NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Biblioteca nazionale e universitaria della Slovenia

La biblioteca nazionale e universitaria della Slovenia (in sloveno: Narodna in univerzitetna knjižnica) è una delle maggiori istituzioni culturali della Slovenia, si trova nel centro di Lubiana. L'edificio è stato costruito tra il 1936 ed il 1941, secondo un progetto di Jože Plečnik del 1930-1931. Al 2011 erano conservati circa 1.307.000 libri, 8.700 manoscritti e numerose altre opere e risorse multimediali. Una parte delle opere sono conservate nei magazzini di via Turjaška e strada Leskoškova. Storia La biblioteca è stata istituita con un decreto dell'imperatrice Maria Teresa d'Austria nel 1774, a seguito di un incendio sviluppatosi presso il collegio dei Gesuiti in piazza Levstikov. Nel 1791 la sede era presso il liceo di Lubiana in piazza Vodnik e raccoglieva circa 20.000 libri. Nel 1794 divenne biblioteca pubblica e al suo interno venivano raccolte tutte le opere provenienti dalla Carniola e successivamente anche da tutte le province illiriche. Nel 1919 il suo nome fu modificato in Biblioteca di Stato ed iniziò a raccogliere le opere provenienti da tutta la Slovenia. A seguito della fondazione dell'università di Lubiana la biblioteca ha assunto i compiti anche di biblioteca universitaria. Il 29 gennaio 1944 durante la seconda guerra mondiale un aereo postale italiano si schiantò contro l'edificio distruggendo circa 60.000 volumi. Ottenne il nome attuale nel 1938. Architettura Dal 1791 la biblioteca situata nell'edificio appartenente al liceo di Lubiana. I progetti per la realizzazione del nuovo edificio iniziarono nel 1930 grazie a Jože Plečnik e nonostante la resistenza delle autorità jugoslave, grazie alle proteste studentesche il nuovo edificio ha visto la luce il 1941. L'opera è una delle più grandi realizzate dall'architetto. Per la sua forma e dimensioni trae spunto dal tribunale che venne distrutto dal terremoto che colpì la città nel 1895. L'edificio ha una pianta quadrata, le cui facciate sono in mattoni e pietra, sullo stile dei palazzi italiani di Federico Zuccari. La biblioteca è stata raffigurata nel retro della banconota da 500 tolar, emessa nel 1992 dalla banca della Slovenia. L'elevato numero di opere raccolte ha reso necessaria la costruzione di un nuovo edificio già nel 1987, ma non è ancora stato costruito per via dell'elevato costo dell'opera. Note Bibliografia (EN) Mel Gooding, National and University Library, Ljubljana, Architecture in Detail Series [Biblioteca nazionale e universitaria Lubiana, Architettura nei dettagli], Phaidon Press, 1997, ISBN 0-7148-2938-2. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Biblioteca nazionale e universitaria della Slovenia Collegamenti esterni Sito ufficiale, su nuk.uni-lj.si. National and University Library (canale), su YouTube. Biblioteca nazionale e universitaria della Slovenia, su archINFORM. Biblioteca nazionale e universitaria della Slovenia, su ISIL.
Biblioteka Narodowa i Uniwersytecka

