NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cerkev sv. Štefana, Sora

Župnijska cerkev sv. Štefana v Sori je neoromanska novogradnja iz 19. stoletja. Arhivar Anton Koblar piše, da je prvotna cerkev stala že v 13. stoletju, najkasneje 1470, ko jo je v nedeljo po malem šmarnu posvetil prvi ljubljanski škof Sigismund pl. Lamberg. Ta, starejša cerkev, ki je stala na kraju današnjega pokopališča, je bila večkrat prezidana, dokler se ni zaradi številnih predelav in slabih tal začela pogrezati in pokati. V letu 1884 pa je prišlo do popolne novogradnje po načrtih arhitekta Adolfa Wagnerja in stavbenika Franca Faleschinija. V Sori sta kot župnika službovala tudi dva znana slovenska literata: Valentin Vodnik (1784-1785) in Fran Saleški Finžgar (1908-1918). Opis Cerkev je enoladijska z dvema zaključenima stranskima kapelama, ki od zunaj dajeta vtis prečne ladje. Njena fasada je razčlenjena z lizenami, polkrožno zaključenimi okni in podstrešnim ločnim frizom. Notranjščina je v celoti obokana in razčlenjena s pilastri, oprema je v slogu historizma. Prezbiterij je petosminski, s prislonjenima nadstropnima zakristijama ob straneh. Leta 1909 je bil tudi poslikan, avtor poslikav je Anton Jebačin. Strop krasijo Kristus in štirje angeli v medaljonih, ki jih obdaja vitična neoromanska ornamenika. To figuraliko je Jebačin povzel po Spominski kapeli v Münchnu. V navideznih nišah na stranskih stenah so pred svetlomodrim ozadjem naslikani zavetniki šestih podružnic župnije. Nad glavnim oltarjem se nahaja še iz stare cerkve ohranjena tabelna slika sv. Štefana baročnega slikarja Valentina Metzingerja, naslikana leta 1741, na kateri je upodobljeno svetnikovo kamenjanje pred Jeruzalemskim obzidjem. V tipično baročnem slogu so osebe upodobljene v sočasnih oblačilih. Zaradi številnih poškodb, predvsem povezanih s prekomerno izpostavljenostjo vlagi, je bila slika restavrirana vsaj štirikrat, nazadnje leta 2018. V postopku so restavratorji odkrili podobi mladega Savla na levi in moža ki pobira kamen na desni strani, saj sta prej zaradi saj in prahu potemneli in bili praktično nevidni. Nekateri deli so bili na žalost tako poškodovani, da jih je bilo treba naslikati na novo. Križev pot ob stranskih stenah je delo poljanskega slikarja Štefana Šubica, medtem ko so barvna okna, ki so nastala ob jubilejni 700 letnici župnije leta 1995, delo Marka Jermana. Sklici in opombe
Cerkev sv. Urbana, Godovič

Cerkev sv. Urbana je baročna župnijska cerkev na gričku v središču Godoviča. Posvečena je svetemu Urbanu, zavetniku vinogradnikov, saj so skozi kraj tekom zgodovine pogosto tovorili vino s slovenske obale in Tržaškega. Poleg cerkve je vaško pokopališče. Na mestu današnje cerkve, ki je bila sicer večkrat na novo pozidana, je sprva stala kapela sv. Urbana, kasneje pa so z večanjem naselja postavili manjšo gotsko cerkev z istim patrocinijem, od katere je ohranjen sklepnik. Cerkev je v kontekstu popisa sakralnih objektov zaradi turških vpadov prvič omenjena leta 1526 kot podružnica vrhniške župnije. Cerkvenoupravno je cerkev najprej pripadala ljubljanski šentpetrski pražupniji, po ustanovitvi vrhniške župnije leta 1318 pa je Godovič postal vrhniška podružnica. Prva omemba godoviškega kaplana sega v leto 1679, od leta 1708 pa je bil tod stalno naseljen tudi vikar. Kasneje je cerkev in njene takratne tri oltarje – poleg oltarja sv. Urbana še oltar sv. Sebastijana in Marijino kapelo – omenil tudi Janez Vajkard Valvasor v svoji polihistorski Slavi vojvodine Kranjske. Cerkev je bila tekom zgodovine s preostankom vasi dvakrat uničena v požarih 26. avgusta 1737 in 12. decembra 1749, še tretjič pa je bila poškodovana med požarom peči leta 1990. Leta 1753 se je cerkvi porušil zvonik, zatem pa je bila celotna cerkev do leta 1756 na novo pozidana. To obeležuje tudi kronogram Magno Deo & sanCto Vrbano pontIfIcI proprIo sangVIne pVrpVrato e tVrrIs rVIna resVrreXIt. Sklici
