NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cerkev sv. Martina, Zlakova

Cerkev sv. Martina pri Zlakovi je podružnična cerkev Župnije Zreče. Zgodovina Cerkev sv. Martina (tudi cerkev sv. Martina nad Zrečami) se v pisnih virih prvič omenja leta 1545, kar navaja tudi Avguštin Stegenšek v svoji Konjiški dekaniji iz leta 1909 (COBISS). Arhitektura Cerkev je v vzhodnem, ožjem delu poznogotska, kar dokazuje njen južni portal. K tej ladji z ravnim lesenim stropom so leta 1686 prizidali prezbiterij z zvonikom na severni strani, ki v spodnjem delu služi kot zakristija, leta 1739 pa zgradili širši zahodni del ladje s pevskim korom. Takrat so tudi vso cerkev opremili z enotnim baročnim križno obokanim stropom. Notranja oprema Glavni oltar sv. Martina iz leta 1709 je delo kiparjev Janeza Gregorja Božiča in Mihaela Pogačnika. Stranska oltarja sv. Lucije in sv. Ožbolta sta odlični deli iz leta 1664. Jožefinski križev pot je s konca 18. stoletja. Evropska pešpot sv. Martina Tourškega Od cerkve sv. Martina do župnijske cerkve sv. Egidija v Zrečah in naprej po trasi nekdanje železnice in čez trg do nadžupnijske cerkve sv. Jurija v Slovenskih Konjicah ter v Žičko kartuzijo (etapa 10) vodi Evropska pešpot sv. Martina Tourškega (Via Sancti Martini), ki jo je leta 2005 Svet Evrope proglasil za Veliko evropsko kulturno pot. Dolga je 2500 km in povezuje kraje, ki so zaznamovali življenje in čaščenja tega svetnika. Sklici Viri Ožinger Anton, Pajk Ivan, Konjiško ob 850-letnici pražupnije (1146-1996), Slovenske Konjice: Nadžupnijski urad, 1996. (COBISS) Stegenšek, Avguštin Konjiška dekanija, Maribor, 1909. (COBISS)
Cerkev sv. Lovrenca, Bizeljsko

Cerkev svetega Lovrenca na Bizeljskem je župnijska cerkev Župnije Bizeljsko. Cerkev stoji na osamelcu Hribček, vzhodno od jedra naselja. Zgodovina Srednjeveški viri cerkve sv. Lovrenca na Bizeljskem ne omenjajo, vendar je tedaj na tem mestu gotovo stala cerkev. To izpričuje del zvonika (verjetno iz 15. stol.), ki ima v pritličnem delu gotski križnorebrasti obok. Prvotna majhna cerkev z lesenim oltarjem se prvič omenja šele 1545 v vizitacijskem zapisu. Sedanjo cerkveno zgradbo je dal leta 1725 zgraditi tedanji ljubljanski škof Žiga Feliks Schrattenbach. Cerkev je bila posvečena leta 1737, ko je na Bizeljskem vikarjeval Tomaž Kapler. Leta 1818 je bil verjetno povišan zvonik in prizidana oz. predelana zakristija. V letih 1851 in 1852 so vso cerkev prenovili. Cerkev je bila prenovljena še leta 1936 in nazadnje v letih 2002–2005. Arhitektura Cerkveno stavbo sestavljajo zvonik, pravokotna cerkvena ladja z banjastim obokom in dvema kvadratnima stranskima kapelama. Prezbiterij je tristrano sklenjen in banjasto obokan. Stene baročne ladje so členjene z močnimi pilastri (nosilci obokov). Sedanja cerkev z baročnim izgledom je bila zgrajena med letoma 1725–1737 na mestu srednjeveške prednice, od katere je ohranjen le del zvonika. Leta 1818 je bil povišan zvonik in prizidana zakristija. Notranja oprema Baročni oltar sv. Janeza Nepomuka v južni stranski kapeli je iz 2. polovice 18. stol, prižnica pa iz 1854. Baročna sta tudi kropilnika pod zvonikom. Severna stranska kapela je posvečena Mariji. Oltarna slika sv. Lovrenca izvira iz leta 1854. Fresko poslikavo notranjosti, ki jo je leta 1936 naslikal slikar Fras iz Slivnice pri Mariboru, je bila leta 2003 restavrirana. Orgle neznane orglarja iz leta 1800 so bile prav tako prenovljene leta 2003. Slike križevega pota je cerkvi daroval tedanji kaplan, sedaj blaženi Anton Martin Slomšek. Sklici Viri Kemperl, Metoda; Šekoranja, Nataša; Leskovar, Vlado (2007). Mejniki Bizeljskega: ob 270-letnici župnijske cerkve in ob 220-letnici samostojne župnije. Župnija Bizeljsko. COBISS 234350848.
Église Saint-Cantien-et-Compagnons de Škocjan

