/featurestories/fortresses.htm
Uronarti

Uronarti (nubijsko Uronarti, slovensko »Kraljev otok«, egipčansko Hesef-Iuntiu) je otok na Nilu malo južno od drugega katarakta v sedanjem severnem Sudanu. Otok je bil pomemben predvsem zaradi mogočne straoegipčanske trdnjave, ki še stoji na njegovernem severnem koncu. Trdnjava je spadala v niz trdnjav ob Nilu v Spodnji Nubiji, zgrajenih v Srednjem kraljestvu (19. stoletje pr. n. št.). Gradila sta jih predvsem faraona Senusret I. in Senusret III. Uronarti in druge trdnjave so bile zgrajene v prvem velikem valu egipčanskega kolonializma. Imele so predvsem gospodarski in vojaški pomen. Veliko trdnjav, med njimi tudi Buhen, Mirgisa, Šelfak, Askut, Dabenarti, Semna in Kumma, je bilo grajenih na signalizacijski razdalji. Večino trdnjav je v prejšnjem stoletju poplavilo Naserjevo jezero. Uronarti in Šalfak sta ostala nad vodno gladino in nedavno postala zanimiva za nove arheološke raziskave. Sklici
Al Dabbah Airport

Al Dabbah Airport (IATA: EDB, ICAO: HSDB) is an airport serving the town of Al Dabbah in Sudan. See also Transport in Sudan List of airports in Sudan Aviation portal References OurAirports - Sudan Archived 2016-03-04 at the Wayback Machine Great Circle Mapper - El Debba El Debba External links Aeronautical chart and airport information for HSDB at SkyVector
Aeroportul El Debba

Aeroportul El Debba (IATA: EDB, ICAO: HSDB) este un aeroport din Sudan ce deservește zona Al Dabbah⁠(d)[[Al Dabbah (human settlement in Northern state, Sudan)|​]]. Situat la o altitudine de 257 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și
Corinthia Hotel Khartoum

Das Corinthia Hotel Khartoum, ehemals Burj al-Fateh, ist ein Fünf-Sterne-Hotel im Zentrum von Khartum, der Hauptstadt des Sudan. Es liegt am Ufer des Blauen Nils, direkt neben der Freundschaftshalle von Khartum und der Tuti-Brücke. Das 19 Stockwerke hohe Hotel wurde 2007 fertiggestellt und im Januar 2009 eröffnet. Es wurde durch einen libyschen Staatskonzern erbaut und finanziert. Die Kosten für den Bau beliefen sich auf 80 Millionen US-Dollar. Das Gebäude hat eine geschwungene ovale Fassade, die die Form einer Dau nachempfinden soll. Es wird bisweilen als eine etwas gedrungene Imitation des Burdsch al-Arab in Dubai bezeichnet. Die Einwohner haben ihm den Spitznamen „Khartum-Ei“ gegeben. Weblinks www.corinthia.com/en/hotels/khartoum Bild – Blick von al-Chartum Bahri auf das Al-Fatih-Hotel Bild – Blick auf das Al-Fatih-Hotel von der Tuti-Insel aus Einzelnachweise
Corinthia Hotel Khartoum

The Corinthia Hotel Khartoum is a five-star hotel in central Khartoum, Sudan, on the meeting point of the Blue Nile and White Nile and in the centre of Khartoum's commercial, business, and administrative districts. It is located next to the Friendship Hall of Khartoum and the Tuti Bridge. History The hotel opened on 17 August 2008. It was built and financed by the Libyan government under Muammar Gaddafi's regime at an estimated cost of over 80 million euros (approximately US$100 million). The hotel's construction provided local employment opportunities and marked the establishment of Khartoum's first luxury hotel. Its distinctive oval-curved façade, designed to resemble a ship's sail, has become a notable feature of Khartoum's skyline. Due to its funding source and unique architecture, the building is colloquially known as "Gaddafi's Egg" among locals. The hotel's development occurred during a period of improved relations between Libya and Sudan in the early 2000s, with Libya playing a role in mediating the Darfur crisis. Since its opening, the Corinthia Hotel Khartoum has remained the only five-star luxury hotel in Sudan, providing high-end accommodations and amenities. Architecture It has 18 guest floors, 173 rooms and 57 suites. The hotel has six restaurants and cafés and leisure facilities including spa, gym, tennis and squash courts. Owner It was built and financed by the Libyan government at a cost of over 80 million euros. The building has an oval curved facade; like the Burj al Arab, the Yyldyz Hotel, and the Grand Millennium in Sulaymaniyah. it was designed to resemble a ship's sail, though its ovoid shape and Libyan funding have led to the nickname of "Gaddafi's Egg." References Walt, Vivienne (6 August 2007). "A Khartoum boom, courtesy of China". Fortune. Archived from the original on 5 October 2016. "Oil bonanza strains Sudan social fabric". Sudan Tribune. Agence France-Presse. 11 March 2007. Archived from the original on 22 February 2016.
Burj al-Fateh