Rudniški magacin, Idrija

Rudniški magacin je nekdanje žitno skladišče rudnika živega srebra Idrija in ena najstarejših baročnih stavb v Sloveniji. Leži ob trgu sv. Ahacija v središču Idrije. Zgrajen je bil leta 1769. Idrijski rudnik so z žitaricami zalagali kranjski deželni stanovi. Preskrba z žitom je bila ključnega pomena, saj Idrijsko ni bilo žitno samooskrbno. Tako so do leta 1912 del rudarske plače izplačevali v naturalijah. Ko so ta prispela v Idrijo, so se sprva shranjevala v gradu Gewerkenegg. Načrt za Magacin je leta 1768 pripravil dvorni komisar Hohengarten za ceno 9865 goldinarjev. Izgradnja se je začela naslednje leto. V Magacinu so rudarjem in njihovim družinam žito tudi delili. Objekt je bil poškodovan 25. marca 1945 med drugo svetovno vojno med raketnimi napadi Južnoafriških letalskih sil (SAAF) na Idrijo. V fasado je vgrajenih več spominskih plošč pomembnim osebnostim iz idrijske zgodovine: v Idriji rojenima rimskokatoliškemu duhovniku in botaniku Francu Hladniku in farmacevtu Henriku Freyerju, geologu Marku Vincencu Lipoldu, čipkarski učiteljici Ivanki Ferjančič, zemljemercu Francu Antonu von Steinbergu, kirurgu ter botaniku Balthasarju Hacquetu in zemljemercu Jožefu Mraku. Leta 2001 je bil razglašen za spomenik državnega pomena, kot del mestnega jedra Idrije pa je tudi na seznamu UNESCO svetovne dediščine živega srebra Idrije in Almadena. V Magacinu se danes nahajajo zasebni vojaški muzej, od leta 1971 mestna knjižnica, galerija Magacin in plesni klub. Glej tudi Skladišče idrijskega rudnika, Vrhnika Sklici
Cerkev sv. Jošta, Črni Vrh

Cerkev sv. Jošta je rimskokatoliška cerkev župnije Črni Vrh nad Idrijo, ki stoji v središču vasi. Po ljudskem izročilu naj bi prva cerkev na Črnovrškem stala v Trebčah, govori pa se tudi, da naj bi bil tam nekoč benediktinski samostan. Benediktinci so v 11. in 12. stoletju širili češčenje sv. Jošta, po katerem naj bi se cerkev imenovala. Zgodovina Točnega podatka o tem, kdaj je bila cerkev sezidana, ni, je pa bila leta 1570 omenjena v zapisniku škofijske vizitacije kot podružnica vipavske župnijske cerkve. Oblika prezbiterija nakazuje, da je bila cerkev prvotno zgrajena v gotskem slogu, v 17. stoletju pa so jo razširili, zvišali ter jo preuredili v baročnem slogu. V letih 1873–1875 sta bili prizidani stranski kapeli, zato je tloris cerkve v podobi križa. Leta 1944 je bila cerkev v partizanskem napadu poškodovana. Med drugim so v celoti zgorele orgle, klopi in štiri postaje križevega pota, ki so ga kasneje v celoti obnovili. Zanimivo je, da je 14. postajo v napadu zadel drobec granate, ki ga je Jurij Makovec pri restavriranju ohranil. Zemljišče okrog cerkve je obdano z zidom, znotraj katerega je bilo do leta 1832 pokopališče. Prezbiterij in oltarji Prezbiterij je dolg 8 ter širok 6 metrov. Tlak, ki je bil položen leta 1971, ter daritveni oltar sta iz istrskega marmorja. Na desni strani prezbiterija je prižnica, na levi pa krstni kamen iz hotaveljskega marmorja, ki ga je leta 1965 izdelal Boris Udovič. Glavni oltar je iz črnega poliranega marmorja. Izdelan je bil v baročnem