Grad Laško

Grad Laško ali grad Tabor je grad, ki stoji na griču nad Laškim pod Humom. Zgodovina V celotnem srednjem veku je bil v deželnoknežji posesti. Za njegovega najzgodnejšega znanega lastnika bi lahko šteli že spanheimskega grofa Bernarda Mariborskega, ki je leta 1147, ob odhodu na drugo križarsko vojno, za dediča določil svojega nečaka, štajerskega deželnega Otokarja III. Traungauvski. O tem priča listina, v kateri je zapisano, da mu je izročil Laško in Jurklošter ter vse pripadajoče posesti do meja solnograške nadškofijske posesti. Ko je leta 1192 umrl Otokar Traungauvski, so gospoščino Laško kot del deželnoknežje komore prevzeli Babenberžani; posest je imel v lasti Leopold VI. Babenberžan. V tem času je bilo Laško sedež deželskega sodišča druge stopnje. Leta 1228 je postal Leopold VI. tudi gospod Kranjske, s čimer se je položaj njegovega rodu v Laškem še okrepil. Po smrti Babenberžana Friderika II. Bojevitega, leta 1246 so o njem odločali štajerski vojvodi, tako med 1254 in 1260 ogrski kralj Bela IV., med letoma 1260 in 1276 pa češki kralj Otokar II. Přemysl. Přemysl je leta 1270 priznal Neži Badensko-Avstrijski, pravnukinji Leopolda VI., letni dohodek 962 mark, ki je pritekal med drugim iz gospostva in gradu, ko je ta tudi prvič izrecno izpričan kot castrum Tyver. Po Otokarjevi smrti, leta 1278 se je čutila Neža s svojim drugim možem Ulrikom II. Vovbrškim že kar lastnico laškega gospostva. Eno leto pred Nežino smrtjo (1288) si je laško gospostvo kar prisvojil vojvoda Albrecht I. Habsburški, torej leta 1287. Friderik Žovneški-Celjski je poravnal leta 1336 vladarjev dolg 900 mark nekdanjemu upravniku Petru iz Liebenberga; brata pokojnega Friderika I. Habsburškega sta Laško zastavila Celjskemu gospostvu, med katerim je bil tudi Laško. Celjani so gradu gospodovali vse do izumrtja zadnjega člana rodbine, pokneženega grofa Ulrika II. Celjskega, ki je bil ubit novembra 1456. Njihovi nasledniki, Habsburžani, so oddajali laško gospostvo v zakup. V letih 1465–1466 je bil tod zakupnik laškega gospostva Friderik Aprecher. Leta 1478 je upravljanje Laškega skupaj z Radečami prevzel Bernard Griebinger. Med letoma 1482 in 1485 je bilo gospostvo oddano v zakup Viljemu Dollacherju. V času njegove uprave so območje prizadeli turški vpadi. Ker je bilo več cerkva poškodovanih, so leta 1486 verske obrede začasno opravljali v laškem gradu ter v Rimskih Toplic. V naslednjem letu, 1487, so Turki opustošili cerkev na Svetini. Okoli leta 1490 je Laško upravljal Lenart Meixner, leta 1496 pa sta zakup prevzela brata Hans in Gregor Lamberg. Letna zakupnina je znašala 850 funtov, vendar Radeče takrat niso bile več del laškega gospostva, saj jih je skupaj z Žebnikom upravljal poseben upravnik (amtman). Ob koncu 15. in začetku 16. stoletja so se na položaju upravnikov žebniškega gospostva zvrstili Ludvik Gal, Filip Verneger, Žiga Mordax in Žiga Višnjegorski. Od začetkov 16. stoletja so gospodarili v laškem gospostvu: upravnik Pavel Buechwald (1501—1508), upravnik in od 1511 zakupnik Žiga Višnjegorski (1511–1515), zakupnik Hans Turjaški (1515—1529), upravnik Andrej Brok (okoli 1524), Volfgang Fundersperger (1528–1533), zakupnik Jurij Turjaški (1529—1534), zakupnik