NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
I. osnovna šola Celje

I. osnovna šola Celje je osnovna šola v Celju s sedežem na Vrunčevi ulici 13, severno od starega mestnega jedra. Ravnatelj šole je Črt Močivnik, pomočnici ravnatelja pa Irena Pesan Zlodej in Katja Janič. Šola je leta 2016 za 140-letno predanost vzgoji in izobraževanju mnogih generacij in vključenost v širše družbeno okolje s strani ustanoviteljice Mestne občine Celje prejela zlati celjski grb. Šola izvaja vzgojno-izobraževalno delo tudi v Splošni bolnišnici Celje, v času poletnih počitnic pa celodnevno varstvo za vse celjske osnovne šole. Šola deluje vse dni v letu, saj z odgovornim odnosom do lokalne skupnosti izvaja program javne kuhinje. Šolsko poslopje je bilo zgrajeno med letoma 1926 in 1927 po načrtih arhitekta Ferdinanda Gologranca. Med 2. svetovno vojno je bil v njej zbirni center za otroke, ki so jih pošiljali v taborišča ali k družinam v Tretji rajh; približno 600 otrok in mladostnikov je bilo nasilno ločenih od svojcev in poslanih v tujino. Večina »ukradenih otrok« se je vrnila domov šele po končani vojni. Na te tragične dogodke priča na šoli urejena spominska soba, obeležuje pa jih tudi spominska plošča, odkrita leta 1957. Zgodovina 11. marca 1875 je bila v Celju ustanovljena trirazredna ljudska šola, a brez šolskih prostorov. Gradnja šole je bila prvotno načrtovana na Bregu, a le-ta ni bila realizirana. Enoletna prostorska težava (1875/1876) je bila rešena z najemom šolskih sob v mestu na več lokacijah. Z naslednjim šolskim letom (1876/1877) je šola delovala pod skupno streho v preurejeni stanovanjski zgradbi v Novi ulici, danes Razlagova ulica 5, kjer je pouk potekal do izgradnje nove šolske stavbe leta 1927. 20. septembra 1875 začne šola delovati v slovenskem jeziku. Leta 1899 postane petrazredna in tako organizirana ostane do konca prve svetovne vojne, ko postane sedemrazredna. 11. maja 1926 se prične gradnja nove šolske zgradbe na Dolgem polju, danes Vrunčeva ulica. Malo več kot eno leto kasneje, 8. septembra 1927, je bila svečana otvoritev nove šolske zgradbe, o kateri časopis Jutro poroča, da gre za najmodernejšo ljudsko šolo v državi. Leta 1933 šola postane osemrazredna in se preimenuje v Državno okoliško deško narodno šolo v Celju, tri leta kasneje (1937) pa v Državno II. deško ljudsko šolo v Celju (do 1945). V času druge svetovne vojne šola postane zbirališče "ukradenih otrok", po koncu vojne pa v njej zopet poteka pouk. Šola se je takrat (1945) preimenovala v Prvo osnovno šolo in je sprva delovala kot štirirazredna, kasneje kot osemletna (1958) in od leta 2004 kot devetletna. 15. 2. 1997 se šola preimenuje v I. osnovno šolo Celje, ki sledi smernicam razvoja sodobnega časa. Šolski upravitelji in ravnatelji 1875–danes Jakop Lopan 1875–1897 Armin Gradišnik 1897–1921 Mihael Levstik 1921–1922 Fran Voglar 1922–1936 Janko Kramer 1936–1939 Vid Vertačnik 1939–1941 Josip Jerše 1945–1956 Marijan Jerin 1956–1969 Martin Lupše 1969–1987 Branko Močivnik 1987–2023 Črt Močivnik 2023 dalje Glej tudi seznam osnovnih šol v Sloveniji Sklici Zunanje povezave Uradna stran I. OŠ Celje
Kapela svetega Petra in Pavla, Lukačevci

