NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Golaki in Smrekova draga

Golaki in Smrekova draga so del Trnovske planote in so razglašeni za naravni rezervat. Trnovski gozd je porasel z mešanim bukovo-jelovim gozdom (Abieti-fagetum dinaricum). Golaki so najvišji masiv Trnovske planote, Smrekova draga pa je ena največjih globeli Trnovskega gozda in je značilno mrazišče s toplotnim in rastlinskim obratom. Golaki Golaki so s 1495 metri najvišji vrh Trnovske planote in priljubljen cilj planincev. Njihovo ime izhaja iz ogolelosti vrha, saj so na vrhu goli, niže pa poraščeni s pritlikavim vrbovjem (Salix sp.) in rušjem (Pinus mugo). V skalnih razpokah so tod našle svoj prostor tudi zavarovane, endemične rastline, npr. kranjski jeglič (Primula carniolica). Območje Golakov je med najbolj ohranjenimi v Sloveniji in je zaščiteno kot naravni in gozdni rezervat. Območje je tudi zatočišče za divje živali, med katerimi so tudi nekatere ogrožene, npr. divji petelin (Tetrao urogallus). Smrekova draga To je kraška kotanja, ki leži na višini nad 1000 metrov na Trnovskem gozdu in v njej vladajo mraziščne razmere. V prostrani vrtači se je izoblikovala nenavadna inverzna razporeditev vegetacije. Rastlinski pasovi se nizajo v majhni, 200-metrski višinski razliki. Zgoraj na pobočju se razprostira visokogorski bukov gozd, ki nižje prehaja v bukovo-jelovega. Navzdol sledi čisti smrekov gozd, dno kotline pa poraščajo rušje ter druge pritlikave grmovnice in polgrmovnice. Med rušjem se mozaično prepletajo planinske trate in mahovi. Vzrok obrnjenega razporeda vegetacije tiči v izoblikovanosti reliefa. Vrtačo zapirajo okoliški grebeni, ki preprečujejo gibanje zraka. V njej je tako nastala specifična mezoklima z mirnim ozračjem, večjo relativno zračno vlago in pogostimi meglami. Sneg, ki se kopiči na dnu, se spomladi zelo počasi topi ter tako ohlaja ozračje in tla. Temperatura zraka od roba proti dnu vrtače nenehno pada. Smrekova draga ima torej dvojni »visokogorski« obrat - klimatski in vegetacijski. V kotanji so zanimive in redke rastline, med katerimi so nekatere tudi endemične, kot so Kochov svišč (Gentiana acaulis), rjava detelja (Trifolium spadiceum), Beckova zvončica (Campanula Beckiana) in tirolska plahtica (Alchemilla tirolensis). Viri Odlok o razglasitvi kulturnih in zgodovinskih spomenikov ter naravnih znamenitosti na območju Občine Ajdovščina, 1986
Koča na Žavcarjevem vrhu