Volk Engelbert Turjaški. Leta 1523 so ga predelali v protiturški tabor. Od tu tudi drugo ime za grad, Tabor. Ko je sredi 16. stoletja preminil zakupnik Volk Engelbert Turjaški, je laško gospostvo vladar zastavil za posojilo Janezu Valvazorju, leta 1554. Proti koncu življenja je Valvazor prepustil laško gospostvo v upravo svojemu nečaku Inocencu Moškonu. Avgusta 1581 je Valvazor napisal testament, v katerem je mdr. zapisano, da prepušča gospostvo Laško svojim mlajšim trem nečakom Petru, Mihaelu in Marksu Antonu Moškonu. Z Inocencem Moškonom je bil namreč že skregan, zato ni podedoval gospostva. Leta 1586 je vladar podaljšal za skupno zastavnino 35000 goldinarjev posest laškega gospostva bratom Moškonom še za 20 let. Leta 1620 je cesar Ferdinand II. gospoščino prodal baronoma Juriju Karlu in Vidu Mosconu, leta 1665 pa jo je kupil Janez Vajkard grof Vetter, ki je pozidal v trgu novo gospoščino. V 16. stoletju je grad Laško prešel v posest tržanov, kar potrjuje urbar iz leta 1621, v katerem je navedeno, da so imeli laški tržani nad trgom zidan tabor, namenjen zatočišču ob sovražnih osmanskih vpadih ali vojaških premikih. Po prenehanju turške nevarnosti in stabilizaciji razmer je grad postopoma začel propadati; najkasneje v 18. stoletju.Čeprav se grad omenja šele leta 1265, je dokaj možno, da so ga kot deželnoknežji urad pozidali že v 12. stoletju. Grad se datira torej v romansko dobo, na kar kažejo nekatere njegove arhitekturske posebnosti, tako zlasti značaj zidave in ogelni kamni, čeprav se drugi, prvotni, časovno laže opredeljivi členi – na primer okenski ali vratni okviri – niso ohranili. Pred prezidavo v tabor, v osnovnih potezah ni spreminjal svoje prvotne zasnove. Ta je obsegala obzidano poligonalno dvorišče z vodnjakom ter dvonadstropni stanovanjsko-obrambni stolp, kateremu se je v omenjenem obdobju pridružil še manjši okrogli stolpič v severovzhodnem delu kompleksa kot značilen renesančni dodatek, ki je bil namenjen obrambi. Takšno podobo potrjuje najstarejša znana upodobitev grajske stavbe, ki jo je okoli leta 1605 izdelal kartograf Johannes Clobucciarich, prav tako pa je razvidna tudi na Vischerjevem bakrorezu iz okoli leta 1681. Vzdrževanje in sanacija Iz fevdalne posesti je prešel v meščanske roke, zvrstili so se različni lastniki, leta 1879 pa ga je kupil tržaški trgovec Jožef Černi, ki je objekt – že v razvalinah – deloma obnovil in zavaroval. Ob tem so bili odstranjeni nasutine, sanirano poškodovano zidovje ter odkrit zasut grajski vodnjak, pri čemer so bili najdeni tudi posamezni zgodovinski predmeti. Ob obisku avstrijskega kastelologa Otta Piperja (pred letom 1907) je bilo obodno zidovje stanovanjskega stolpa še skoraj v celoti ohranjeno, medtem ko je bilo – kot je razvidno iz takratnih fotografij – obodno zidovje dvorišča že močno načeto; še posebej okrogli obrambni stolpič. Grad je eden zgodnejših primerov na območju nekdanje Avstro-Ogrske, kjer so se že v začetku 20. stoletja pojavili poskusi strokovnega ohranjanja in konserviranja grajskih ruševin. Namen teh posegov je bil predvsem zavarovati obstoječe zidovje ter preprečiti nadaljnje propadanje razvaline. Dela je leta 1911 na pobudo Turističnega društva v Laškem, ob finančni