slogu proti koncu 17. stoletja. Janez Vurnik je leta 1891 oltar popravil ter naredil nov kip sv. Jošta. V istem letu so na oltar postavili tudi kipa sv. Štefana in sv. Alojzija, ki sta narejena iz varaždinskega kamna. Tabernakelj je iz svetlejšega marmorja, izdelal pa ga je Alojzij Vodnik leta 1893. Stranski oltar na desni strani cerkve je bil najprej posvečen sv. Valentinu, vendar je bil kip med vojno uničen. Po vojni so namestili lesen kip Srca Jezusovega. Poleg osrednjega kipa sta še kipa sv. Florijana in sv. Antona. Oltar je kamnit, osrednji kip je iz lesa, stranska pa iz litega mavca. Na vrhu je slika sv. Janeza Evangelista. Oltar Matere Božje stoji na levi strani cerkve. Narejen je iz marmorja in trdnega kamna, kipi pa so iz cementa. Poleg kipa Matere Božje sta na oltarju še stranska kipa sv. Barbare in sv. Marjete, ki je prav tako zavetnica cerkve. Zvonik Zvonik je bil dograjen leta 1966. Vse do prve svetovne vojne je imela cerkev tri zvonove, leta 1917 pa je avstrijska vlada za vojaške namene vse tri odnesla. Leta 1918 so z Jesenic naročili jeklene zvonove, leta 1925 pa so kot odškodnino za vojno škodo iz Trsta prejeli bronaste zvonove. V času druge svetovne vojne je zvonik ostal brez velikega zvona, manjša dva pa sta počila. Leta 1974 je župnija zbrala denar za nove zvonove, ki so jih ulili v Žalcu. Glej tudi Župnija Idrija Župnija Godovič Župnija Col Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Cerkev Sv. Jošta, Črni Vrh v Wikimedijini zbirki
Dvorec Lanthieri

Dvorec Lanthieri ali Lanthierijeva graščina je baročni dvorec, ki stoji na jugovzhodnem robu starega jedra Vipave v zahodni Sloveniji, ob izviru istoimenske reke (pod steno Skalnico) na zahodnem pobočju Nanosa. Tvori ga stanovanjsko poslopje v tipičnem benečijskem poznobaročnem slogu, za katerim stojijo trije gospodarski in upravni trakti, ki obkrožajo štirikotno notranje dvorišče. Pomožne stavbe od stanovanjskega dela ločuje krak reke Vipave, povezuje jih manjši kamnit most. Pred poslopjem je urejen park. Dvorec je trenutno v lasti Občine Vipava, od katere ga ima v dolgoročnem najemu Univerza v Novi Gorici, tu se nahajajo prostori Fakultete za vinogradništvo in vinarstvo in Fakultete za znanosti o okolju. Leta 2008 je bil kompleks skupaj s parkom kot ena kulturnozgodovinsko najuglednejših grajskih stavb v Sloveniji razglašen za kulturni spomenik državnega pomena. Zgodovina Dvorec so v drugi polovici 17. stoletja kot svojo glavno rezidenco dali zgraditi vipavski posestniki, grofje Lanthieriji, na mestu starejšega gradu rodbine Wippach. Avtor načrtov ni znan, domnevno bi lahko bil to goriški arhitekt Michele Bon. Skromnejše prvotno poslopje je bilo do leta 1762 razširjeno in barokizirano. V prvotni podobi ga je ob obisku Vipave leta 1678 narisal Valvasor in ga kasneje uporabil za ponazoritev Vipave v svojem delu Topografija Vojvodine Kranjske. Lanthieriji so dvorec uporabljali kot glavno rezidenco in sedež fevdalne posesti v Vipavski dolini, ki je obsegala 3000 ha. Zadnji prebivalec je bil grof Karel Friderik Lanthieri, ki je tu živel do začetka 20. stoletja, ob njegovi smrti pa je ta veja rodbine izumrla. Po tistem je grad prešel pod vojaško upravo, kot vojašnico so ga uporabljale avstro-ogrska, italijanska in jugoslovanska vojska. Po osamosvojitvi Slovenije je bil izpraznjen in je kljub prizadevanjem za oživitev dve desetletji počasi propadal, predvsem zaradi vlage ob občasnih poplavah reke Vipave. Leta 2003 je občina z Univerzo v Novi Gorici sklenila