Biblioteka Narodowa i Uniwersytecka w Lublanie (słoweń. Narodna in Univerzitetna Knjižnica = NUK) – biblioteka narodowa Słowenii w Lublanie. Jest największą biblioteką Słowenii. Historia Bibliotekę uważa się za spadkobierczynię XVIII-wiecznej biblioteki publicznej, która powstała w 1774 roku, gdy Maria Teresa wydała edykt, na mocy którego ponad 600 książek ocalałych z pożaru kolegium jezuickiego przekazano do użytku publicznego. Powstała wtedy biblioteka nosząca nazwę Licejska knjižnica. W 1807 otrzymała ona prawo do egzemplarza obowiązkowego. Po likwidacji liceum w 1850 roku zmieniła nazwę na Deželna Študijska knjižnica. W 1919 roku stała się ona biblioteką centralną Słowenii. Po założeniu w 1919 roku uniwersytetu w Lublanie pełniła rolę biblioteki uniwersyteckiej. Nazwę Biblioteka Uniwersytecka otrzymała w 1938 roku. Po II wojnie światowej nadano jej status narodowej zmieniając nazwę na Biblioteka Narodowa i Uniwersytecka w Lublanie. W 2024 wyróżniona Orderem za Wybitne Zasługi. Budynek Budynek powstał według planów, które w latach 1930–1931 sporządził Jože Plečnik. Budowa trwała od 1936 do 1941 roku. Biblioteka jest zlokalizowana w centrum Lublany na miejscu niegdysiejszego późnorenesansowego pałacu arystokratycznego rodu Auerspergów. Ponieważ w założeniu Plečnika biblioteka była planowana na ok. 240 tys. woluminów, a obecnie zbiory jej przekroczyły 2,5 miliona woluminów (2011), od dawna jest problem nowego budynku. Wznoszenie go rozpoczęto kilka lat temu w centrum Lublany - kłopoty finansowe co jakiś czas powodują przerywanie prac budowlanych. W początku XXI w. nałożyły się na to trudności prawne (prawa własności do gruntu). Aktualnie NUK wynajmuje pomieszczenia magazynowe poza własnym budynkiem. Zbiory W Bibliotece znajduje się m.in. 118 kart Kodeksu supraskiego, które zostały przekazane przez stronę polską w XIX wieku do badań i nigdy do Polski nie wróciły. Przypisy Linki zewnętrzne Homepage NUK Biblioteka zdigitalizowana
Национальная и университетская библиотека Словении

Национальная и университетская библиотека (словен. Narodna in univerzitetna knjižnica, словен. NUK), основанная в 1774 году, — один из важнейших образовательных и культурных учреждений Словении. Она располагается в центре столицы Любляна, между улицами Турьяшка (словен. Turjaška ulica), Госпоска (словен. Gosposka ulica) и Вегова (словен. Vegova ulica), в здании, построенном по проекту архитектора Йоже Плечника между 1936 и 1941 годами. Здание считается одним из величайших творений Плечника. Согласно Акту об обязательном копировании публикаций, издатели в Словении обязаны предоставить копию любой их публикации в национальную и университетскую библиотеку. В 2011 году в библиотеке хранилось около 1 307 000 книг, 8 700 рукописей и множество других текстовых, визуальных и мультимедийных единиц хранения, библиотека также подписана (в 2010) на около 7900 периодических изданий. Книги и другие материалы содержатся в хранилищах на улице Турьяшка (словен. Turjaška ulica) и улице Лескошек (словен. Leskoškova cesta). Имеются проблемы с местом хранения, поэтому в ближайшем будущем планируется построить новое современное здание в окрестностях библиотеки. История Около 1774 года после упразднения Ордена иезуитов образовалась Лицейская библиотека на остатках от Иезуитской и нескольких монастырских библиотек. Она была основана согласно декрету императрицы Марии Терезии. Предоставление экземпляров и копий публикаций Лицейской библиотеке стало обязательным по решению австрийского суда в 1807 году, издававшихся только в Крайне, за исключением короткого периода французской оккупации, когда в библиотеку поступали копии со всех Иллирийских провинций. В 1919 году библиотека стала называться Государственной справочной и начала собирать копии со всей Словении. В том же году был основан Люблянский университет (первый словенский университет) и библиотека стала также обслуживать и его нужды. В 1921 году стало обязательным предоставлять экземпляры публикаций, издававшихся во всей Югославии. Библиотека была названа Университетской в 1938 году. Архитектура С 1791 года библиотека располагалась в здании Люблянского лицея. В 1919 году дополнительное временное помещение было выделено в здании Полянской гимназии. В 1930—1931 годах проект нового здания для библиотеки разрабатывался архитектором Йоже Плечником. Первоначальный проект встретил сопротивление югославских властей в Белграде. Однако постоянные студенческие протесты и демонстрации оказали своё давление, и новое строение было возведено между 1936 и 1941 годами компанией Матко Курка. Награды Орден «За исключительные заслуги» (28 мая 2024 года, Словения) — за неоценимую роль в становлении и сохранении словенской национальной идентичности и культурного наследия, а также в развитии профессии библиотекаря и деятельности университетской библиотеки к 250-летию её деятельности Примечания Литература Gooding, Mel: National and University Library, Ljubljana, Architecture in Detail Series, Phaidon Press, 1997, ISBN 0-7148-2938-2 Ссылки Официальный сайт (англ.) (словен.)
Національна й університетська бібліотека Словенії