podpori države, izvedla Centralna komisija za varstvo spomenikov na Dunaju. V naslednjih desetletjih se je stanje razvalin poslabšalo. Zlasti je bil ogrožen manjši renesančni stolpič, katerega zgornji del je bil že skoraj povsem porušen. Leta 1962 se je zato domače turistično in olepševalno društvo odločilo za njegovo sanacijo. Na podlagi ohranjenih (nesigniranih in nedatiranih) načrtov je bila predvidena obnova oziroma delna rekonstrukcija obeh stolpov – srednjeveškega in renesančnega – ter njuna povezava z lesenim hodnikom, ki je bil na načrtih označen kot razgledni balkon. Zaradi omejenih finančnih sredstev je bila izvedena le delna obnova, pri kateri je bil poudarek na renovaciji okroglega stolpiča, ki je dobil novo skodlasto streho, medtem ko ostali predvideni posegi niso bili realizirani. Stanje grajske razvaline je v naslednjih letih ponovno stagniralo, saj za vzdrževanje že obnovljenih delov ni bilo sistematično poskrbljeno. Ker občina ni uspela zagotoviti sredstev za redno vzdrževanje in preprečitev nadaljnjega propadanja, je bila 21. februarja 1983 sklenjena najemna pogodba s Hidom Džumhurjem iz Celja, ki je predvidel sanacijo in preureditev gradu v gostinski objekt. Pogodbo so dopolnjevale spomeniškovarstvene smernice Zavoda za varstvo naravne in kulturne dediščine v Celju, ki so izhajale iz vrednotenja spomenika glede na njegovo ohranjenost, pričevalnost in zgodovinski pomen ter so zahtevale dosledno varovanje historične vrednosti ob hkratni prilagoditvi za novo rabo. Smernice so med drugim določale arheološko raziskavo celotnega kompleksa, prepoved novogradenj ter pripravo konservatorskega programa za stolp, ki je vključevala sanacijo zidov, ureditev odprtin in rekonstrukcijo strešne zasnove. Predvidena je bila tudi ohranitev stropov v njihovih historičnih nivojih. V skladu s temi izhodišči so bila izvedena arheološka raziskovanja območja cisterne in nekdanjega dostopa v grajski kompleks, s čimer je bilo opredeljeno območje nadaljnjih sanacijskih posegov. Pripravljena je bila analize prvotne podobe stanovanjskega stolpa, zavod pa je sodeloval pri prilagajanju načrtov za revitalizacijo. Za preostale dele obzidja je bila predvidena zgolj statična sanacija. Kljub temu pa investitor ni upošteval čisto vseh konservatorskih pripomb, in sicer, glede odprtin in proporcev v zgornjih delih stolpa, prav tako pa so bile pri izvedbi prisotne tehnične pomanjkljivosti zaradi neustrezne izvajalske ekipe. Poškodovani deli zidu niso bili v celoti strokovno sanirani. Kljub tem odstopanjem pa je bila v bistvenem ohranjena zahteva po varovanju avtentične srednjeveške substance, zlasti romanskih svetlobnih lin v spodnjih etažah stolpa, ki so ostale ohranjene v svojih prvotnih razmerjih. Med izvajanjem del se je izkazala problematičnost preurejanja grajskih razvalin za potrebe sodobne gostinske rabe, saj so tehnične in infrastrukturne zahteve (higienski standardi, inštalacije, kanalizacija, skladiščni prostori) pogosto v nasprotju z načeli spomeniškega varstva in zahtevajo kompromisne rešitve, ki lahko posegajo v avtentično substanco objekta. Dodatno se je zapletlo, ko se je predhodno obnovljeni renesančni stolpič nenadoma začel nagibati. Kljub ukrepom