L'église Saint-Cantien-et-Compagnons (slovène : cerkev sv. Kancijana in tovarišev) est un édifice religieux catholique situé à Škocjan, en Slovénie. Situation et accès Histoire L'édifice médiéval initial est agrandi entre 1630 et 1644. Il est baroquisé entre 1777 et 1782. Au XIXe siècle, plusieurs peintures sont réalisées et l'orgue est enfin ajouté en 1904. Structure Références Portail de la Slovénie Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Cerkev sv. Elizabete, Slovenj Gradec

Cerkev svete Elizabete v Slovenj Gradcu je slovenjgraška župnijska cerkev. Je ena najstarejših cerkva posvečenih Elizabeti Ogrski. Leta 1251 jo je posvetil oglejski patriarh Bertold Andeški, stric Elizabete Ogrske. Literatura
Cerkev Karmelske Matere Božje, Grič pri Klevevžu

Cerkev Karmelske Matere Božje ali Cerkev v Slapah (po zaselku), pogosto tudi preprosto Slape je podružnična cerkev na Griču pri Klevevžu in del Župnije Šmarjeta. Cerkev še vedno aktivno deluje kot podružnica, v njej se vsake toliko časa obhaja sveto mašo. Zgodovina Cerkev se omenja v mnogih pisnih virih. V njih se tako kot danes veliko uporablja ime Slape oziroma Zlab. Stara cerkev z istim imenom je prvič omenjena že med leti 1192 in 1197. Isti viri navajajo, da je pri cerkvi stal brižinjski (freisinški) fevd – dvorec. Cerkev je omenjena tudi v popisu iz leta 1581 (Bizancij). Njeni ostanki so še vidni v nekaterih delih zvonika. Novejša stavba se omenja v drugi polovici 17. in na sredi 18. stoletja. Leta 1622 je Jurij pl. Moscon kupil Klevevško gospostvo, s katerim mu je pripadla tudi cerkveno posestvo. Zgraditi je dal novo cerkev, ki stoji danes. V cerkvi je njegova grobnica, v kateri je pokopan od leta 1628. Notranjost Cerkev je precej bogato opremljena, ima srednje velik oltar z veliko kipci, ki je tudi precej pozlačen. V cerkvi je tudi križev pot, ima tudi večji kor. Orgle Orgle so izjemno stare, po ocenah iz 18. stoletja, iz tega obdobja jih je v Sloveniji le malo ohranjenih. Avtor ni podpisan, pripisujejo jih ljubljanskemu orglarju Janezu Juriju Eislu. Imajo pnevmatsko trakturo, en manual in 6 registrov. Večine piščali več ni, najverjetneje jih je pobrala katera od svetovnih vojn. Nekoč naj bi bile v župnijski cerkvi v Šmarjeti. Viri https://zupnija-smarjeta.rkc.si/ Škulj, Edo; Dobravec Jurij, ''Orgle Slovenije, Pipe Organs of Slovenia'', Ars Organi Sloveniae, Srednja vas v Bohinju, 2018 (COBISS) ISBN 978-961-288-543-4 Zunanje povezave https://www.orgle.si/g220/
Dvorec Soteska