Kapela svetega Petra in Pavla je kapela v kraju Lukačevci, župniji Murska Sobota, ter Mestni občini Murska Sobota. Stoji v središču naselja. Kapela je bila zgrajena leta 1872. Njena posebnost je, da ima zvonik z odprto nišo za zvon, ki pa je zaščiten s streho nad njim. Nad tabernakljem je kip Marije Pomočnice, ki z levico drži Jezusa, v desnici pa ima žezlo. Drugi, starejši kip predstavlja Marijo z Jezusom. Na levi strani je freska sv. Petra, na desni sv. Pavla, nad njima pa je po en angel. Na vrhu je freska Svete Trojice. Okrog kapele je sedem divjih kostanjev, ki so bili po vsej verjetnosti posajeni ob postavitvi kapele, leta 1872. Da bi pridobili več prostora, so leta 1975 postavili nadstrešek, katerega strop ima leseno oblogo, na pročelju nadstreška pa je pritrjen križ. Proščenje je na godovni dan zavetnika kapele, tj. 29. junija. Sklici in opombe Viri Smej, Jožef: Lukačevci med Lipnico in Ledavo Glej tudi Galerija sakralnih objektov v Prekmurju Zunanje povezave Geopedia.si: Kapela svetega Petra in Pavla, Lukačevci
Dvorec Straža

Dvorec Straža (nemško Straschahoff) stoji v naselju Cerina v Občini Brežice. Zgodovina Koroški vojvoda Bernard Spanheimski je izdal ustavno listino leta 1249 in ustanovil podružnico Cistercijanskega samostana Kostanjevica na Krki v Cerini. Galerija Sklici Viri Ivan Stopar, Zbirka Grajske stavbe, založba Viharnik, Ljubljana. Glej tudi Cistercijanski samostan Kostanjevica na Krki Grad Mokrice Grad Gračeno Zunanje povezave Slosi.info
Slomškov trg (Maribor)

Slomškov trg (deutsch: Slomšek-Platz, auch Domplatz) ist der Name eines Platzes im Stadtbezirk Center von Maribor, Slowenien. Er ist benannt nach dem römisch-katholischen Bischof Anton Martin Slomšek (1800 bis 1862). Geschichte Der heutige Slomškov-Platz hieß früher Kirchplatz, der Platz erhielt seinen Namen von der Pfarrkirche St. Johannes der Täufer, heute Kathedrale von Maribor. Erst 1859 erhielt der Platz den Namen Domplatz (Stolni trg). Zum Gedenken an Bischof Slomšek wurde der Platz 1919 in Slomšek-Platz umbenannt. Lage Der Platz liegt im Zentrum der Altstadt von Maribor. Von Nordwesten mündet die Miklošičeva ulica in den Platz und die Orožnova ulica von Südwesten. Von Osten die Ulica 10. oktobra. Abzweigende Straßen Im Norden: Gledališka ulica; im Süden (von West nach Ost): Poštna ulica, Lekarniška ulica, Rotovški trg. Bauwerke und Einrichtungen Kathedrale von Maribor Hauptpost von Maribor mit der Zentrale der Pošta Slovenije Hauptgebäude der Universität Maribor Slowenisches Nationaltheater Maribor Theologische Bibliothek Maribor der Theol. Fakultät der Universität Ljubljana Weblinks Slomškov trg auf najdi.si Siehe auch Liste der Straßen und Plätze von Maribor 1904 Liste der Straßennamen von Maribor Einzelnachweise
Slomškov trg, Maribor