Koča na Žavcarjevem vrhu je planinska postojanka v gorah severovzhodne Slovenije. Stoji ob robu travnika pod Žavcarjevim vrhom (915 m). Kočo je zgradilo PD Maribor-matica. Odprta je bila 10. oktobra 1954 in je bila prva planinska postojanka na obmejnem Kozjaku. Zgodovina Že med obema svetovnima vojnama so tamkajšnji planinci razmišljali, da bi bilo na Kozjaku dobro postaviti kočo. Glavni motiv je bilo varovanje slovenskosti in tudi slovenskega ozemlja. Tedi Voglar, športnik in planinec, je leta 1951 odkril Žavcarjev vrh. Natančno lokacijo so določili tako, da je odšla na izlet skupina več kot 50 planincev, članov komisije oziroma takratnega upravnega odbora planinskega društva. Zemljišče z izvirom vode je planincem podaril Matija Fike, kmet na Slemenu s katerim je Planinsko društvo Maribor Matica podpisalo pogodbo 20. junija 1953. Naslednje leto so pričeli z gradnjo. Kočo na Žavcarjevem vrhu so odprli 10. oktobra 1954. Leta 1955 so napeljali elektriko. Temeljito so jo obnovili leta 1986. Ob praznovanju 75-letnice PD Maribor-matica so leta 1994 obnovili in posodobili notranjost koče. Opis V gostinskem prostoru je 50 sedežev, prav toliko jih je tudi na terasi pred kočo. V 11 sobah je 26 postelj, na skupnem ležišču pa 10 ležišč. Ima WC, umivalnico s toplo in mrzlo vodo, elektriko in telefon. Prostore ogrevajo s pečmi. Koča je odprta od petka popoldne do nedelje zvečer, za skupine pa jo po dogovoru odpre oskrbnik tudi med tednom. Od koče je lep razgled proti vzhodu, jugu in zahodu; na južna pobočja Kozjaka in del Dravske doline z Mariborom in Rušami, vzhodni del Pohorja, kjer se vidijo smučišča na Mariborskem Pohorju, proti zahodu pa vidimo hrbet Pohorja s Črnim vrhom in Veliko Kopo. Iz Žavcarjevega vrha ni razgleda. Dostop Po lokalni in gozdni cesti iz Bresternice do parkirišča pri koči, 9 km. Po lokalni in gozdni cesti iz Bistrice do parkirišča pri koči, 11 km. Pešpoti: Iz Bresternice mimo Rožiča - 2 h. Iz Bresternice ob Bresterniškem potoku in skozi Šolarjev jarek - 2 h 15 min. Iz Bistrice v Spodnji Selnici, čez Spodnji Slemen - 2 h. Jelovec (žaga) - Žavcarjev vrh, 2 uri in 30 minut Šobrov vrh - Žavcarjev vrh, 1 ura in 30 minut Sp. Slemen (pri cvetličarni) - Žavcarjev vrh, 2 uri in 30 minut Dobajev mlin (Lovski dom) - Žavcarjev vrh, 1 ura in 30 minut Zg. Kovač - Žavcarjev vrh, 1 ura in 30 minut Ture Duh na Ostrem vrhu (903 m) - 2 h 30. Tojzlov vrh (703 m) - 1 h 30. Urban (597 m) - 3 h. Prehodi do drugih planinskih koč Planinski dom Kozjak (690 m), 1.30 h (Lahka pot) Viri PZS Gore in ljudje Glej tudi Seznam slovenskih planinskih postojank Zunanje povezave uradna spletna stran PD Arhivirano 2008-04-05 na Wayback Machine.
Mladinski center Brežice

Mladinski center Brežice, krajše MC Brežice, je javna ustanova v Brežicah, ki se ukvarja z organizacijo različnih izobraževalnih in kulturnih dogodkov, predvsem za mlade. Ustanovljen je bil leta 1997. Njegov ustanovitelj je Občina Brežice, prostore pa ima v bivšem domu JNA na Gubčevi 10a. Med aktivnostmi so koncerti, odrske prireditve, predavanja in delavnice. V okviru centra deluje tudi hostel. Viri »Brežice Youth Centre (MC Brežice)«. Culture.si. Ministrstvo za kulturo RS. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 2. oktobra 2015. Pridobljeno 16. oktobra 2014. Zunanje povezave Uradno spletno mesto
Poštela

Poštela je železnodobno gradišče, ki leži na Pohorskem grebenu, kjer sega sklenjen gozd prav do ravnine in razvanjsko-radvanjskih hiš. Gradišče s kilometer dolgim nasipom, ki je po letu 1903 bilo že večkrat preiskano, vendar še ne dokončno ovrednoteno, je bilo poseljeno predvsem v zgornjem delu, ki ga je prečni zid delil od spodnjega. Južna vrata - vhod na Poštelo V zgornjem delu je bilo gradišče opremljeno z vodnjakom - cisterno. Prav ta Črna mlaka, kot se imenuje, je burila domišljijo številnih obiskovalcev. Legenda o njej je med drugim zapisana v zbirki Zlati krompir pisatelja Oskarja Hudolesa. Poštelski vodnjak Med ruševinami davno zgrajenega gradišča na Pošteli na Pohorju je poštelski vodnjak verjetno najznamenitejši ostanek tega nekdaj močnega gradišča. Obkroža ga dobro viden nasip, čeprav je v današnjih dneh že počno porasel z gozdnim naseljem. Najbrž je nasip zemlja, ki so jo metali iz globin, ko so kopali ta globok vodnjak. Njegova globina še ni izmerjena. Sklici in opombe Viri Pahič, Stanko (1990) Poštela v sliki in besedi. Maribor: Pokrajinski muzej. (COBISS) Radovanovič, Sašo (1996). Podravje, Maribor, Ptuj A-Žː priročnik za popotnika in poslovnega človeka. COBISS 40212481. ISBN 86-7195-219-3.
Grajska kapela, Ljubljana