Dvorec Soteska (nemško Ainöd) stoji v naselju Soteska v občini Dolenjske Toplice. Zgodovina Leta 1664-1689 ga je pozidal grof Jurij Žiga Gallenberg. Dvor Soteska je bil po Valvasorjevem mnenju eden najlepših v deželi Kranjski. Na nasprotnem bregu reke Krke so ruševine srednjeveškega gradu Stara Soteska. Dvor so sezidali na mestu porušenega stolpa iz 15.stoletja. 22. oktobra, leta 1943 so dvorec izropali in požgali partizani. Domačini so ga uporabljali za kamnolom. Ljudsko izročilo o Hudičevem turnu V neposredni bližini dvorca stoji Hudičev turn. O njem kroži zgodba, da naj bi soteški graščak v času hude revščine od tlačanov zahteval davek, katerega mu niso mogli plačevati in je v zameno od kmetov zahteval, da so mu pošiljali namesto plačila svoje hčerke nad katerimi je izvrševal svojo spolno slo. Kmetje so kmalu to mesto prekleli in mu dali naziv Hudičev turn. Galerija Viri Ivan Stopar, Zbirka Grajske stavbe, založba Viharnik, Ljubljana. Glej tudi Seznam gradov Seznam dvorcev v Sloveniji Seznam trdnjav v Sloveniji Zunanje povezave »Dvorci v Sloveniji: Soteska«. Slosi.info. Pridobljeno 11. januarja 2015.
Grad Višnja Gora

Grad Višnja Gora ali Stari grad (nemško Weichselberg) je bil grad, katerega ruševine se nahajajo na hribu južno od Višnje Gore. Zgodovina Grad se v zgodovinskih listinah prvič omenja leta 1154 kot castello Wichselberg. Grad, ki so ga dali zgraditi Višnjegorski gospodje, je predstavljal njihov matični grad. Ta rodbina, ki se prvič omenja leta 1136, je bila do celjskih grofov ena najpomembnejših fevdalnih rodbin na slovenskih tleh. Potem ko je rodbina v začetku 13. stoletja izumrla, so grad prevzeli njihovi dediči, grofje Andeški, za njimi pa Babenberžani in nato Spanheimi. Ulrik III. Spanheimski je z listino iz leta 1250 grad izročil oglejskemu patriarhu Bertoldu Andeškemu. Tako je od leta 1251 naprej v gradu živel državni vikar Majnhard III. Goriški. Kljub temu pa je grad še naprej ostal v lasti Spanheimov, ti pa ga niso podeljevali v fevd, temveč so ga upravljali preko gradiščanov. V listini iz leta 1311 je zapisano, da je bil grad takrat v lasti koroških vojvod, sredi 14. stoletja pa je bil že v lasti Habsburžanov. Ti so ga še pred letom 1386 prodali Celjanom. Po izumrtju Celjskih grofov 1456 je grad Višnja Gora postal deželnoknežji grad. Leta 1573 je tedanji lastnik gradu, nadvojvoda Karl Višnjo Goro prodal grofu Juriju Khislu, ta pa ga je kasneje prodal rodbini Moscon. Zadnji lastnik gradu so postali Auerspergi, ki so grad kupili leta 1631. Grad je bil opuščen v 18. stoletju in je kmalu propadel, kamenje iz njegovih zidov pa so prebivalci Višnje Gore uporabili za gradnjo svojih hiš. Arhitektura Grad Višnja Gora je bil sestavljen iz stanovanjskega stolpa kvadratne oblike, ozke stavbe zahodno od njega, obzidja in vmesnega prostora, ki je bil najverjetneje grajsko dvorišče. Vhod v grad je bil s severne strani, vhod v stolp, ki se je dvigal tri ali štiri nadstropja visoko, pa je bil možen samo skozi stavbo zahodno od njega. Galerija Reference in viri Stopar, Ivan (2002). Grajske stavbe v osrednji Sloveniji. 2, Dolenjska. Knj. 3, Porečje Temenice in Mirne. Ljubljana : Viharnik. COBISS 118300672. ISBN 961-6057-34-0.: Vzdrževanje CS1: lokacija založnika (povezava) Zunanje povezave Geopedia.si: Grad Višnja Gora Glej tudi seznam gradov v Sloveniji
Ruska dača, Zgornje Gameljne