Slomškov trg je trg v Mariboru, poimenovan po slovenskem škofu Antonu Martinu Slomšku. Zgodovina Današnji Slomškov trg se je nekdaj imenoval Kirchenplatz (nemško Cerkveni trg), ime je trg dobil po župni cerkvi Sv. Janeza Krstnika. Šele leta 1859 so trg poimenovali Stolni trg. Tega leta je namreč škof Slomšek prenesel sedež lavantinske škofije iz Št. Andraža na Koroškem v Maribor. V spomin na škofa Slomška so trg leta 1919 preimenovali v Slomškov trg. Lega Ob robu parka, ki so ga nasadili leta 1891, so 100 let zatem postavili spomenik prvemu mariborskemu škofu Antonu Martinu Slomšku, delo kiparja Martina Dreva. V parku vzbudi pozornost še bazenček z otroško plastiko, kipcem »Korleka«, delom kiparja Gabrijela Kolbiča. Okoli cerkve je bilo nekoč mestno pokopališče, kjer je bilo pokopanih mnogo znamenitih mariborskih družin. Nagrobniki so se ohranili in so danes vzidani v zunanjo steno cerkve. V bližini je še nagrobna plastika ležečega leva iz rimske dobe, iz 1. ali 2. stoletja naše ere. Menda so ga našli pri vasi Starše v dravski strugi. Ovalno privzdignjeno ploščad na trgu s kamnitimi stebrički in piramidalnimi hrasti je leta 1938 zasnoval slovenski arhitekt Jože Plečnik, arhitekt Branko Kocmut pa je uredil celotni trg po njegovi zasnovi 30 let kasneje. Trg je obkrožen z mogočnimi stavbami sedeža mariborske univerze, sedežem Pošte Slovenije v kateri je bila nekoč bolnišnica, in Slovenskega narodnega gledališča. Stavba mariborske pošte je postavljena na kraju, kjer so bili nekoč mestna ubožnica, cerkev sv. Duha, dekliška šola in bolnišnica. Na nekdanjo bolnišnico, meščanski špital, ki ga je leta 1348 ustanovil mestni pisar Benedikt Mother, opozarja spominska plošča na stavbi. V opuščeni cerkvi sv. Duha, ki je stala na vogalu ulice, je v prvi polovici 19. stoletja delovalo gledališče, nato pa dekliška šola vse do leta 1891, ko so stavbo zaradi gradnje sedanjega poštnega poslopja podrli. Na sredini Slomškovega trga stoji Stolna cerkev, ki je bila zgrajena v prvi polovici 12. stoletja kot triladinjska bazilika v slogu romanike. Glej tudi seznam trgov v Mariboru Viri Jurij Pivka: Maribor, Založba Roman, Miklavž na Dravskem polju, 2012 Helena Cvikl...: Maribor- Moje mesto- Mesto za mlade potepuhe, Srednja šola za gostinstvo in turizem Maribor in Narodni dom Maribor, 1996
Dvorec Zapuže

Dvorec Zapuže (nemško Schnekenbüchel) stoji v naselju Mirna v občini Mirna. Zgodovina Dvorec Zapuže je prvič omenjen leta 1578. Dvorec je verjetno pozidan na lokaciji predhodnega dvora omenjenega leta 1436. Danes je predelan v stanovanjsko hišo. Viri Ivan Stopar, Zbirka Grajske stavbe, založba Viharnik, Ljubljana. Glej tudi Seznam gradov Seznam dvorcev v Sloveniji Seznam trdnjav v Sloveniji Zunanje povezave »Dvorci v Sloveniji:Zapuže«. Slosi.info.
Dvorec Lisičje

Dvorec Lisičje (nemško Gayerau) stoji v naselju Lanišče v občini Škofljica. Zgodovina Dvorec Lisičje je bil zgrajen v prvi polovici 16. stol. Ime Geyerau pomeni "jastrebja jasa". Dvorec je nekoč imel največji cvetlični, botanični in pomološki vrt na Kranjskem. Naselje Lanišče se prvič omenja leta 1228. Viri Ivan Stopar, Zbirka Grajske stavbe, založba Viharnik, Ljubljana. Glej tudi Seznam gradov Seznam dvorcev v Sloveniji Seznam trdnjav v Sloveniji Zunanje povezave »Dvorci v Sloveniji:Lisičje«. Slosi.info.
Dvorec Beltinci

