NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Посольство Украины в Словении

Посольство Украины в Словении — дипломатическое представительство Украины в Словении, расположенное в столице Словении городе Любляна. Задачи посольства Основная задача посольства Украины в Любляне представлять интересы Украины, способствовать развитию политических, экономических, культурных, научных и других связей, а также защищать права и интересы граждан и юридических лиц Украины, которые находятся на территории Словении. Посольство способствует развитию межгосударственных отношений между Украиной и Словенией на всех уровнях, с целью обеспечения гармоничного развития взаимных отношений, а также сотрудничества по вопросам, представляющим взаимный интерес. Посольство выполняет также консульские функции. История развития дипломатических отношений 11 декабря 1991 года Словения признала государственную независимость Украины. В тот же день Украина одной из первых европейских стран признала государственную независимость Республики Словении. 10 марта 1992 года между Украиной и Словенией было подписано «Соглашение об установлении дипломатических отношений». До 2004 года дипломатические отношения между странами осуществлялись через Посольство Украины в Венгрии. С 2004 года в Словении функционирует посольство Украины. Главы дипломатических миссий Украины в Словении Прокопович, Вячеслав Константинович (1919) Белград Ткач Дмитрий Иванович (14 марта 1995 — 8 декабря 1997) Будапешт Климпуш, Орест Дмитриевич (27 марта 1998 — 29 апреля 2002) Будапешт Гнатишин, Иван Николаевич (25 августа 2004 — 26 января 2006) Любляна Ежов, Станислав Станиславович (2006—2007) временный поверенный Примаченко Вадим Викторович (12 марта 2007 — 6 мая 2011) Фиалка Наталья Николаевна (6 мая 2011 — 30 июля 2011) временный поверенный Кириченко Николай Николаевич (30 июля 2011 — 13 июля 2015) Бродович Михаил Франкович (28 августа 2015 — 4 мая 2022) Таран, Андрей Васильевич (4 мая 2022 — 21 декабря 2024) Бешта, Пётр Петрович (с 21 декабря 2024) Примечания
Посольство України в Словенії

Посольство України в Словенії — дипломатична місія України в Словенії, знаходиться в Любляні. Завдання посольства Основне завдання Посольства України в Любляні представляти інтереси України, сприяти розвиткові політичних, економічних, культурних, наукових та інших зв'язків, а також захищати права та інтереси громадян і юридичних осіб України, які перебувають на території Словенії. Посольство сприяє розвиткові міждержавних відносин між Україною і Словенією на всіх рівнях, з метою забезпечення гармонійного розвитку взаємних відносин, а також співробітництва з питань, що становлять взаємний інтерес. Посольство виконує також консульські функції. Історія дипломатичних відносин 11 грудня 1991 року Словенія визнала державну незалежність України. Того ж дня Україна однією з перших європейських країн визнала державну незалежність Республіки Словенії. 10 березня 1992 року між Україною та Словенією було підписано Угоду про встановлення дипломатичних відносин. До 2004 року дипломатичні відносини між країнами здійснювалися через Посольство України в Угорщині. З 2004 року в Словенії функціонує Посольство України. Керівники дипломатичної місії Прокопович В'ячеслав Костянтинович (1919) Белград Ткач Дмитро Іванович (1993 — 8 грудня 1997) Будапешт Климпуш Орест Дмитрович (27 березня 1998 — 29 квітня 2002) Будапешт Гнатишин Іван Миколайович (25 серпня 2004 — 26 січня 2006) Любляна Єжов Станіслав Станіславович (2006—2007) т.п. Примаченко Вадим Вікторович (12 березня 2007 — 6 травня 2011), посол Фіалка Наталя Миколаївна (6 травня 2011 — 30 липня 2011) т.п. Кириченко Микола Миколайович (30 липня 2011 — 28 серпня 2015), посол Бродович Михайло Франкович (28 серпня 2015— 4 травня 2022), посол Таран Андрій Васильович (4 травня 2022 — 21 грудня 2024) Бешта Петро Петрович (з 21 грудня 2024) Див. також Українсько-словенські відносини Український дипломатичний корпус Список дипломатичних місій України Посольство Словенії в Україні Примітки Посилання Посольство України в Словенії Міністерство закордонних справ України
Solkan Bridge