ni bilo več mogoče zagotoviti njegove stabilizacije in ohranitve, zato je bila sprejeta odločitev o njegovem rušenju in ponovni pozidavi. Zaradi časovne omejenosti in pomanjkanja ustreznih primerjalnih študij zavod ni pripravil novega plana na podlagi analogij, temveč je soglašal z rekonstrukcijo v dotedanji obliki, čeprav ta ni bila v celoti historično utemeljena. Pri tem je bila ohranjena zlasti njegova zunanjska podoba, saj je šlo za rekonstrukcijo že prej delno problematične obnove, ki pa je prostorsko dopolnjevala starejši stanovanjski stolp. Kljub temu je poseg povzročil določeno škodo, ki je bila v danih razmerah predvidljiva, vendar neizogibna. Prav na obodu okroglega stolpa je bilo edino znano rastišče strupenega bršljana (Rhus radicans), ki ga drugje v Sloveniji ni bilo zaznati. Z uničenjem oziroma spremembo tega dela grajske strukture je bilo to edinstveno rastišče dokončno izgubljeno. Leta 1985 je grajski kompleks z gostinskim programom prevzela Pivovarna Laško. V sodelovanju s spomeniškovarstveno službo so bile ugotovljene pomanjkljivosti dotedanjih posegov, hkrati pa je bilo vzpostavljeno tesnejše sodelovanje pri uresničevanju konservatorskih smernic, ki prej niso bile dosledno upoštevane. Ključna je bila rekonstrukcija oboda prvotne grajske zasnove na starih temeljih ter ponovna vzpostavitev dostopa v kompleks na lokaciji, potrjeni z arheološkimi raziskavami. Investitor je zahteve upošteval, vendar se je zaradi slabega stanja obodnega zidovja izkazalo, da je bilo treba večji del zidnega oboda – od vhoda na dvorišče po južni in vzhodni strani do rekonstruiranega renesančnega stolpiča – v celoti na novo pozidati, vključno z novimi temelji. Pri notranji ureditvi obeh stolpov je zavod ohranil osnovno usmeritev prejšnjih posegov, pri čemer je vztrajal, da ostanejo romanske svetlobne line v spodnjih etažah stanovanjskega stolpa nespremenjene ter da se dodatni prostori za gostinsko dejavnost ne umeščajo kot nadzemni prizidki, temveč pod nivo terena. Dodatne površine so bile zato umeščene v novonastalo klet pod romanskim stolpom ter v podzemne prostore vzhodnega dela dvorišča. Projekt, ki ga je zasnoval arhitekt Andrej Kemr, je tako omogočil celovito prezentacijo grajskega kompleksa, omejen pa je ostal z ohranitvijo historičnega tlorisa ter spoštovanjem razmerij obstoječih stavbne mase. Leta 1989 so bila zaključena obnovitvena dela. Projekt je strokovna javnost prepoznala kot soliden primer do nadrobnosti pretehtane revitalizacije z izrazitim avtorskim pristopom; so pa z vidika stroge konservatorske doktrine ostala nekatera vprašanja odprta. Zlasti je bilo poudarjeno, da takšen pristop k obravnavi grajskih razvalin oziroma njihovi revitalizaciji lahko predstavlja zgolj izjemen primer in ne more služiti kot splošni model za reševanje spomeniško pomembnih grajskih kompleksov. Opombe Sklici Viri Koropec, Jože (1976). »Laško gospostvo v srednjem veku« (PDF). Časopis za zgodovino in narodopisje. nova vrsta. 47 (2): 244–275. Stopar, Ivan (1991). »Obnovi gradu Laško ob rob!« (PDF). Varstvo spomenikov. Zv. 33. str. 35–45. COBISS 51348736. Glej tudi Seznam gradov v Sloveniji Zunanje povezave Predstavnosti o temi Tabor Castle v Wikimedijini zbirki