Grajska gotska kapela sv. Jurija, eden najstarejših ohranjenih delov Ljubljanskega gradu, ki se nahaja v jugozahodnem traktu v sklopu razglednega stolpa. Kapela je posvečena sv. Juriju, zavetniku mesta Ljubljane. Kapela je podružnica Župnije Ljubljana - Sveti Jakob. Zgodovina Kapela se prvič omenja v letu 1489, ko je cesar Friderika III. Habsburški zagotovil vsakodnevno mašo. Prezidavo je doživela v baročnem stilu, verjetno leta 1747, ko so jo preobokali in poslikali z grbi. Kasneje so jo večkrat predelali. Večje posege so opravili leta 1849, nakar je leta 1895 kapelo dodatno poškodoval Ljubljanski potres. Konec 20. stoletja je kapela doživela temeljito obnovo. Kulturna dediščina Kapelo sv. Jurija odlikujejo gotski višinski proporci in slikovite poslikave notranjosti, ki predstavljajo svojevrstno posebnost. Notranjost je v nasprotju z običaji, namesto z religioznimi motivi okrašena s simboli kranjskih deželnih glavarjev. Od njihove prve poslikave leta 1747 so sledile številne obnove poslikav, kar je prineslo razlike od prvotne poslikave in nekatere vsebinske napake. Podlaga za poslikavo naj bi bil opis deželnih vladarjev Valvasorjeva Slava vojvodine Kranjske. Grbe v kapeli lahko opredelimo v treh skupinah: grbi šestdesetih kranjskih deželnih glavarjev grbi petih avstrijskih vladarjev: nadvojvode Karla in žene bavarske vojvodinje Marije, Marije Terezije in cesarja Jožefa II. ter cesarja Karla VI. grbi Kranjske, Istre ter Slovenske marke. Obnovo oziroma restavratorske posege sta opravila oziroma vodila: Matej Sternen, slikar (obnova v letu 1915) Lidija Avbelj, restavratorka (obnova v osemdesetih letih 20. stoletja) Pomen kapele Kapela sv. Jurija na Ljubljanskem gradu je edini večji arhitekturni spomenik v Sloveniji, ki je poslikan z deželnimi grbi. Še posebej je zanimiva, ker gre za sakralni objekt, poslikan s posvetnimi motivi - grbi. Kot taka je pomemben heraldični spomenik na Slovenskem, ki lepo izkazuje bogato dediščino domače heraldike. Poslikava je sestavljena iz šestdeset grbov kranjskih deželnih glavarjev, petih avstrijskih vladarjev, grbi vojvodine Kranjske ter njene mejne grofije Istre in gospostva Slovenske krajine. Povzeto po: http://www.ljubljanskigrad.si/sl/dogodki/2012/april/skrivnost-heraldike-in-grbov-v-kapeli-sv-jurija-na-ljubljanskem-gradu/ Viri in opombe Glej tudi Župnija Ljubljana - Sv. Jakob Zunanje povezave Grbi v kapeli sv. Jurija na Ljubljanskem gradu Festival Ljubljana: Kapela sv. Jurija Arhivirano 2007-02-17 na Wayback Machine. Genealogija: Kapela sv. Jurija Arhivirano 2006-12-11 na Wayback Machine. V angleškem jeziku, bogato ilustrirano: Heraldološko društvo Slovenije: Ljubljanski grad Arhivirano 2007-07-03 na Wayback Machine. Opus Insignium Armorumque 1687 - 1688 (Valvazorjeva Velika knjiga grbov) Arhivirano 2007-07-04 na Wayback Machine.
Kraška griža