Ruska dača je nadstropna hiša v Zgornjih Gameljnah pri Ljubljani, edini primer dače v Sloveniji ter kulturni spomenik lokalnega pomena. Leta 1882 je prvotno hišo zgradil Blaž Černe. Takrat je dobila tudi prvo hišno številko, in sicer Gameljne 35. Leta 1907 je hišo odkupil ljubljanski trgovec in pivovarski zastopnik Franc Petrič. V letu 1908 je hišo obnovil in dogradil v slogu, ki spominja na značilne ruske dače, in jo tudi uradno preimenoval v vilo. Med prvo svetovno vojno so Petriča obtožili vohunjenja za Italijane. Sodišče ga je spoznalo za krivega in ga obsodilo na smrt z obešanjem, kar so potem spremenili v smrt z ustrelitvijo. Franc Petrič je bil tako 2. novembra 1915 ustreljen na Suhem bajarju (vojaškem strelišču) v Ljubljani. Po vojni je bil rehabilitiran, njegovi družini so dodelili odškodnino. Po prvi svetovni vojni je Petričeva vila zamenjala kar nekaj lastnikov (Konrad Daškovič, Viktor Vokač, Fran Josip Knaflič, Anton Sadar). Leta 1957 jo je kupil Rado Jakob Bergant. Vila je bila vse do leta 2005 v lasti družine Bergant. Nato je zopet zamenjala več lastnikov, več kot desetletje je bila prazna propadala. Leta 2011 je bila razglašena za kulturni spomenik lokalnega pomena. Več kot desetletje propadajočo hišo je leta 2016 na javni dražbi kupil poslovnež Aleš Musar in v sodelovanju z Zavodom za varstvo kulturne dediščine začel njeno prenovo, ki je bila zaključena leta 2018. Pritličje je zidano, nadstropje leseno in po celotnem obodu opasano z gankom. Hišo zaznamujejo dekorativno oblikovani leseni detajli in vitražna stekla. V projektu prenove so dosledno sledili konservatorskemu načrtu, ki je bil vezan na podobo stavbe iz leta 1908. Hiša je namenjena turistični ponudbi celostne izkušnje obdobja konca 19. in začetka 20. stoletja. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Ruska dača, Zgornje Gameljne v Wikimedijini zbirki Uradno spletno mesto
Église Sainte-Catherine-d'Alexandrie de Topol pri Medvodah

L'église Sainte-Catherine-d'Alexandrie (slovène : cerkev sv. Karatina Aleksandrijska) est un édifice religieux catholique situé à Topol pri Medvodah (sl) (commune de Medvode), en Slovénie. Situation et accès Histoire L'édifice date du XVIIe siècle. Entre 1919 et 1920, l'autel et le presbytère sont peints par I. et H. Vurnik. Structure Références Portail de la Slovénie Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Grad Kamen (Adergas)

Od gradu Kamen nad Adergasom (Frauenstein bei Michelstätten) so ostale samo še komaj vidne razvaline. Zgodovina Območje gradu je pripadalo deželnemu knezu. Med letoma 1147 in 1154 se v listini z gradu Bilštajn na Koroškem omenjajo kot priče Gerlochus, njegov brat Albertus in sin Meinhalmus de Michelstein, vitezi in bližnji sorodniki andeškega minesteriala Meinharda Schababa iz Kokre, ki so prebivali v manjšem dvoru, ki je leta 1359 omenjen kot "hof gelegen bey sand Margreten". Valvasor piše, da so ga že pred štiristo leti posedovali gospodje s Kamna ("die Herren Frauensteiner"). Turki so velesovski samostan in najbrž tudi dvor opustošili leta 1471. Zadnjega gospodarja iz tega rodu so leta 1473 Turki ujeli in je v ujetništvu umrl. Ko je leta 1486 obiskal dominikanke kancler in spremljevalec pooblaščenega vizitatorja oglejskega patriarha Petra Carlija Paolo Santonino, je v popotni dnevnik zapisal: "Imenovani samostan … ima na griču v bližini nov grad, kamor se zatekajo nune ob vpadih sovražnikov." Nekoč neutrjeni velesovski dvor je medtem očitno prešel v samostansko last in bil zaščiten z obzidjem in stolpi. Obnova grajske stavbe pa ni bila zadostna, sicer ne bi velesovska prednica Julija prosila cesarja Ferdinanda za dovoljenje, da ga znova pozida in utrdi. Ferdinand je prednici 20. 3. 1533 izdal ustrezen dokument, hkrati pa je stavbo preimenoval v Frauenstein ('gospodaričin kamen') in ji podelil grajske pravice. Nune so v njem hranile dragocenosti in hodile tja na sprehod. Grad je bil postavljen na pobočje hriba. Imel je stolpasto jedro in obzidje s tremi ali morda štirimi vogalnimi okroglimi stolpi. Okrog je bil obrambni jarek. Stolp je bil iz dveh simetričnih polovic in je bil po Valvasorjevi upodobitvi iz dveh nadstropij in s strmo piramidasto streho. Zidovi so bili debeli več kot meter, na pobočni strani pa skoraj dva metra. Vogalni stolpi so bili iz različnih časov in zato neenakomerno močni in visoki. Mlajša je bila mogočna renesančna utrdba na vzhodni strani gradu in notranja stavba, prislonjena na obzidje. V Valvasorjevem času je bil še obljuden, na začetku 18. stoletja pa so ga opustili. Ko so leta 1732 pričeli zidati nov samostan, so za gradnjo uporabili tudi kamenje z grajske razvaline. Od leta 2015 lokalni zanesenjak čisti zaraščeno področje gradu, tako da so se spet pokazali temelji zidov. Opombe Viri Ivan Stopar: Gradovi na Slovenskem (1989). Katja Petrovec: Tovariš, ki izkopava pozabljeno dediščino. Nedeljski dnevnik 3. 6. 2020.
Platz der Französischen Revolution