Dvorec Beltinci ali grad Beltinci (nemško Balatincz) stoji v naselju Beltinci v Občini Beltinci. Zgodovina Grad so pozidali grofje Banffyji v začetku 16. stoletja, v 17. stoletju pa je bil predelan v nadstropni dvorec s tipično panonsko arhitekturo. Samo naselje je prvič omenjeno že leta 1322 kot Belethfalua. Po legendi je bila v vasi zelo lepa kobila, ki jo je pastir vsakič česal z glavnikom. In po tej Beli, kot so klicali kobilo, se je vas začela imenovati Belotinci. Ogrožena dediščina skozi zgodovino Beltinski grad je prvič omenjen v dnevniku Bánffyjeve rodbine leta 1532, vendar naj bi graščina izvirala že iz 13. stoletja. Turška pustošenja konec 17. stoletja in ropanja Krucov na začetku 18. stoletja po Prekmurju in sosednih deželah so pustila sledi tudi na sicer mogočni graščini. Petdesetih let preteklega stoletja jo je jugoslovanska komunistična oblast hotela porušiti. Temu se je uspešno zoperstavil zaljubljenec v starine in njihov zbiralec Nikolaj Szepessy. Sklici in opombe Viri Ivan Stopar, Zbirka Grajske stavbe, založba Viharnik, Ljubljana. Glej tudi Seznam dvorcev v Sloveniji Zunanje povezave »Dvorci v Sloveniji:Beltinci«. Slosi.info. »Dvorci v Sloveniji:Beltinci«. Gradovi.net.
Grad Štanjel

Grad Štanjel (italijansko San Angelo) stoji v naselju Štanjel v občini Komen. Zgodovina Območje Štanjela je bilo poseljeno in utrjeno že v hallstatu in potem kasneje pod rimsko okupacijo. V 11. do 12. stoletju je bil grič na novo utrjen - še danes so vidni ostanki stolpa na vrhu Turna. Leta 1470 in 1481 so Štanjel izropali Turki. Leta 1580 so ga za krajši čas zavzeli Benečani. Leta 1848 so ga zavzeli uporni tlačani. Med prvo svetovno vojno so avstro-ogrski vojaki notranjščino precej opustošili. Leta 1944 se je v gradu spopadla Kosovelova brigada z Nemci in je bil takrat grad tudi porušen. Junija 2025 je bil po več kot petdesetletni prenovi, ki je v več fazah potekala od 1972, slavnostno odprt prenovljen grad. Pesem tlačanov leta 1848 Galerija Viri Ivan Stopar, Zbirka Grajske stavbe, založba Viharnik, Ljubljana. Sapač, Igor (2011). Grajske stavbe v zahodni Sloveniji – V: Kras in Primorje (24). Ljubljana, Viharnik. str. 360. ISBN 978-961-605-784-4. Glej tudi Seznam gradov Seznam dvorcev v Sloveniji Seznam trdnjav v Sloveniji Zunanje povezave »Gradovi v Sloveniji:Štanjel«. Slosi.info. »Gradovi v Sloveniji:Štanjel«. Gradovi.net.
Bazylika Matki Boskiej Bolesnej w Stičnej