Kraška griža je gola kamnita pokrajina kraškega izvora. Nastala je verjetno že v predzgodovinskem času, ko si je pračlovek moral pridobivati rodovitno zemljo s požiganjem gozdov. Ko je iz površine izginilo rastlinstvo, se je pojavilo kraško delovanje, to je razjedanje apnenca s pomočjo vode, predvsem deževnice. prst je najprej počasi drsela med skalami in jih postopoma golila, nato se je skalovje samo začelo razjedati in drobiti. To naravno razkrajanje tal se imenuje denudacija. V teku tisočletij je pokrajina dobila današnjo obliko. Kjer si človek ni prizadeval, da bi ohranil rodovitno zemljo za kmetijstvo in pašnike, je površje postalo skalnata pokrajina, ki jo pokriva grušč. Rastlinsko življenje je na grižah zelo skromno. Kjer je bilo le malo zemlje, se je vsejal šaš in pozneje brin. Ostala kraška flora se počasi vrača v predele, ki jih skušajo prebivalci pogozditi, vendar je pogozdovanje kraških tal dolgo in težko delo. Na grižah pogozdovanje sploh nima uspeha, zato skušajo oblasti in prebivalci sami obnoviti rastlinstvo le na ozemlju, ki je bilo večkrat »trebljeno«, ne na grižah. Kraševci imenujejo trebež sistematično pobiranje in odstranjevanje kamenja s tal. Včasih so to kamenje zbirali na mejnikih pašnikov in ograd, s čimer so tudi zaznamovali posamezne parcele in lastnine. Pri naslednjem trebežu, ko se ni več dalo nalagati kamnov na mejniške zidke, ki so obdajali vsako ped posestva, so kmetje enostavno zmetali kamenje na kup in tako so nastale gomile, prava odlagališča, ki so sicer zavzela kos parcele, a so omogočila vsaj delno pridobitev rodovitne zemlje.
Preskarjeva bajta

Preskarjeva bajta je edini primerek ovalne velikoplaninske bajte, ki je preurejena v muzej. Bajta ima značilno ovalno skodlasto streho in je brez oken in dimnika. Razdeljena je na dva dela; v sredini je pastirjevo bivališče, okoli pa lopa za živino. Preskarjeva bajta je odprta za obiskovalce. Sklici Zunanje povezave http://odmev.zrc-sazu.si/planina/PreskarjevaBajta.htm O postavitvi in zgradbi koče
Čeligijev stolp

Čeligijev stolp je obrambni stolp v Mariboru, eden izmed petih stolpov severnega mestnega obzidja, ki so ga meščani zgradili leta 1460. Stolp kvadratne oblike je bil pomembna obrambna točka na obzidju. Ime je dobil po mariborskih pivovarjih Tscheligijih, v preteklosti pa so mu pravili tudi Smodniški stolp. Zdaj stoji v Gregorčičevi ulici, obdan z novozgrajenimi objekti. V 18. stoletju je v njem začela obratovati prva mariborska pivovarna. Zaradi dotrajanosti in neugodnih vremenskih razmer se je spomladi 2019 del objekta sesedel. Sklici in opombe Viri Sergej Vrišer: Stari Maribor, Založba Obzorja, Maribor, 1975 Zunanje povezave http://maribor-pohorje.si/obrambni-stolpi.aspx Arhivirano 2012-01-26 na Wayback Machine. http://www.slovenia.info/?arhitekturne_znamenitosti=2393&lng=1
Cukrarna