Національна й університетська бібліотека (словен. Narodna in univerzitetna knjižnica, словен. NUK) — головна наукова бібліотека Словенії. Заснована 1774 року. Знаходиться в центрі столиці країни, місті Любляна, між вулицями Тур'яшка (Turjaška ulica), Госпоска (Gosposka ulica) та Вегова (Vegova ulica), в будинку, побудованому за проектом архітектора Йоже Плечника між 1936 і 1941 роками. Будівля вважається одним з найвидатніших проектів Плечника. Бібліотека є членом міжнародного консорціуму УДК. Історія Близько 1774 року після скасування Ордена єзуїтів на залишках від Єзуїтської та декількох монастирських бібліотек було засновано Ліцейську бібліотеку. Бібліотека була заснована згідно з декретом імператриці Марії Терезії. Надання примірників та копій публікацій ліцейській бібліотеці стало обов'язковим за рішенням австрійського суду 1807 року. Це стосувалося всіх публікацій, що видавалися у Крайні, за винятком короткого періоду французької окупації, коли в бібліотеку надходили копії з усіх Іллірійських провінцій. 1919 року бібліотека стала називатися Державною довідковою та почала збирати публікації зі всій Словенії. У тому ж році був заснований Люблянський університет (перший словенський університет), тож бібліотека стала також обслуговувати і його потреби. 1921 року стало обов'язковим надавати примірники публікацій, що виходили друком у всій Югославії. 1938 року бібліотека була названа університетською. Архітектура З 1791 року бібліотека розташовувалася в будівлі Люблянського ліцею. 1919 року додаткове тимчасове приміщення було виділено у будівлі Полянської гімназії. В 1930-1931 роках проект нової будівлі для бібліотеки розроблявся архітектором Йоже Плечник. Початковий проект зустрів опір югославської влади у Белграді. Однак постійні студентські протести та демонстрації змусили владу переглянути своє рішення, і нова будова була споруджена між 1936 і 1941 роками компанією Матко Курка. Фонди За Актом про обов'язкове копіюванні публікацій , видавці в Словенії зобов'язані надати в національну та університетську бібліотеку примірник усіх публікації . 2011 року в бібліотеці зберігалося близько 1 307 000 книг, 8 700 рукописів та багато інших текстових, візуальних та мультимедійних одиниць зберігання, Бібліотека також має передплату (в 2010) на близько 7900 періодичних видань. Книги та інші матеріали містяться в сховищах на вулиці Турьяшка ([Turjaška ulica] Помилка: : текст вже має курсивний шрифт (довідка)) та вулиці Лескошкова дорога ([Leskoškova cesta] Помилка: : текст вже має курсивний шрифт (довідка)). Є проблеми з місцем зберігання, тому в найближчому майбутньому планується спорудити нову сучасну будівлю неподалік від теперішньої бібліотеки. Примітки Література Gooding, Mel: National and University Library, Ljubljana, Architecture in Detail Series, Phaidon Press, 1997, ISBN 0-7148-2938-2 Посилання www.nuk.uni-lj.si — офіційний сайт бібліотеки Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Національна й університетська бібліотека Словенії
Lake Trboje