dogovor o dolgoročnem najemu za simbolično ceno in v naslednjih letih poskrbela za nujno sanacijo ter pridobila evropska in državna sredstva za financiranje obnove v vrednosti približno osem milijonov evrov. Ob obnovi so bile restavrirane tudi bogate poslikave v notranjosti. Sprva je v stanovanjskem objektu dobila prostore Fakulteta za vinogradništvo in vinarstvo, z novim dogovorom konec leta 2016 pa je univerza v uporabo prevzela še preostala poslopja in vanje preselila Fakulteto za znanosti o okolju. V načrtu je še ureditev muzeja vinogradništva in vinarstva, ki bo ob pomoči Goriškega muzeja nastal v kletnih prostorih stanovanjske stavbe, sporno pa ostaja vprašanje občinske souporabe nekaterih prostorov za protokolarne in turistične namene, zaradi česar je občina sprožila sodni spor. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Dvorec Lanthieri v Wikimedijini zbirki Dvorec Lanthieri v Vipavi na turističnem portalu Vipavske doline Saša Dobričič: Dvorec Lanthieri v Vipavi in njegova arhitekturna zgodovina. Videolectures.net
Cerkev sv. Jožefa, Vojsko

Cerkev sv. Jožefa, Vojsko je podružnična cerkev župnije Idrija. Cerkev stoji nekako v središču vojske visoke planote v zaselku Planina na nadmorski višini 1077 m. Sestavljajo jo tristrano zaključen prezbiterij z zakristijo ob severni steni, širša ladja pravokotnega tlorisa in zvonik pred vhodom. Notranjost je banjasto obokana. Prvotno je tu stala cerkev posvečena sv. Volbenku, zavetniku pastirjev in drvarjev. Cerkev v sedanji obliki je bila dograjena leta 1669. Leta 1807 je postala župnijska cerkev novo ustanovljene župnije Vojsko. Ob prelomu v dvajseto stoletje je bila cerkev temeljito obnovljena. Dobila je nov glavni oltar, posvečen sv. Jožefu, stranska oltarja posvečena Devici Mariji in Srcu Jezusovemu, čudovit reliefni križev pot iz gline in orgle. Junija 1907 jo je ljubljanski škof Anton Bonaventura Jeglič posvetil sv. Jožefu. V šestdesetih letih 20. stoletja je bila cerkev ponovno obnovljena. Leta 1983 so bile na stropu ladje odkrite freske. V srcih so najverjetneje upodobljeni štirje veliki cerkveni učitelji Hieronim, Ambrož, Avguštin in Gregor Veliki, na veliki freski pa prihod sv. Treh kraljev. 1. januarja 2018 je s preureditvijo župnij v škofiji Koper cerkev postala podružnična cerkev župnije Idrija. Sklici Viri Informacijska tabla ob cerkvi Zunanje povezave Predstavnosti o temi Cerkev sv. Jožefa, Vojsko v Wikimedijini zbirki
Cerkev sv. Janeza Krstnika, Štorje

Cerkev sv. Janeza Krstnika v Štorjah pri Sežani je podružnična cerkev nekdanje župnije Povir, sedaj pa je del župnije Sežana. Enoladijska neoklasicistična cerkev s polkrožnim prezbiterijem in zvonikom ob stičišču ladje in prezbiterija je bila zgrajena v letih 1848-1852 na mestu starejše cerkve. Obdana je z obzidjem kot ostanki protiturškega tabora. Lesena in kamnita oprema izhaja iz istega časa. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Cerkev sv. Janeza Krstnika, Štorje v Wikimedijini zbirki
Cerkev sv. Martina, Osek