Die Cukrarna (slowenisch: Cukrarna; deutsch: Zuckerfabrik) ist ein Zentrum für Zeitgenössische Kunst in Ljubljana in Slowenien. Das Kulturzentrum befindet sich in einem ehemaligen Industriegebäude am Ufer der Ljubljanica und zählt zu den größten Ausstellungsräumen für zeitgenössische Kunst des Landes. Nach umfassender Renovierung wurde das Haus im Jahr 2021 als Kunstzentrum wiedereröffnet. Lage Die Anlage befindet sich am rechten Ufer der Ljubljanica am Ostende des Ambrož-Platzes und südlich der Brücke Fabianijev most. Das Gebäude wird von der Brücle durchschnitten. In unmittelbarer Nähe befindet sich das Ljubljanica-Stauwehr. Geschichte Das Gebäude wurde vor 1826 als Zuckerraffinerie errichtet und entwickelte sich Mitte des 19. Jahrhunderts zur größten Zuckerfabrik der Habsburgermonarchie. 1835 wurde dort eine der ersten Dampfmaschinen auf dem Gebiet des heutigen Sloweniens in Betrieb genommen. Nach einem Großbrand im Jahr 1858 endete die Zuckerproduktion. In der Folgezeit wurde das Gebäude unter anderem als Fabrik, Militärlager und Wohnraum genutzt. Zeitweise lebten dort auch mehrere slowenische Dichter der Moderne, darunter Dragotin Kette und Josip Murn. Umnutzung und Architektur Die Stadt Ljubljana erwarb das Gebäude im Jahr 2008 mit dem Ziel, die stark beschädigte ehemalige Industrieanlage zu erhalten und einer kulturellen Nutzung zuzuführen. Nach längerer Planungsphase begann 2018 eine umfassende architektonische Umgestaltung, die 2021 abgeschlossen wurde. Der Umbau erfolgte nach Plänen des Architekturbüros Scapelab. Ziel war es, die historische Industriearchitektur des 19. Jahrhunderts zu bewahren und zugleich einen zeitgemäßen Ausstellungsraum für internationale Gegenwartskunst zu schaffen. Ein zentrales architektonisches Prinzip des Projekts war die Trennung von historischer Gebäudehülle und neu eingefügter Museumsstruktur. Während die äußeren Backsteinmauern und die charakteristische langgestreckte Form des Fabrikgebäudes restauriert wurden, entstand im Inneren eine freistehende Konstruktion mit mehreren Ausstellungsräumen. Diese neue Struktur umfasst mehrere sogenannte „White-Cube“-Galerien, die speziell für die Präsentation zeitgenössischer Kunst konzipiert wurden. Die Räume zeichnen sich durch große Raumhöhen, flexible Ausstellungsflächen und kontrollierte Lichtverhältnisse aus. Zwischen der historischen Außenwand und der neuen Innenstruktur entstand ein umlaufender Zwischenraum, der sowohl der technischen Erschließung als auch der Klimatisierung dient. Gleichzeitig ermöglicht dieser Abstand, die ursprünglichen Backsteinwände als sichtbares historisches Element zu erhalten. Der Komplex verfügt heute über mehrere Ausstellungshallen, Veranstaltungsräume, Ateliers sowie öffentliche Bereiche. Insgesamt umfasst das Kunstzentrum rund 6000 Quadratmeter Nutzfläche und gehört damit zu den größten Ausstellungsräumen für zeitgenössische Kunst in Slowenien. Nutzung Heute dient die Cukrarna als Ort für Ausstellungen, Performances und Veranstaltungen der zeitgenössischen Kunst. Das Programm umfasst internationale und slowenische Künstler sowie interdisziplinäre Projekte. Weblinks Offizielle Webseite Einzelnachweise
Lendava

Die Stadt Lendava, ungarisch Lendva (deutsch Unterlimbach; ungarisch früher auch Alsólendva) ist der Verwaltungssitz und Hauptort der Gemeinde Lendava, der östlichsten Gemeinde Sloweniens, in der Region Prekmurje (dt. Übermurgebiet; ung. Muravidék). Die Gemeinde grenzt im Osten an Ungarn und im Süden an Kroatien. Sie gehört großteils zum slowenisch-ungarisch ethnisch gemischten Gebiet Sloweniens. Geschichte Die Stadt ist nach dem Fluss Ledava benannt. Das ursprüngliche Nasal im Namen des Flusses ging im Slowenischen verloren, aber das n im Namen der Stadt blieb aufgrund des ungarischen Einflusses erhalten. Der frühere Name der Stadt, Dolnja Lendava (dt. Unterlimbach, ung. Alsólendva) bezog sich auf Gornja Lendava (dt. Oberlimbach, ehemals Limbach, ung. Felsőlendva), heute Grad in der Gemeinde Grad. Der Name der Siedlung wurde 1955 von Dolnja Lendava in Lendava geändert. Das damalige Alsólendva war bis 1918 Verwaltungssitz des gleichnamigen Stuhlbezirks (ung. járás) im ungarischen Komitat Zala. Hauptstadt des Komitats war Zalaegerszeg, das heute Partnerstadt von Lendava ist. Nach dem Zerfall Österreich-Ungarns wurde die sog. Murinsel (das Gebiet um Lendava und die heutige kroatische Gespanschaft Međimurje) im Jahr 1919 von Truppen des neu gegründeten Königreichs der Serben, Kroaten und Slowenen besetzt. Der Vertrag von Trianon 1920 sprach Ungarn das Gebiet ab und verhinderte somit Wiederangliederungsversuche der Bevölkerung. Sehenswürdigkeiten Schloss Lendava mit Galerie-Museum Synagoge, erbaut 1866 Jüdischer Friedhof, errichtet 1850 Lendava-Hügel Vinarium Lendava, der von 2015 bis 2024 höchste Aussichtsturm Sloweniens Persönlichkeit György Zala (* 16. April 1858 in Alsó-Lendva (damals Komitat Zala) † 31. Juli 1937), ungarischer Bildhauer Weblinks Offizielle Website der Gemeinde Lendava auf 24cities.eu, Kompetenzzentrum Steirisches Thermenland-Oststeiermark Gemeinde Lendava auf geopedia.world Einzelnachweise
Dežela kozolcev