Bazylika Matki Boskiej Bolesnej w Stičnej (słoweń. Bazilika Žalostne Matere božje v Stični) – rzymskokatolicki kościół parafialny i klasztorny w Stičnej, w Słowenii. Historia Budowę klasztoru zaczęli cystersi w 1132 r. Równocześnie rozpoczęto budowę kościoła, która trwała 20 lat. Konsekrował go 8 lipca 1156 r. patriarcha Akwilei Peregrin. Na podstawie badań z początku XX w. wiemy, że kościół początkowo miał drewniany dach i był podzielony na dwie części zakonną – zachodnią i wschodnią dla braci świeckich. W nawie głównej znajdował się krzyż. W 1475 r. Turcy po raz pierwszy spalili i ograbili klasztor i kościół. Po odbudowie poświęcono go Matce Bożej Bolesnej. W 1529 r. Turcy ponownie najechali klasztor. Zakonnicy przetrwali atak, ale klasztor i kościół ponownie zostały splądrowane i spalone. Odbudowa kościoła trwała prawie 100 lat. Prace ukończono w 1622 r., a wnętrze uzyskało barokowy wystrój. W XVIII w. kościół przeszedł kolejną przebudowę, wykonano nową drogę krzyżową, której autorem był Fortunata Berganta, dodano nowe boczne ołtarze i ławki. W ołtarzu głównym umieszczono pietę pochodzącą z początku XVII wieku. W 1784 r. nastąpiła kasata zakonu cystersów. Kościół stał się kościołem parafialnym, ale utrzymanie tak dużej budowli było zbyt dużym obciążeniem i kościół zaczął podupadać. Pomimo prób renowacji gruntowny remont miał miejsce dopiero w latach 1927–1928. W 1898 roku cystersi wrócili do klasztoru i przejęli opiekę nad parafią i kościołem. W 1936 r., z okazji 800-lecia istnienia opactwa został przebudowany główny ołtarz, a papież Pius XI nadał świątyni godność bazyliki. W 1945 r. podczas Wielkiego Postu bazylika została dwukrotnie zbombardowana. Zniszczone lub uszkodzone zostały witraże, dzwonnica i ołtarz główny. Odbudowa przebiegała powoli. Dopiero w 1953 r. wymieniono uszkodzone okna, a w 1954 r. Jože Plečnik zaprojektował nowe tabernakulum. W 1977 r. podczas przebudowy dostosowano prezbiterium do wymogów posoborowych – podwyższono jego poziom oraz wykonano nowy ołtarz. Opis Kościół ma 64 m długości i 18 m szerokości. Ma 3 nawy i 1 wieżę nad kopułą, w miejscu przecięcia się nawy głównej z poprzeczną. Prezbiterium jest zakończone wielobocznie, z kaplicami po bokach. Przypisy
Базилика Божией Матери Скорбящей (Стична)

Базилика Божией Матери Скорбящей (словен. Bazilika Žalostne Matere božje v Stični) — римско-католический приход и монастырская церковь в городе Стична (Словения), одна из семи малых базилик Словении. Национальный памятник культуры Словении. История Строительство монастыря в Стичне было начато цистерцианцами в 1132 году. Тогда же началось строительство церкви, которое длилось 20 лет. Она была освящена 8 июля 1156 года патриархом Аквилеи Перегрином. На основе исследований начала XX века мы знаем, что церковь сначала имела деревянную крышу и была разделена на две религиозные части — западную и восточную для братьев мирян. В главном нефе находился крест. В 1475 году турки впервые сожгли и разграбили монастырь и церковь. После реконструкции храм был посвящён Богоматери Скорбящей. В 1529 году турки вновь вторглись в монастырь. Монахи пережили нападение, но монастырь и церковь снова были разграблены и сожжены. Реконструкция церкви продолжалась почти 100 лет. Работы были завершены в 1622 году, а интерьер был выполнен в стиле барокко. В XVIII веке церковь подверглась очередной реконструкции, автором которой был Фортунат Бергант, добавлены новые боковые алтари и скамейки. В главном алтаре находится пьета, датируемая началом XVII века. В 1784 году Цистерцианский орден был распущен. Церковь стала приходской, но содержание такого большого здания было слишком тяжёлым бременем для прихожан, и храм начал приходить в упадок. Несмотря на попытки реновации, тщательная реконструкция не проводилась до 1927—1928 годов. В 1898 году цистерцианцы вернулись в монастырь и взяли на себя заботу о приходе и церкви. В 1936 году, на 800-летие аббатства, главный алтарь был восстановлен и папа Пий XI предоставил храму статус базилики. В 1945 году во время Великого поста базилику дважды обстреливали. Витраж, колокольня и главный алтарь были разрушены или повреждены, реконструкция проходила медленно. Лишь в 1953 году были заменены повреждённые окна, а в 1954 году Йоже Плечник спроектировал новый табернакль. В 1977 году во время реконструкции пресвитерий был адаптирован к требованиям Второго Ватиканского собора — его уровень был поднят и сделан новый алтарь. Описание Церковь длиной 64 м и шириной 18 м. Храм имеет три нефа и одну башню над куполом, на пересечении главного нефа с поперечным. Пресвитерий многоугольный, по бокам часовни. Примечания
Bazilika Žalostne Matere Božje, Stična