Župnijska cerkev svetega Martina stoji v središču vasi Osek. Samo naselje se prvič omenja leta 1289, najkasneje v tem času je bila tam že pozidana tudi cerkev. Leta 1508 je bil zgrajen gotski prezbiterij, ki ga je 4. 5. 1518 posvetil škof Daniel de Rubeis. Zvonik je prvič izpričan leta 1570 v vizitacijskem zapisniku škofa Bartolomea Porcie. Cerkev je takrat imela dva oltarja: glavnega posvečenega svetemu Martinu in stranskega posvečenega sveti Doroteji. V 18. stoletju je bila gotska cerkev skoraj v celoti porušena in na njenem mestu je bila pozidana sedanja, večja cerkev. Ta je bila dokončno izoblikovana z zidavo zdajšnjega zvonika in ureditvijo pročelja leta 1774, ki jo je vodil stavbar Andrej Pletner (Pretner). Ob tem so porušili stari, gotski zvonik. Z letom 1876 je sta Osek in Vitovlje postala samostojen vikariat. Tega leta je bil zgrajen farovž, cerkev pa je v naslednjih letih dobila večino notranje opreme: krstni kamen (1883), glavni oltar (1885), oltarno sliko sv. Martina (1886), kipe na glavnem oltarju (1887), nov tlak (1893) in orgle (1894). Oltarno sliko svetega Martina je leta 1886 naslikala baronica Maria von Spaun, sestra Hermanna von Spauna. Sveti Martin je na oltarni sliki prikazan v dveh podobah: v prvem planu je upodobljen kot škof, v ozadju pa je v sklopu pokrajine upodobljen v zanj značilnem prizoru na konju, ko beraču podari polovico plašča. V prvi svetovni vojni je bila cerkev nekoliko poškodovana in v celoti obnovljena v letih 1926-1927. Takrat sta bili prizidani obe stranski kapeli, strop pa je poslikal Tomaž Seljak. Huje je bila poškodovana v drugi svetovni vojni v nemškem obstreljevanju 27. novembra 1944, ki je sledilo partizanskemu napadu na nemški tank na glavni cesti Ajdovščina – Gorica. Po vojni je bil najprej statično obnovljen zvonik, leta 1954 pa še celotna cerkev. Cerkev je takrat dobila okroglo rozetno okno na glavni fasadi, za katerega je načrt izdelal Jože Plečnik. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Cerkev sv. Martina v Wikimedijini zbirki
Castello di Moncorona

Il castello di Moncorona (in sloveno Grad Kromberk) è un castello della località di Moncorona, parte del comune di Nova Gorica: oggi è la sede principale del Museo del Goriziano. Storia Il castello viene costruito originariamente nel XIII secolo da Enrico di Dornberk ed è acquistato come residenza dai Coronini, appena resi conti dagli Asburgo, nel XVII secolo, venendo ristrutturato tra il 1610 e il 1630: fu la principale dimora dei conti d'origine di Berbenno sino al 1820, quando si trasferirono a palazzo Coronini Cronberg, nell'odierna Gorizia italiana. Dalle capacità difensive irrisorie, viene gravemente danneggiato da un incendio durante la prima guerra mondiale e ricostruito nel 1936 da Guglielmo Coronini: anche durante il successivo conflitto mondiale subisce dei danni e al termine della guerra viene nazionalizzato dallo Stato jugoslavo. I conti mantennero comunque un legame con il territorio e il castello: il governo della Jugoslavia, intenzionato a trasformarlo in un complesso museale, si rivolsero a Guglielmo per una consulenza nella ricostruzione, e la contessina Nicoletta si prodigava nell'aiuto della popolazione locale. Dal 1954 è sede del Museo del Goriziano. Architettura Il castello è a due piani e a pianta quadrangolare simmetrica, con delle imponenti torri dalla scarsa capacità difensiva, infatti l'edificio è sempre stato progettato come residenza dalle residuali protezioni. Il tutto è circondato da un giardino a terrazze incentrato su una fontana di pietra. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Moncorona
Villa Lasciac