Dežela kozolcev je muzej kozolcev na prostem v bližini Šentruperta v dolini reke Mirne na Dolenjskem. Muzej je namenjen ohranjanju in predstavitvi različnih tipov kozolcev, slovenske etnografske posebnosti povezane s spravilom sena in drugih kmetijskih pridelkov. Zaradi spremenjenega načina kmetovanja ti izgubljajo svoj prvobiten pomen, posledica tega pa je njihovo propadanje in s tem izgubljanje pomembne nacionalne krajinske, tehnične in kulturne dediščine, povezane z njihovo uporabo Poleg razstave kozolcev je park namenjen tudi predstavitvi drugih etnoloških vsebin, od košnje do spravila sena in žit, v njem pa naj bi bile organizirane kulturne prireditve, delavnice, športne prireditve in celo poroke. Vse izmed teh so od nekdaj priljubljene in dobro obiskane. Park je 6. junija 2013 slovesno odprl Borut Pahor, predsednik Republike Slovenije. V parku je na površini 2,5 hektarjev postavljenih 19 kozolcev, različnih tipov, med katerimi je speljano 1 km sprehajalne poti. Najstarejši izmed postavljenih v parku je Lukatov toplar iz leta 1795, ki je tudi edini v muzeju pokrit s slamo. V muzeju je postavljenih šest značilnih tipov kozolcev : trije enojni (enojni, enojni s plaščem, enojni vzporedni) in trije dvojni (nizki, kozolec na kozla in toplar). V bližini parka stoji tudi Simončičev toplar, edini kozolec v Sloveniji s statusom kulturnega spomenika državnega pomena. Sklici Zunanje povezave Uradna stran muzeja Dežela kozolcev na Facebook
Країна козольців

Країна козольців (словен. Dežela kozolcev) — музей просто неба, розташований неподалік Шентруперта в долині ріки Мирна (Нижня Крайна). Мета музею — зберігати та представляти різні типи козольців, які є словенським національним знаряддям для роботи з сіном та іншими сільськогосподарськими продуктами. У зв'язку зі зміною способів ведення господарства вони втратили своє початкове значення, що призводить до їх поступового зникнення, а разом з цим — і втрати частини важливої національної культурної спадщини. Експозицію козольців доповнює парк, у якому представлені й інші народні пристрої — від кіс до знарядь для зберігання сіна та злаків, а також проводяться різноманітні культурні заходи. Парк був відкритий 6 червня 2013 президентом Словенії Борутом Пахором. Парк займає площу 2,5 гектари, на якій знаходиться 19 козольців різних типів, між ними прокладено 1 км пішохідних шляхів. Найстарішим з-поміж наявних є козолець Луката (словен. Lukatov toplar), побудований у 1795; він єдиний з усіх представлених тут має солом'яну стріху. В музеї представлено шість основних типів козольців — три одинарних та три подвійних. Поблизу парку знаходиться козолець Симончича (словен. Simončičev kozolec) — єдиний у Словенії, який має статус пам'ятника культури державного значення. Див. також Козолець Симончича Галерея Примітки Посилання www.dezelakozolcev.si — офіційний сайт «Країна козольців».
Športna dvorana Poden