Bazilika Žalostne Matere Božje v Stični je samostanska cerkev Cistercijanskega samostana Stična. Danes služi tudi kot župnijska cerkev, kot Marijin romarski kraj pa je bila 1936 razglašena za baziliko. Je ena izmed največjih cerkva v Sloveniji, po nekaterih virih pa naj bi bila tudi najdaljša. Zgodovina Cerkev je bila sprva povsem romanska. Gradili so jo 20 let, njen graditelj pa je bil (kakor tudi graditelj samostana) »cementarius« Mihael, Francoz po rodu, kakor omenja neka listina. Cerkev je 8. julija 1156 posvetil oglejski patriarh Pelegrin I. Kot vse cistercijanske cerkve je tudi ta dobila posvetitev Materi Božji. Raziskave so pokazale, da je bila že takratnja cerkev sezidana kot troladijska slopna bazilika s prečno ladjo in dvema dolgima stranskima kapelama. Strop ladje je bil raven. Imela je pet apsid, v katerih so bili stranski oltarji. Na slovenskem ozemlju je bila tedaj to največja cerkev. Danes na romansko osnovo poleg tlorisa spominjajo le še dve vrsti arkad s šestimi pari polkrožnih lokov ter svetlobno nadstropje na podstrešju. Leta 1475 so cerkev in samostan požgali Turki. Obnova je cerkvi prinesla gotski prezbiterij s stopničastimi zunanjimi oporniki. Cerkev so na novo posvetili, in sicer Žalostni Materi Božji. Leta 1529 so Turki ponovno izropali ter požgali cerkev in samostan, vendar je do temeljite prenove preteklo skoraj sto let. Obsežna prenovitvena dela so potekala pod opatom Jakobom Reinprechtom. Glavna značilnost prenove je bila barokizacija. Poleg tega so na zahodu ladjo skrajšali za dolžino ene arkade, na stičišču glavne ladje s prečno pa so zgradili kupolo. Pod arkadami je našlo svoje mesto 13 novih stranskih oltarjev. Cerkev je leta 1622 posvetil tržaški škof Rinaldo Scarlicchio. Gotski zvonik je bil predelan tri leta kasneje, leta 1625. Še ena baročna obnova se je zgodila leta 1747 za časa opata Vilijema Kovačiča. Leta 1784 je cesar Jožef II. s svojimi reformami ukinil samostan, cerkvi pa spremenil namembnost, tako da je postala župnijska cerkev. Zaradi svoje izjemne velikosti je bila preveliko breme za župnijo, zato je začela propadati. V manjši meri se je popravila lotil župnik Janez Hinek, ki je tu deloval med letoma 1846 in 1886. Cistercijani so se vrnili v opatijo Stična leta 1898 iz avstrijske opatije Rein pri Gradcu. V letih 1927 do 1928 so temeljito prenovili notranjost. Posebno leto je bilo 1936, ko je ob 800-letnici opatije papež Pij XI. podelil cerkvi status bazilike. Med drugo svetovno vojno je bila cerkev dvakrat bombardirana. Leta 1953 so vzidali nova okna, 1956 pa so celotno baziliko še na novo prekrili, saj je bila poprej le za silo zakrpana. Zadnja predelava cerkve je bila v skladu s pokoncilsko reformo leta 1977 po zamisli arhitekta Toneta Bitenca. Takrat so zvišali prezbiterij in vanj postavili nov oltar, tako da je duhovnik obrnjen proti ljudem. Viri Glej tudi Cistercijanski samostan Stična Župnija Stična Seznam cerkva po velikosti v Sloveniji Zunanje povezave http://www.sticna.eu/ - stran cistercijanov Sticna.si - stran Župnije Stična Mks-sticna.si Arhivirano 2015-01-16 na Wayback Machine. Gcatholic.org
Базиліка Богоматері Скорботної (Стична)