The Solkan Bridge (Slovene: Solkanski most, Italian: Ponte di Salcano) is a 219.7-meter (721 ft) arch bridge over the Soča River near Nova Gorica in western Slovenia (by railway terminology it is a viaduct). With an arch span of 85 meters (279 ft), it is the world's longest stone arch railroad bridge (and second-longest stone arch bridge, after Germany's Syratal Viaduct, a road bridge). It holds this record because later construction technology used reinforced concrete to build bridges. It was originally built to carry the Bohinj Railway in the time of the Vienna Secession, between 1900 and 1905, and officially opened in 1906. Description The bridge was designed by the architect Rudolf Jaussner and engineer Leopold Oerley, initially with an 80-meter (260 ft) stone arch, and built in 1904 and 1905. Its central span was built by the Viennese construction company Brüder Redlich und Berger and the end viaducts were built by the Italian construction company Sard, Lenassi & Co, incorporated in Gorizia for this project by the Italian engineer Giovanni Battista Sard of Turin. Initially a steel arched bridge was planned at this location, but later they decided to build a stone bridge instead. In the spring of 1904 the builders had to change the project because of the light soil and increased the arch to 85 meters (279 ft). It is built of 4,533 stone blocks. On July 19, 1906, the Bohinj Railway (Slovene: Bohinjska proga, Italian: Transalpina, German: Wocheiner Bahn) from Jesenice to Gorizia was inaugurated (the Austrian heir Franz Ferdinand travelled across the bridge). In August 1916, during the First World War, Austrian soldiers destroyed the bridge (using 930 kilograms or 2,050 pounds of Ecrasite) as they left Solkan to prevent the invading forces from using it. After the 12th Isonzo battle the Austrian army built a steel construction where the bridge once stood. After the war in April 1925 the Italians started to build a new bridge, which was finished in 1927. This bridge was very similar to the first one, with the exception of having only four sub-arches instead of the original five. During the Second World War, the bridge suffered only minimal damage in aerial bombing. On August 10, 1944, bombs missed the bridge; on March 15, 1945, a bomb that hit the bridge did not explode. Literature Gorazd Humar: Kamniti velikan na Soči. Nova Gorica: Branko, 1996, ISBN 961-6079-30-1. Gorazd Humar, Bogdan Kladnik: Slovenski Mostovi: Bridges of Slovenia. Part 2: Štajerska, Dolenjska, Gorenjska, Prekmurje. Ljubljana: Zaklad, 2002, ISBN 961-6266-12-8. Eduard Jordan (2013): Der Eisbahnviadukt von Solkan/Salcano Walther Schaumann: Die Bahnen zwischen Ortler und Isonzo 1914 - 1918. Vom Friedensfahrplan zur Kriegsfahrordnung. Vienna: Bohmann Verlag, 1991. References External links Media related to Solkan Bridge at Wikimedia Commons
Puente de Solkan

El puente de Solkan (en esloveno Solkanski most) es un puente ferroviario perteneciente a la línea Jesenice-Trieste, situado en el río Soča/Isonzo, en Eslovenia. Es el mayor puente ferroviario construido en piedra con forma de arco de todo el mundo. El puente formaba parte de la conexión completada en 1908 por el ministerio austrohúngaro de infraestructuras ferroviarias, y las obras fueron ejecutadas entre 1900 y 1906. Dicha conexión enlazaba Salzburgo con Trieste a través de Schwarzach, St. Veit, Badgastein, Villach, Aßling/Jesenice y Gorica/Gorizia. Fue promocionada como "Nuevo ferrocarril alpino" (Neue Alpenbahn) y pretendía mejorar la comunicación ya existente entre Viena y el puerto austrohúngaro de Trieste (a través de Liubliana/Laibach y Postojna/Adelsberg) acercando el sur de Alemania, el oeste de Austria y Bohemia al —por aquel entonces— emporio adriático de Trieste, el único puerto del antiguo imperio austríaco. El puente de Solkan fue denominado, tras ser acabado, "el mayor puente ferroviario en arco del mundo". En las descripciones de la época se habla del "más bello puente" sobre el "verde esmeralda del Soča". Desde Jesenice hay cinco túneles y un viaducto de 163 m, después del puente la línea continúa hasta Gorizia. La apertura de la línea tuvo lugar el 19 de julio de 1906 ante el Archiduque y heredero al trono de Austria Francisco Fernando y el ministro de infraestructuras ferroviarias de la monarquía austrohúngara, Julius Derschatta von Standhalt (1852-1924), con un recorrido inaugural de la totalidad del trazado, desde Jesenice hasta Trieste. En agosto de 1916 el puente fue destruido por soldados austrohúngaros que huían de la sexta de las doce batallas del Isonzo/Soča durante la Primera Guerra Mundial, al temer que fuera útil a los enemigos italianos. Más tarde se instaló un puente provisional de hierro y, tras la contienda, pasó a ser administrado por Italia, así como toda la parte meridional de la línea, siendo Ferrovie dello Stato quien reconstruyó el puente entre 1925-1927. Durante la Segunda Guerra Mundial se intentó nuevamente volar el puente, aunque sin éxito. Está protegido estatalmente como monumento técnico desde el año 1985. Tras la independencia de Eslovenia, su administración pasó a Slovenske Železnice (SŽ, Ferrocarriles de Eslovenia).
Solkan híd