El Burj al-Fateh es un hotel de cinco estrellas en el centro de Jartum, la capital de Sudán, en el punto de encuentro del Nilo Azul y el Nilo Blanco y en el centro del distrito comercial y administrativo de Jartum. Se encuentra al lado del Salón de la Amistad de Jartum y el Puente de Tuti. El hotel fue inaugurado el 17 de agosto de 2008. Cuenta con 18 pisos, 173 habitaciones y 57 suites, todas con vistas panorámicas de Jartum y del Nilo. El hotel tiene seis restaurantes y cafeterías e instalaciones de ocio, que incluyen spa, gimnasio, tenis y squash. Fue construido y financiado por el gobierno libio a un costo de más de 80 millones de dólares. El edificio tiene una fachada curva oval y está diseñado para parecerse a un barco de vela. Se le conoce como el "Huevo de Gaddafi", ya que es un proyecto financiado por Libia.​ Referencias http://money.cnn.com/2007/08/06/news/international/Sudan_khartoum.fortune/index.htm http://www.sudantribune.com/spip.php?article20712 Archivado el 3 de marzo de 2016 en Wayback Machine. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Burj al-Fateh. http://www.corinthia.com/Khartoum/home/ Archivado el 13 de febrero de 2011 en Wayback Machine. https://web.archive.org/web/20091203114941/http://laficosudan.com/Borj%20AL-Fateh%20Project.html http://www.firstmagazine.com/Publishing/SpecialReportsDetail.aspx?RegionId=3&SpecialReportId=71 http://www.tripadvisor.com/Hotel_Review-g293835-d1232540-Reviews-Burj_Al_Fateh_Hotel-Khartoum.html http://www.flickr.com/photos/12565266@N00/2367680423/
Коринфия (отель)

Отель «Коринфия» — пятизвездочный отель в центре Хартума, Судан, расположенный на слиянии Голубого и Белого Нила, в центре коммерческого, делового и административного районов Хартума. Он находится рядом с Залом дружбы Хартума и мостом Тути. История Отель был открыт 17 августа 2008 года при финансировании ливийским правительством режима Муаммара Каддафи. Стоимость строительства оценивалась более чем в 80 миллионов евро (приблизительно 100 миллионов долларов США). Строительство отеля обеспечило рабочие места для местных жителей и ознаменовало появление первого роскошного отеля в Хартуме. Его характерный овальный изогнутый фасад, напоминающий парус корабля, стал заметной особенностью городского пейзажа Хартума. Благодаря источнику финансирования и уникальной архитектуре, в разговорной речи местных жителей здание называют «Яйцом Каддафи». Строительство отеля проходило в период улучшения отношений между Ливией и Суданом в начале 2000-х годов, когда Ливия сыграла роль в урегулировании кризиса в Дарфуре. С момента своего открытия отель «Коринфия» остаётся единственным пятизвездочным роскошным отелем в Судане. Архитектура В отеле 18 этажей, 173 номера и 57 люксов. В распоряжении гостей шесть ресторанов и кафе, а также развлекательные заведения, включая спа-центр, тренажерный зал, теннисные и сквош-корты. Владелец Отель был построено и профинансировано ливийским правительством и обошлось более чем в 80 миллионов евро. Здание имеет овальный изогнутый фасад, как и Бурдж-аль-Араб, отель «Йылдыз» и Гранд-Миллениум в Сулеймании. Оно было спроектировано так, чтобы напоминать парус корабля, хотя его овальная форма и ливийское финансирование привели к прозвищу «Яйцо Каддафи». Ссылки
ТЕС Хартум-Північ

ТЕС Хартум-Північ — теплова електростанція в Судані, розташована в його столиці у індустріальній зоні Баррі на правобережжі Нілу (за кілька кілометрів від злиття його складових Білого та Блакитного Нілу). Виробництво електроенергії в районі Хартуму здійснювалось на його північній околиці в районі Баррі ще з 1908 року — спершу з потужністю 0,1 МВт, а з 1925-го на рівні 0,3 МВт. В 1956-му цю станцію значно підсилили, встановивши дві парові турбіни по 5 МВт, до яких дещо пізніше додали ще дві по 10 МВт. У 1980-х роках на майданчику з'явилось 6 дизель-генераторів по 10 МВт, а в 1990-му запустили газову турбіну на 15 МВт. Цей об'єкт працював до 2003 року, коли був виведений з експлуатації через пожежу. На той час поряд вже працювала нова конденсаційна електростанція Хартум-Північ. В 1985-му стала до ладу її перша черга з двох парових турбін потужністю по 30 МВт, у 1994-му до них додали ще дві по 60 МВт, а в 2010-му запустили третю чергу так само із двох турбін, проте значно більших — по 100 МВт. Крім того, в 1991 та 2001 роках поряд з конденсаційними блоками встановили газові турбіни, по дві у кожному випадку. Перші з них виробництва компанії Nuovo Pignone потужністю по 20 МВт були передислоковані сюди з Італії. Дві наступні виготовлені AEG Kanis мали потужність по 25 МВт. Перш ніж вирушити до Африки, вони з 1973 по 1998 працювали на одній з германських електростанцій. Одна італійська турбіна вийшла з ладу в 2001 через поламку ротора, а в 2008-му поламка статора зупинила одну газову турбіну німецького походження. Обидві вони були продані на злам. Як паливо Хартум-Північ використовує нафтопродукти. Можливо також відзначити, що паливна ефективність перших двох конденсаційних черг складає 45,8 %. Примітки