Базиліка Богоматері Скорботної (Стична) (словен. Bazilika Žalostne Matere božje v Stični) — римо-католицька парафія та монастирська церква в м. Стична, община Іванчна Гориця, Осреднєсловенський регіон, Словенія. Історія Будівництво монастиря було розпочато цистерціанами в 1132 р. Тоді ж розпочалося будівництво церкви, яке тривало 20 років. Вона була освячена 8 липня 1156 патріархом Аквілеєм Перегріном. На основі досліджень початку XX століття ми знаємо, що церква спочатку мала дерев'яний дах і була розділена на дві релігійні частини — західну та східну для братів мирян. У нефі стояв хрест. У 1475 р. турки вперше спалили і розграбували монастир та церкву. Після реконструкції він був присвячений Богоматері Скорботній. У 1529 році турки знову вторглися в монастир. Монахи пережили напад, але монастир та церква знову були розграбовані та спалені. Реконструкція церкви тривала майже 100 років. Роботи були завершені в 1622 році, а інтер'єр отримав стиль бароко. У XVIII столітті церква зазнала чергової реконструкції, автором якої був Фортуната Берганта, додані нові бічні вівтарі та лавки. У головному вівтарі був поставлений каблукдатується початком XVII століття. У 1784 р. Цистерціанський орден був розпущений. Церква стала парафіяльною церквою, але утримання такої великої будівлі було надто важким тягарем і церква почала занепадати. Незважаючи на спроби оновлення, ретельне оновлення відбулося до 1927—1928 років. У 1898 році цистерціани повернулися до монастиря та взяли на себе турботу про парафію та церкву. У 1936 році, на 800-річчя абатства, головний вівтар був відновлений і папа Пій XI надав храму статус базиліки. У 1945 році під час Великого посту базиліку двічі обстрілювали. Вітраж, дзвіниця та головний вівтар були зруйновані або пошкоджені, реконструкція проходила повільно. Лише в 1953 році пошкоджені вікна були замінені, а в 1954 році Йоже Плечник спроєктував нову скинію. У 1977 р. під час реконструкції пресвітерій був пристосований до постсоборних вимог — його рівень було піднято та зроблено новий вівтар. Опис Церква завдовжки 64 м і шириною 18 м. Він має 3 нефи та 1 вежу над куполом, на перетині нефи з поперечним. Пресвітерій багатокутний, з боків каплиці. Примітки
Metelkova

Metelkova, celým názvem Avtonomni kulturni center Metelkova mesto, je komunitní centrum alternativní kultury v Lublani, hlavním městě Slovinska. Areál má rozlohu 12 500 m² a nachází se na Metelkově ulici (pojmenované po národním buditeli Franci Serafinu Metelkovi) v centru města nedaleko hlavního nádraží. Autonomní centrum se nachází na místě kasáren z roku 1911, které byly opuštěny po rozpadu Jugoslávie a staly se majetkem města Lublaň. Vzniklo občanské sdružení Mreža za Metelkovo, které navrhlo využití prostoru pro kulturu, zatímco magistrát plánoval kasárna zbořit a zřídit na jejich místě parkovací místa. K dohodě nedošlo a v září 1993 kasárna obsadila skupina anarchistů jako squat. V roce 2005 byl areál vyhlášen národní kulturní památkou, dosud však není využívání budov nijak právně upraveno. V areálu se nachází Galerija Alkatraz, koncertní sál Gala Hala, kluby Gromka, Channel Zero a Monokel a čítárna Škratova čitalnica. Pobočky zde má také Muzeum moderního uměné a Slovinské etnografické muzeum. Na Metelkově se scházejí vyznavači EBM, punku, reggae i gotické subkultury. Metelkova je centrem antiglobalizačního a antifašistického hnutí ve Slovinsku a je také označována za místo vstřícné k LGBT lidem. Díky street artu se místo zařadilo k turistickým atrakcím Lublaně a z bývalého vojenského vězení vznikl hostel Celica Art. Oblast je známa také snadnou dostupností narkotik a s tím spojenými násilnostmi[zdroj?], v únoru 2021 došlo v areálu k velké policejní razii. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Metelkova na Wikimedia Commons Oficiální stránky