A Solkan híd (szlovén nyelven: Solkanski most, olaszul: Ponte di Salcano) 219,7 méter hosszú ívhíd (a vasúti terminológiában viaduktnak hívják) Nyugat-Szlovéniában, az Isonzó folyó fölött, Nova Gorica közelében. Központi ívének szélessége 85 méter. A Solkan-híd a világ leghosszabb kőhídja és a világ leghosszabb vasúti kőhídja. A híd annak ellenére is tartja rekordját, hogy a későbbiek során már vasbeton szerkezetű hidakat építettek. A híd eredetileg a Velencei szecesszió idején épült 1900 és 1905 között és 1906-ban adták át. Leírása és története A hidat Rudolf Jaussner építész és Leopold Örley mérnök tervezték, eredetileg 80 méter széles központi ívvel. A hidat a velencei Brüder Redlich und Berger építővállalat építette 1904 és 1905 közt. 1904 tavaszán az építők felismerték, hogy túl laza a talaj az építkezés adott pontján, ezért a híd ívét 85 méteresre bővítették. A híd 4533 betontömbből épült. 1906. július 19-én nyílt meg a vasútvonal Jesenice és Gorizia között, amikor is az itt áthaladó első vonaton ült Ferenc Ferdinánd. 1916 augusztusában osztrák katonák felrobbantották (930 kg ekrazit segítségével) a hidat, mikor visszavonultak Solkanból, hogy megelőzzék azt, hogy a támadó csapatok használhassák a hidat. A háborút követően az olaszok egy fémszerkezetet építettek a híd helyére, majd egy új kőhidat kezdtek el építeni 1925 áprilisában, amely 1927-re lett kész. Az új kőhíd nagy mértékben hasonlított az eredeti kőhídra, ugyanakkor az eredeti öt alpillér helyett csupán négy alpillért tartalmazott. A második világháború alatt a híd csak minimális károkat szenvedett a bombázások során. 1944. augusztus 10-én a bombázás nem találta el a hidat, míg 1945. március 15-én bombatalálat érte a hidat, ám a robbanóeszköz nem robbant fel. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Solkan Bridge című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Jegyzetek
Ponte di Salcano