Platz der Französischen Revolution (slowenisch: Trg francoske revolucije) ist der Name eines Platzes in der Altstadt von Ljubljana, Slowenien. Die Anlage ist ein slowenisches Kulturdenkmal von nationaler Bedeutung. Lage Der Platz erstreckt sich in west-östlicher Richtung von der Straßenkreuzung Emonska cesta, Rimska cesta, Vegova ulica bis zum Palais Auersperg in der Gosposka ulica. Am westlichen Ende steht die Illyrische Säule (Ilirski steber), auch Napoleon-Denkmal (Napoleonov spomenik) genannt. Sie steht ebenfalls im Register der nationalen Kulturdenkmale. Geschichte Der Platz entstand nach Abriss des zur Deutschordenskommende gehörenden Deutschen Tors mit Wachhaus (auch Triester- oder Burgstall-Tor genannt) 1792 und hieß zunächst Deutscher Platz und auf Slowenisch Križevniški trg. 1892 wurde er in Valvasor-Platz umbenannt, 1928 in Napoleonsplatz (Napoleonov trg) und 1952 in Platz der Französischen Revolution. Sein heutiges Aussehen erhielt der Platz im Jahr 2002, als der Platz nach den Entwürfen der Architekten Marjan Ocvirk und Borot Rotovnik für den Verkehr gesperrt wurde. 2009 wurde der Platz der Französischen Revolution zusammen mit dem Napoleon-Denkmal als nationales Kulturerbe Sloweniens unter Schutz gestellt und 2021 von der UNESCO unter dem Titel Die Werke von Jože Plečnik in Ljubljana – am Menschen orientierte Stadtgestaltung in die Liste des Welterbes aufgenommen. Illyrische Säule 1929 wurde die Illyrische Säule nach Plänen des Architekten Jože Plečnik und des Bildhauers Lojze Dolinar errichtet. Die 14 m hohe Säule aus grob behauenen Karstmarmor-Blöcken trägt zwei vergoldete Bronzearbeiten: das Gesicht Napoleons I. und ein weibliches Gesicht, das Illyrien symbolisiert. Unter beiden Porträts sind Verse von Valentin Vodnik aus seiner Ode an das wiedergeborene Illyrien eingraviert. Auf der Westseite der Säule befindet sich eine Inschrift in französischer Sprache, die darauf hinweist, dass die Säule die Asche eines unbekannten französischen Soldaten einschließt. Die Inschrift ist das Werk des Dichters Oton Župančič, damals Präsident des Französischen Instituts in Ljubljana. Die Säulenspitze schmückt ein vergoldeter Halbmond mit drei Sternen. Das Denkmal erinnert an die Zeit der zwischen 1809 und 1813 existierenden Illyrischen Provinzen und ihre Bedeutung für die Entwicklung der Eigenstaatlichkeit Sloweniens. Ein vergoldeter Palmzweig auf der Säule war ein Geschenk der Französischen Republik. Das Monuments wurde am 12. und 13. Oktober 1929 in Anwesenheit von Repräsentanten der französischen Regierung und französischer Städte eingeweiht. Die Säule gehört zu den slowenischen Kulturdenkmalen von nationaler Bedeutung. Siehe auch Liste der slowenischen Kulturdenkmale von nationaler Bedeutung Liste der Kulturdenkmale in der Stadtgemeinde Ljubljana Liste der Straßen und Plätze von Ljubljana 1877 Weblinks Einzelnachweise
Monumento alle province illiriche