Villa Lasciac, citata anche come Vila Rafut e Laščakova vila da fonti in lingua slovena, è una villa situata a Prestava, insediamento (naselja) del comune di Nova Gorica ed è, accanto a palazzo Jelše, l'unico edificio di architettura neomoresca in Slovenia e allo stesso tempo uno dei più bei esempi conservati di questo movimento architettonico in Europa. Descrizione Lungo la strada Kostanjeviška cesta si trova l'edificio d'ingresso, dal quale un sentiero tortuoso conduce attraverso il giardino botanico fino alla villa. Gli edifici sono particolari per le loro caratteristiche architettoniche e la loro interessante storia, ma dal punto di vista costruttivo non presentano particolari peculiarità tecnologiche rispetto ad altri edifici simili dello stesso periodo. Tuttavia, grazie agli elevati standard degli edifici, le dimensioni e gli spazi interni sono più ampi del solito. Architettura Il progetto della villa e dell'adiacente parco fu dell'architetto goriziano Antonio Lasciac (1856-1946), che avendo svolto per lungo tempo le sue attività in Egitto, ad Alessandria d'Egitto e Il Cairo, entrò in contatto con l'architettura islamica traendone probabilmente ispirazione per la villa, con l'unico parco esotico conservato in Slovenia. Lasciac fece costruire fra il 1909 ed il 1914 questa elegante villa di quasi 800 m² in una posizione suggestiva come residenza per sé e la sua famiglia. Nella progettazione e nella costruzione si ispirò all'architettura del periodo mamelucco in Egitto e la dotò di una torre alta 28 metri sul modello del minareto, con balconi, lussuose finestre di stile orientale, terrazze e anche arredi interni che, come la maggior parte dei materiali da costruzione, furono importati dall'Egitto. Parco Rafutski Il proprietario ha circondato la villa con un grande parco sul versante meridionale di Kostanjevica, che si estende su oltre 5 ha. Al suo interno ha fatto piantare palme, bambù e arbusti esotici. Il valore particolare del parco è dato ancora oggi dai grandi alberi di specie esotiche che, grazie al clima mite, raggiungono dimensioni eccezionali. Tra questi vi sono lecci (Quercus ilex), cedri dell'Atlante e del Libano (Cedrus atlantica e Cedrus libani), cipressi di Lawson (Chamaecyparis lawsoniana), sequoie (Sequoia sempervirens), cipressi delle paludi (Taxodium distichum), cedri giapponesi (Cryptomeria japonica), cedri della California (Calocedrus decurrens), ma anche ginepri di Virginia (Juniperus virginiana), allori del Potrtogallo (Prunus Lusitanica) e altri. Crescono bene anche diverse specie di magnolie (Magnolia), pecci (Picea), querce (Quercus) e platani (Platanus), mentre tra gli arbusti spiccano alcuni allori e piante da siepi quali Prunus laurocerasus e Prunus lusitanica, che raggiungono le dimensioni degli alberi, nonché rododendri colorati. Il parco Rafutski è stato dichiarato monumento naturale e, dal 2003, anche monumento culturale di importanza locale. Un tempo il parco era attraversato da un ruscello e si stima che un tempo vi crescessero ben 500 alberi e arbusti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Villa Lasciac con il parco Collegamenti esterni
Grad Dobrovo

Grad Dobrovo (tudi Vila Colloredo in Baguerjev grad) je dvorec iz 17. stoletja na Dobrovem v Goriških brdih. Zgodovina Dvorec stoji na Dobrovem, na razglednem pobočju, kjer je že v 13. ali na začetku 14. stoletja stal neutrjen dvor, ki je pripadal rodbini Ortenburžanov. Današnje poslopje je bilo zgrajeno v prvi polovici 17. stoletja in je bilo v lasti baronov, kasneje državnih grofov Colloredo. Ti so posest na Dobrovem dobili v fevd na začetku 16. stoletja. Leta 1798 je dvorec kupil Janez Krstnik II. Catterini, ki je leta 1782 dobil plemiški naziv von Erzberg. Ob koncu 19. stoletja si je grad s poroko s Cecilijo de Catterini Ezberg prilastil španski grof Silverij