Il ponte di Salcano (in sloveno Solkanski most) è un ponte ferroviario sopra il fiume Isonzo presso Salcano (frazione di Nova Gorica) alle pendici del monte Sabotino in Slovenia. Venne edificato dalle imprese Redlich & Berger e GB Sard & Lenassi, nei pressi di Gorizia (allora sotto l'Impero austro-ungarico) per consentire il passaggio sul fiume Isonzo della linea ferroviaria Jesenice–Trieste, inaugurata nel 1906, che faceva parte del complesso della ferrovia Transalpina: un secondo collegamento ferroviario tra Trieste e il resto dell'Austria, alternativo alla linea Meridionale. Distrutto nella prima guerra mondiale durante la Sesta battaglia dell'Isonzo dalle truppe austriache in ritirata, venne ricostruito durante il ventennio fascista, dopo un breve periodo in cui fu temporaneamente rimpiazzato da una struttura architravata in ferro, è considerato tutt'oggi un capolavoro di ingegneria. È il ponte ad arcata unica in pietra tagliata più lungo del mondo, con i suoi 85 m di estensione. Oltre all'enorme luce si presentò il problema del momento che si poteva generare dall'entrata e uscita sbieca della ferrovia rispetto all'asse del ponte. Durante la sua costruzione venne edificato un pilastro centrale nell'alveo del fiume per consentire la realizzazione dell'enorme centina a struttura alberiforme, anch'essa oggetto di un preventivo studio ingegneristico. Il nuovo ponte – ancor oggi esistente e praticabile – si differenzia dalla prima realizzazione per il numero di archi che raccordano il piano ferrato alla campata, prima cinque e ora quattro. Le ragioni per cui venne riedificato nonostante la funzionale - ed economica - soluzione in ferro si devono probabilmente addurre al contesto storico-politico: dopo la prima guerra mondiale la zona giuliana (Gorizia compresa) diventò territorio italiano e, nella stessa logica di monumentalizzazione dei luoghi della Grande Guerra, la ricostruzione di questo ponte in particolare era simbolo di pari abilità tecnica da parte degli italiani verso gli austriaci. Note Bibliografia Ferruccio Businari, Memoria sulla ricostruzione del ponte ferroviario sull'Isonzo detto di Salcano, ad arco in pietra di m. 85 di luce, per la ferrovia Gorizia-Piedicolle, in Rivista tecnica delle ferrovie italiane, annata XVII, vol. XXXIV, n. 3, 15 settembre 1928, pp. 89-109. Paolo Petronio, Transalpina, Trieste, Ed. Italo Svevo, 1997. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su ponte di Salcano Collegamenti esterni sito web con alcune immagini del ponte in vari periodi, su transalpina.splinder.com. Voci correlate Ponte stradale di Salcano
Solkanski most

Solkanski most (wł. Ponte di Salcano) – kamienny most kolejowy w Słowenii nad rzeką Soczą na linii Jesenice – Sežana. Most został zbudowany pod nadzorem inżyniera Leopolda Oerleya według projektu Oerleya i Rudolfa Jaussnera w latach 1904–1905 przez wiedeńską firmę budowlaną Brüder Redlich & Berger nad rzeką Soczą w ramach budowy linii kolejowej pomiędzy Triestem a Wiedniem. Pierwotnie w tym miejscu planowano stalowy most łukowy, ale ostatecznie zdecydowano się na most kamienny. Most ma 219,70 metrów długości i wznosi się 36 m ponad poziom wód rzeki, przy czym kamienny łuk o rozpiętości 85 metrów czyni go największym na świecie łukowym mostem kolejowym z tego surowca. Początkowo łuk miał mieć 80 m długości, ale konieczna stała się zmiana projektu ze względu na nośność gruntu. Most został zbudowany segmentową metodą łączenia kamiennych bloków ze stopniowym ułożeniem poszczególnych kamieni łuku. Wykorzystane do budowy bloki kamienne o wielkości od 0,2 m³ do 0,7 m³ pochodziły z kamieniołomu wapienia muszlowego Cava Romana w Nabrežinie. W trakcie budowy do opuszczania kamiennych bloków na właściwe miejsca wykorzystywano windy parowe. Do budowy centralnej, łukowej części mostu wykorzystano 1960 m³ kamienia (w tym 4533 bloki w samym łuku), a do drewnianego rusztowania 1161 m³ drewna i 25 ton żelaza. Budowa konstrukcji pochłonęła 1 100 000 koron austriackich. Otwarcia mostu dokonano 19 lipca 1906 r., w uroczystości uczestniczył arcyksiążę Franciszek Ferdynand. Podczas I wojny światowej most został zburzony w 1916 r. podczas szóstej ofensywy nad Soczą (wojska austro-węgierskie go zaminowały). Po zakończeniu wojny ruch kolejowy odbywał się po tymczasowej żelaznej konstrukcji z 1918 r. Od 1925 r. trwał remont właściwego mostu, a 9 grudnia 1926 r. rozpoczęto odbudowę samego przęsła, wykorzystując kamienne bloki przywiezione z kamieniołomów Chiampo w pobliżu Vicenzy, Nabrežiny i Aviano oraz cement z cementowni Anhov. Ze względów prestiżowych Włosi zdecydowali o rekonstrukcji mostu zamiast budowy prostszej, betonowej konstrukcji. Odbudowany łuk został wykonany nieznacznie inaczej niż oryginalny, z czterema otworami odciążającymi po obu stronach. Inauguracja odbudowanego mostu miała miejsce 8 sierpnia 1927 r. W czasie II wojny światowej most był ostrzeliwany. Jedno z bombardowań o mało nie zakończyło jego istnienia, ale okazało się, że szczęśliwie nie doznał większych uszkodzeń, po czym został prowizorycznie naprawiony przez niemieckie wojsko w kilka dni. Odrestaurowany w 1954 r. W 1985 r. wybudowano obok sąsiedni, betonowy most drogowy, nawiązujący architektonicznie do mostu kolejowego, który w tym samym roku otrzymał status chronionego zabytku techniki. Most jest jedynym w Słowenii miejscem, gdzie można legalnie wykonywać skoki na bungee. Przypisy
Солканский мост