Lake Trboje (Slovene: Trbojsko jezero), also named Lake Mavčiče (Mavčiško jezero) and Lake Kranj (Kranjsko jezero), is an artificial lake west of the village of Trboje in the Municipality of Šenčur, northwestern Slovenia. It was created in 1986 as a reservoir for the Mavčiče Hydroelectric Plant by damming the Sava River. The lake, which belongs to the Municipalities of Šenčur, Kranj, and Medvode, covers an area of 1 square kilometre (0.39 sq mi) and is up to 17 metres (56 ft) deep. As the lake submerged part of the Zarica Gorge of the Sava, it is surrounded by steep banks, with conglomerate cliffs in the northern part. A number of villages lie at the lake: from the south towards the north, they are Moše, Trboje and Žerjavka on the east side, and Mavčiče, Praše, and Jama on the west side. The lake is renowned by its fauna, which includes numerous fish (particularly carp) and about 140 species of birds. It is a rare and the biggest nesting place of the common merganser in Slovenia. The flora features a number of alpine species, among them the edelweiss. It is a popular place for fishing and boating. References External links Lake Trboje on Geopedia
Trbojsko jezero

Trbojsko jezero, također i Mavčičko jezero i Kranjsko jezero je umjetno jezero zapadno od sela Trboje u općini Šenčur u sjeverozapadnoj Sloveniji. Nastalo je 1986. godine kao akumulacija za hidroelektranu Mavčiče pregrađivanjem rijeke Save. Jezero je katastarski podijeljeno između općina Šenčur, Kranj i Medvode. Prostire se na površini od jednog četvornog kilometra i duboko je 17 metara. Pošto je jezero potopilo dio savske klisure Zarice, okruženo je strmim obalama i konglomeratnim liticama u sjevernom dijelu. Uz obalu jezera smješteno je nekoliko sela: od juga prema sjeveru to su Moše, Trboje i Žerjavka na istočnoj strani, te Mavčiče, Praše i Jama na zapadnoj strani. Jezero je poznato po svojoj fauni koja uključuje brojne vrste riba, posebice šarane i čak oko 140 vrsta ptica. Rijetko je i najveće gnjezdilište velikog ronca u Sloveniji. Uz njegovu obalu raste i niz alpskih vrsta biljaka, među kojima je i planinski runolist. Popularno je mjesto za ribolov i vožnju čamcem. Izvori
Trbojsko jezero

Trbojsko jezero (tudi Mavčiško, Mavško, Žerjavško ali Kranjsko jezero) je umetno jezero zahodno od vasi Trboje na Gorenjskem. Nastalo je leta 1986 z zajezitvijo reke Save za hidroelektrarno Mavčiče. Upravno je jezero razdeljeno med občine Kranj, Šenčur in Medvode. Pokriva površino enega kvadratnega kilometra in je globoko do 17 metrov. Jezero je delno potopilo sotesko Zarica, od katere so na severnih bregovih ostale strme stene iz konglomerata. Ob jezeru leži več naselij: na levem oziroma vzhodnem bregu Žerjavka, Trboje in Moše, na desnem pa Jama, Praše in Mavčiče. Jezero je znano po pestrosti ptic, ki jih je bilo popisanih več kot 100 vrst. Na njem ima edino znano gnezdišče v Sloveniji veliki žagar, zabeležene pa so bile tudi druge redke vrste kot mali žagar, zimska raca, beloliska in kostanjevka. Na bregovih soteske na neobičajno nizkih nadmorskih višinah uspeva alpinska vegetacija vključno s planiko. Priljubljeno je za ribarjenje in kot turistično-rekreacijska točka. Glej tudi seznam jezer v Sloveniji Sklici Zunanje povezave Trbojsko jezero na Geopedii
Matija Gubec Stadium

Matija Gubec Stadium (Slovene: Stadion Matije Gubca) is a multi-purpose stadium in Krško, Slovenia. It is currently used mostly for football matches and is the home ground of local club Krško Posavje. It has a capacity of 1,470 seats. During speedway competitions the standing area surrounding the track is opened for public and therefore the race can be viewed by more than 10,000 spectators. History The stadium was built in 1946 and has hosted motorcycle speedway competitions since 1957. It staged the final of the 1980 Speedway World Pairs Championship. When the stadium hosted the 2018 Speedway Grand Prix of Slovenia, the track was measured at 387.7 metres. From 2002 until 2019, the stadium was selected as a venue for one of the rounds of the Speedway Grand Prix, which is the sport's World Championship. The Speedway Grand Prix of Slovenia was held 14 times in total at the stadium. See also List of football stadiums in Slovenia References
Stadion Matije Gubca