de Baguer Corsi y Ribas, ki je propadajoče poslopje temeljito obnovil in v njem leta 1885 uredil bogato muzejsko zbirko. Zbirka z več kot 600 eksponati je imela poseben tiskan katalog. Pred prvo svetovno vojno je družina del zbirke podarila Pokrajinskim muzejem v Gorici. Med 1. svetovno vojno so v gradu stanovali poveljniki italijanske vojske, med njimi tudi literat, novinar in akademik Ugo Ojetti. Med 2. svetovno vojno je bil grad oropan, iz njega so odnesli več kot 2000 predmetov in opreme. Dvorec je od leta 1974 do 2024 upravljal Goriški muzej. Muzej in občina sta ga je med letoma 1979 ter 1991 obnovila, tudi s pomočjo državmne subvencije. Prenovo je ob spomeniški službi usklajeval arhitekt Furlan. Delno so obnovili zbirko grajskih predmetov in dodali vinsko klet. Arhitektura Zgradba je zasnovana kot renesančna kubična dvonadstropna stavba, ki ima oglate, izstopajoče stolpiče na vogalih. Dvorec ima štirikapno šotorasto streho. Razstave V grajskih prostorih sta stalni razstavi. Eno nadstropje je urejena Galerija Zorana Mušiča (v letu 2024 so zbirko prenavljali) in jo maja 2005 delno osveženo z novimi vitrinami v treh sobah odprli v drugem nadstropju. Dodana je razstava Grajska zbirka na Dobrovem, poskus rekonstrukcije in na nov način, za občinstvo zanimiva predstavitev (navidezna resničnost z očali) naravnih znamenitosti Brd v tretjem nadstropju. V dvorani v prvem nadstropju prirejajo koncerte in druge prireditve. V kleti je vinoteka, v pritličju restavracija. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Grad Dobrovo v Wikimedijini zbirki O gradu na straneh TIC Brda
Coroninijeva graščina

Nastanek graščine Leta 1651 je plemič Peter Anton Coronini odkupil Tolminsko gospostvo skupaj z glavarstvom Tolmin, gradom Kozlov rob in okoliškimi vasmi ter posestvi. Coroniniji so tako v drugi polovici 17. stoletja postali osrednja plemiška družina na tem območju in pričeli z gradnjo svoje rezidence v mestu Tolmin. Njihovi načrti so predvidevali baročni dvorec v obliki črke U, ki pa nikoli ni bil v celoti dokončan. Načrtovani dvorec je sprva obsegal glavno grajsko stavbo z dvema vogalnima stolpoma ter nižjima stranskima traktoma, kjer so se nahajali gospodarski prostori in grajska kapela. Pred pročeljem je bil urejen park z vodnjakom, do dvorca pa je vodila drevoredna aleja. Do leta 1669 so v večji meri zaključili gradnjo osrednjega dela, vključno s kapelo sv. Antona Padovanskega. V pritličju so prostori obokani – ta značilnost se je ohranila vse do danes. Kasneje so dvorec proti severu razširili z dvonadstropnim prizidkom, kjer je bila urejena nova vhodna veža. S tem se je glavni vhod premaknil z južne na vzhodno stran (današnji vhod v Tolminski muzej), kar je vplivalo tudi na orientacijo celotne stavbe. V času svojega največjega razcveta je kompleks obsegal dvonadstropno osrednjo stavbo (danes Mestni trg 4, sedež Tolminskega muzeja), dva stolpa, pomožne stavbe in nekdanjo grajsko kapelo (danes Mestni trg 6, kjer deluje Zavod za turizem Dolina Soče). Baročni park pred dvorcem je predstavljal pomemben primer tedanjega prostorskega oblikovanja. Obsegal je tudi območje za dvorcem, od katerega je danes ohranjen le en tulipanovec – tako imenovana "grajska tulpa" – ki velja za naravno dediščino. Nahaja se na območju današnjega športnega parka Brajda, ob glavni makadamski površini. Tolminski dvorec je bil v času Coroninijev ne le rezidenca, temveč tudi središče njihovega družinskega življenja in simbol njihove moči v Posočju. Sklici