Il monumento dedicato all'Illiria napoleonica o colonna Illirica si trova in Piazza della Rivoluzione francese a Lubiana. La colonna è opera dello scultore sloveno Lojze Dolinar e venne eretta nel 1929. È un obelisco colonnare alto 13 metri, su progetto dell'architetto Jože Plečnik. Sul lato nord della colonna è presente un'effige di Napoleone Bonaparte dorata e sul lato sud un'effige dorata raffigurante l’Illiria. Alla sommità si riconoscono la luna crescente e tre stelle. Sull'obelisco sono scolpiti i versi scelti dal poeta Oton Župančič del componimento Ode Ilirija oživljena ("L'Illiria rinata") di Valentin Vodnik. Altri versi, in francese, sono iscritti sulla palma dorata: È l'unico monumento dedicato a Napoleone al di fuori della Francia. Il monumento celebra il riconoscimento della lingua slovena come lingua avente pari diritti nelle Province Illiriche di epoca napoleonica (Slovenia, Istria, Dalmazia), esistite storicamente negli anni tra 1809 e il 1814. Il monumento venne eretto per il 120º anniversario delle Province Illiriche. Note
Cerkev Žalostne matere Božje, Breznica

Cerkev Žalostne matere božje je župnijska cerkev, ki se nahaja na Breznici. Stoji ob lokalni cesti Moste – Begunje med pokopališčem in župniščem. Cerkev vključuje vhodni del, ladijsko dvorano, krstilnico, štiri stranske kapele, prezbiterij z dodatno kapelo in zakristijo. Po odcepitvi vasi Hraše in Hlebce iz tedanje Župnije Rodine leta 1787 je bila tedanja župnijska cerkev sv. Klemna na vzhodnem robu župnije, zato so sedež župnije premaknili iz Rodin na Breznico, ki je v sredini župnije. Gradnjo cerkve so začeli leta 1819. Arhitekt cerkve je bil Blasio Zamolo iz Gemone (Humina). Zaradi oteženega vzdrževanja so ob graditvi nove cerkve podrli dve bližnji podružnični cerkvi: cerkev sv. Nikolaja na Breznici in cerkev sv. Lovrenca nad Zabreznico, ki je bila kasneje znova zgrajena. Oltarja iz obeh cerkva so prenesli v novo župnijsko cerkev. Prav tako so z Rodin na Breznico prenesli zvon, uro in krstni kamen. Nad vhodno fasado se dviguje zvonik, ki se končuje s čeladasto streho, z večjo in manjšo svetlobnico ter križem na vrhu. Zvonik ima na vseh straneh pravokotna okna in številčnico z uro. Ladja cerkve je širša in vključuje kapele, z okni na južni in severni strani ter stranskimi vhodi. Prezbiterij je ožji in se triosminsko zaključuje z velikimi podolžnimi okni iz barvastih stekel. Glavni vhod je okrašen s pravokotnim portalom in profiliranim nadstreškom, ki se nadaljuje v trikotnik z napisom gradbenika: Fecit Blasio Zamolo di Gemona. Ob cerkvi stoji marmornat spomenik padlim v prvi svetovni vojni, postavljen 1931 po načrtih Jožeta Plečnika, ki povzema idejo gotskega svetilnika. Cerkev je posvetil škof Avguštin Gruber na dan sv. Avguština, 28. avgusta 1821, ki je tedaj prvič dokumentirano pridigal v slovenskem jeziku. Cerkev je začetek Vovkove romarske poti. Sklici
Prešernov gaj