Солканский мост (словен. Solkanski most, итал. Ponte di Salcano) — арочный мост длиной 219,7 м над рекой Соча у Нова-Горицы в западной Словении (по железнодорожной терминологии это виадук). С арочным пролетом в 85 метров считается самым длинным в мире каменным арочным железнодорожным мостом (и второй по длине каменный арочный мост после немецкого автомобильного моста Фриденсбрюке). Он сохраняет этот рекорд, поскольку более поздняя технология строительства использовала для строительства мостов железобетон. Первоначально он был построен в 1900—1905 годах при Сецессионе, а официально открыт в 1906 году. Описание Мост спроектировал архитектор Рудольф Яусснер и инженер Леопольд Эрли, изначально с 80-метровой каменной аркой, и построен между 1904 и 1905 годами. Его центральный пролет был построен венской строительной компанией «Brüder Redlich und Berger» в 1904—1905 годах, а конечные виадуки были построены итальянской строительной компанией «Sard, Lenassi & Co», зарегистрированной в Гориции для этого проекта итальянским инженером Джованни Баттиста Сардом из Турина. Первоначально на этом месте планировался стальной арочный мост, но позже было решено построить вместо него каменный мост. Весной 1904 года строителям пришлось изменить проект из-за рыхлой почвы и удлинили арку до 85 метров. Мост построен из 4533 каменных глыб. 19 июля 1906 года торжественно открыта железнодорожная ветка от Есенице до Гориции (австрийский эрцгерцог Франц Фердинанд проехал через мост). В августе 1916 года, во время Первой мировой войны, во время отступления из Солкана австрийские солдаты уничтожили мост (используя 930 кг экразита), чтобы помешать вторгшимся силам использовать его. После двенадцатой битвы при Изонцо австрийская армия построила стальную конструкцию на месте моста. После войны в апреле 1925 года итальянцы начали строить новый мост, который был закончен в 1927 году. Этот мост был очень похож на первый, за исключением того, что имел всего четыре дополнительные арки вместо первоначальных пяти. Во время Второй мировой войны мост получил минимальные повреждения от бомбардировок. 10 августа 1944 года бомбы не попали в мост, а 15 марта 1945 года попавшая в мост бомба не взорвалась. Примечания Литература Gorazd Humar: Kamniti velikan na Soči. Branko, Nova Gorica 1996, ISBN 961-6079-30-1. Gorazd Humar, Bogdan Kladnik: Slovenski Mostovi: Bridges of Slovenia. Teil 2: Štajerska, Dolenjska, Gorenjska, Prekmurje. Zaklad, Ljubljana 2002, ISBN 961-6266-12-8. Eduard Jordan (2013): Der Eisbahnviadukt von Solkan/Salcano Walther Schaumann: Die Bahnen zwischen Ortler und Isonzo 1914 - 1918. Vom Friedensfahrplan zur Kriegsfahrordnung. Bohmann Verlag, Wien 1991.
Солкански железнички мост

Солкански железнички мост је мост преко реке Соче у Словенији. Важи за велики инжењерски и грађевински подхват. Дуг је 220 метара и има највећи лук, рађен од резаног камена, на свету. Један је од 65 железничких мостова на Бохињској пруги саграђеној између 1900. и 1906. која представља везу између Медитерана и средње Европе. Због 85 метарског лука потпада међу највеће железничке мостове на свету. Мост су пројектовали Р. Јаузнер (R. Jaussner) и Л. Оерлеј (L. Oerley) а саградило га је бечко грађевинско предузеће Брудер Редлих унт Бергер (Brueder Redlich und Berger). У велики кружни лук уграђено је 4533 камених блокова. Током Првог светског рата то је било место сошког фронта. У борбама за Горицу, августа 1916. мост је био срушен (лук). 1918. стављена је привремена железна конструкција, а 1927. таљанске су железнице обновиле мост са каменом. Обновљени мост је и данас у оригиналном стању. Доста среће мост је имао током Другог светског рата. Од мноштва савезничких бомби само га је једна закачила, шта су немачки инжењири одмах поправили. Главна обнова била је 1954. Еру камених мостова наставили су мостови од бетона и железа са већим распонима лука али Солкански железнички мост остаје врхунац аустроугарске инжењерске школе и бисер аустроугарских железница. Спољашње везе
Solkanbron