Športna dvorana Poden je osrednji športni objekt v občini Škofja Loka. Dvorana je bila zgrajena leta 1981 in sprejme približno 1,000 gledalcev. Dvorana je namenjena šolski športni vzgoji, športni vadbi in tekmovanjem v košarki, rokometu, odbojki, namiznemu tenisu, plesu, kegljanju, floorballu, športni rekreaciji, fitnes programom in kulturno-zabavnim prireditvam. Prostori v objektu glavna dvorna mala dvorana mini dvorana za ples dvorana za aerobiko namiznoteniška dvorana fitnes kegljišče Velikost Neto tloris dvorane - 4610 m² Naslov Podlubnik 1C, 4220 Škofja Loka
Stadtpark Maribor

Der Stadtpark Maribor (slowenisch Mariborski park, auch Maribor mestni park) ist die größte Parkanlage in der Stadtgemeinde Maribor im Nordosten Sloweniens. Die Anlage ist ein slowenisches Kulturdenkmal von lokaler Bedeutung. Lage Er liegt nördlich der Altstadt im Marburger Stadtbezirk Center und besteht aus den Bereichen Historischer Stadtpark, den Hügeln Kalvarienberg und Pyramidenhügel sowie den Gebieten Stadtberg (Mestni Vrh) und Drei Teiche (Trije ribniki) zwischen den beiden Hügeln. Die verschiedenen Bereiche sind über einen Naturlehrpfad miteinander verbunden. Sehenswürdigkeiten, Aktivitäten Aquarium-Terrarium Naturlehrpfad Piramida-Kalvarija Pavillon Promenade Museum der nationalen Befreiung in der Villa Scherbaum am Stadtpark Geschichte Der Stadtpark Maribor wurde ab 1872 angelegt, als Marburg Provinzstadt in der österreichisch-ungarischen Monarchie war. Gegen Ende des 19. Jahrhunderts wurde auch das Gebiet der Drei Teiche in den Park einbezogen und 1890 ein Musikpavillon errichtet. Das Gebäude, in dem sich Aquarium-Terrarium befindet, wurde Anfang der 1920er Jahre als Café erbaut. Galerie Siehe auch Liste der Kulturdenkmale von lokaler Bedeutung in der Stadtgemeinde Maribor Weblinks Einzelnachweise
Drofenigova hiša, Ljubljana

Drofenigova hiša (tudi Miklavčeva veleblagovnica) je poslovna stavba, ki stoji na Mestnem trgu 23 v Ljubljani. V arhitekturno zgodovino se je vpisala kot prva stavba z montažno jekleno fasado in skeletno železobetonsko konstrukcijo v Ljubljani; hiša predstavlja enega izmed vrhuncev razvoja gradbene tehnologije v Ljubljani. Hkrati pa velja za primer kvalitetnega umeščanja moderne arhitekture v historično mestno jedro. Zgodovina Stavbo poslovne hiše (veleblagovnice) je naročil Franc Drofenig, medtem ko je načrte izdelal arhitekt Karl Brünnler. Leta 1914 je hišo zgradila ljubljanska stavbna družba Viljem Treo. Hiša stoji na mestu nekdanje baročne hiše. Predstavlja kvaliteten primer umeščanja sodobno oblikovane stavbe v historično mestno jedro. Arhitekt je v zasnovi uporabil nove možnosti, ki jih je ponujala tedanja gradbena tehnologija. V pritličju in v prvem nadstropju sta bili veliki prodajni prostori, v tretjem nadstropju pa skladišče. Vsi prostori so obsegali celotno globino stavbe. Med prvim in drugim nadstropjem je bilo stopnišče v sredini. Na fasadi je arhitekt uporabil dekorativne elemente secesije. Črna fasada deluje lahkotno, jeklena mreža nosi velike steklene površine in parapetna polnila iz kamnitih plošč enake barve. Izložbe v pritličju so skoraj kvadratna, okna v 3. nadstropju pa so polkrožno zaključena. Okras na fasadi predstavljata pozlačen strešni venec in nadstrešek v pritličju. Sklici Glej tudi seznam zgradb in objektov v Ljubljani Nova univerza Zunanje povezave Inštitut za metalne konstrukcije Arhivirano 2016-03-07 na Wayback Machine.