Prešernov gaj je park arhitekta Marjana Šorlija in Ruške Ogorevc, ki leži v središču Kranja. Do konca 18. stoletja je bilo mestno pokopališče v Kranju ob farni cerkvi v središču mesta. Šele takrat so ga prenesli izven mestnega obzidja na malo kranjsko polje, kjer je danes Prešernov gaj. Zdaj leži v samem centru mesta med Partizansko in Gregorčičevo ulico. Gaj je v lasti Mestne občine Kranj. Zgodovina Leta 1952 je bil preurejen v spominski park, načrte zanj pa sta skovala arhitekta Marjan Šorli in Ruška Ogorevc. Prostor je zasnovan kot gaj zaradi lastne zgodovinske vloge. Prešernov gaj obdajajo tlakovane kamnite potke z vseh strani, ki se zaključijo v osrednjem delu s prehodno lopo na osmih stebrih in trikrat deljeno polkrožno streho. V parku se med drugimi nahajajo nagrobni spomenik, posvečen pesniku Francetu Prešernu, skupaj z obeležjem, kjer se je nahajal prvotni Prešernov grob, nagrobnik Ernestine Jelovške (Prešernove hčerke), nagrobnik pesnika Simona Jenka in Majdičeva grobnica z marmornim reliefom "Vstajenje". V gaju je moč najti tudi spomenik Bazoviškim žrtvam in Vladimiru Gortanu, ki so ga ustrelili v Pulju. Gre za enega prvih fašističnih spomenikov žrtvam fašističnega nasilja, saj sega že v leto 1931. Projekt Eden od pobudnikov, Boris Udovč, je dobil zamisel in želel razviti projekt, ki bi Kranju in Sloveniji resnično prinesel stičišče poti. Sam je predlagal ustanovitev fundacije, ki bi zbrala denar za nov Prešernov gaj in pravo svetišče v njem. Leta 1994 je bil Udovč prepričan, da bo njegova pobuda sprožila akcijo, ki bo v čast tako Prešernu kot Kranju in vsej Sloveniji. Pobuda se na koncu porazgubila. Udovč pa je poudarjal, da njegov mavzolej ni vnaprej vsiljena rešitev, ampak le spodbuda za to, da se Slovenija oddolži Prešernu in ustvari pravo romarsko pot k njegovemu spomeniku. Prešernov nagrobni spomenik V Prešernovem gaju je še danes pokopan največji slovenski pesnik, dr. France Prešeren. Njemu v čast je tam postavljen nagrobni spomenik oziroma prvi slovenski javni spomenik, ki je nastal na podlagi množične narodnozavedne pobude. Od septembra 1849 je na njegovem grobu najprej stal preprost črn lesen križ, ki ga je dal postaviti dr. Bleiweis. Dr. Bleiweis se je nato leta 1851 obrnil na pravnika dr. Matijo Dolenca z Dunaja za nasvet, kako zasnovati spomenik slovanskega značaja. Kmalu je bil znan načrt dunajskega arhitekta in nagrobnik je dobil podobo "bizantinskega" sloga, tj. preprosto slopasto znamenje (steber s tabernakeljsko razširjeno glavo). Spomenik je bil obdan z železno ograjo.
Muttergottes-Rosenkranz-Kirche

Die Muttergottes-Rosenkranz-Kirche (slowenisch: Cerkev Matere božje roženvenske), kurz Rosenkranzkirche (Rožnovenska cerkev) ist eine römisch-katholische Kirche vom Anfang des 16. Jahrhunderts im historischen Zentrum der Stadt Kranj in Oberkrain (Slowenien). Geschichte Die Kirche wurde im ersten Jahrzehnt des 16. Jahrhunderts im Stil der Spätgotik über einem ehemaligen Stadttor errichtet und war nach der Reformation zeitweise Gebetsraum für die evangelische Gemeinde. In der Krypta befinden sich in erster Linie die Gräber der Adligen aus dem benachbarten Schloss Khislstein. In den Jahren 1954 und 1955 wurde die Umgebung der Kirche vom slowenischen Architekten Jože Plečnik neu gestaltet und der Kirche eine Steintreppe, ein Brunnen und Arkaden hinzugefügt. Weblinks Einzelnachweise