Solkanbron (slovenska: Solkanski most, italienska: Ponte di Salcano) är en berömd järnvägsbro som går över floden Soča i förorten Solkan utanför Nova Gorica, Slovenien. Bron byggdes under åren 1900–1906 med 4 533 stenblock och är 220 meter lång. Den 19 juli 1906 blev tågsträckan mellan den nuvarande slovenska staden Jesenice och italienska Gorizia som löper över Solkanbron fulländad. Samma dag åkte Österrikes Franz Ferdinand tåg över bron. År 1916, under första världskriget, förstördes bron av österrikarna för att stoppa de italienska trupperna. Den ersattes två år senare av en provisorisk bro. År 1925 byggde italienarna upp Solkanbron på nytt och den blev helt färdig år 1927. Bron blev lindrigt skadad av bombattacker under andra världskriget men reparerades snart av tyskarna. Solkanbron är den sista stenbron som byggts i världen. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Solkanbron.﻿ Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version.
Солканський залізничний міст

Солканський міст (словен. Solkanski most, італ. Ponte di Salcano) — арковий міст завдовжки 219,7 м над річкою Соча біля Нової Гориці у західній Словенії (за залізничною термінологією це віадук). З арковим прогоном у 85 м це найдовший у світі кам'яний арковий залізничний міст (і другий за довжиною кам'яний арковий міст після німецького автомобільного мосту Фріденсбрюке). Він зберігає цей рекорд, оскільки пізніша технологія будівництва використала для будівництва мостів залізобетон. Первісно його було збудовано у 1900—1905 роках за часів Сецесії, а офіційно відкрито 1906 року. Опис Міст спроектував архітектор Рудольф Яусснер та інженер Леопольд Ерлі спочатку з кам'яною 80-метровою аркою. Міст спорудила віденська будівельна компанія «Брати Редліх і Бергер» (нім. Brüder Redlich und Berger) у 1904—1905 роках. Навесні 1904 року будівельникам довелося змінити проект через пухкий ґрунт і вони підвищили арку до 85 м. Міст побудовано з 4533 кам'яних брил. 19 липня 1906 року урочисто відкрито залізничну гілку від Єсениць до Гориції (австрійський спадковий принц Франц Фердинанд проїхав через міст). У серпні 1916 р. під час відступу із Солкану в ході Першої світової війни австрійські солдати знищили міст (використовуючи 930 кг екразиту), щоб завадити силам вторгнення скористатися ним. Після війни італійці спочатку збудували сталеву конструкцію на місці колишнього мосту, а в квітні 1925 року почали будувати новий міст, який було закінчено 1927 року. Цей міст був дуже схожим на перший, за винятком того, що замість п'ятьох підарок першого він налічував лише чотири. Під час Другої світової війни міст зазнав лише мінімальних пошкоджень від бомбардувань. 10 серпня 1944 року бомби не влучили у міст; 15 березня 1945 року бомба, яка поцілила у міст, не вибухнула. Примітки Література Gorazd Humar: Kamniti velikan na Soči. Branko, Nova Gorica 1996, ISBN 961-6079-30-1. Gorazd Humar, Bogdan Kladnik: Slovenski Mostovi: Bridges of Slovenia. Teil 2: Štajerska, Dolenjska, Gorenjska, Prekmurje. Zaklad, Ljubljana 2002, ISBN 961-6266-12-8. Eduard Jordan (2013): Der Eisbahnviadukt von Solkan/Salcano Walther Schaumann: Die Bahnen zwischen Ortler und Isonzo 1914 - 1918. Vom Friedensfahrplan zur Kriegsfahrordnung. Bohmann Verlag, Wien 1991. Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Солканський залізничний міст