Stadion Matije Gubca – wielofunkcyjny stadion w mieście Krško w Słowenii otwarty w 1980 roku. Obecnie jest używany głównie dla meczów piłki nożnej oraz zawodów żużlowych, w tym Grand Prix. Stadion ma 1728 miejsc siedzących. Podczas zawodów żużlowych otaczający teren jest wykorzystywany jako trybuny (miejsca stojące) i wówczas stadion może pomieścić ponad 16 000 osób. Na stadionie rozgrywane są zawody Grand Prix Słowenii na żużlu.
Stadion Matije Gubca

Stadion Matije Gubca je stadion v Krškem in je matični stadion Nogometnega kluba Krško. Stadion ima 1.470 pokritih sedežev in 8.000 stojišč, ter sprejme skupaj okoli 10.000 gledalcev. Na njem se vozijo tudi motociklistične dirke spidveja in je sedež domačega kluba AMD Krško. Galerija Sklici Zunanje povezave Stadion na PrvaLiga.si Krškem Stadionu s spletne strani stadioni.org S spletne strani Občine Krško o prenovi Stadiona Arhivirano 2016-12-28 na Wayback Machine. Stadion na spletni strani wikimapia Stran z nemške strani Europlan
Križna gora (hrib)

Križna gora je 857 mnm visok hrib z romarsko cerkvico sv. Križa nad severnim robom Loškega polja. Križna gora je eno najpomembnejših nahajališč starejše železne dobe od 8. stoletja pr. n. št. naprej na Notranjskem in znan romarski kraj. Arheologija Na vrhu hriba je bilo že v prazgodovini gradišče in antična naselbina z utrdbo; ohranjeno je obzidje, nekatere druge najdbe in obrambni stolp znotraj obzidja kar kaže, da je bila Križna gora obljudena že vse od starejše železne dobe preko antike naprej. Na območju utrdbe pa so odkrili 21 srednjeveških grobov iz 14.–15. stoletja. Na jugozahodnem pobočju so odkrili več kot 50 gomil. Tu je Notranjski muzej iz Postojne med letoma 1957 in 1958 raziskal 153 grobov, od katerih je bilo 62 skeletnih in 91 žganih. Umetnostni spomeniki Romarska cerkvica sv. Križa se v starih listinah prvič omenja 1526. Leta 1547 so ob poti do cerkvice uredili križev pot s kapelicami. Sedanje cerkev, ki je nadomestila starejše svetišče, je poznobaročna stavba postavljena leta 1750. Cerkev bi ostala skrita v množici podobnih odlično lociranih romarskih svetišč, če je ne bi krasile slike F. Berganta naslikane v 2. polovici 18. stoletja, ki predstavljajo monumentalen in pretresljiv pasijonski cikel. Dostop Po cesti do Križne jame, nato še peš do vrha, 30 min. Iz Loža po cesti do cerkve Sv Ane (okoli 2,5 km) nato še peš do vrha, 30 min. Sklici Glej tudi Lož Stari trg pri Ložu Viri Enciklopedija Slovenije; knjiga 6, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1992
Chiesa della Madonna della Salute (Pirano)

La chiesa della Madonna della Salute (Cerkev Matere Božje od zdravja in sloveno) è un edificio di culto cattolico situato nella cittadina slovena di Pirano. Storia La chiesa fu costruita nel 1274 e nel 1490 e nel 1617. Originariamente era dedicata San Clemente, protettore dei marinai, durante la peste del 1630 fu intitolata a Santa Maria della Salute. Un ultimo restauro del 1890 le ha conferito l'odierno aspetto. Note Bibliografia Slovenia, Milano, Touring Club Italiano, 2020. Valentina Bassanese e Marco Vertovec, Istria slovena e croata, Udine, Odòs Libreria Editrice, 2014. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa della Madonna della Salute (Pirano)
Cerkev Matere Božje od zdravja, Piran

Cerkev Matere Božje od zdravja, znana tudi kot cerkev svetega Klementa, kateremu je bila nekoč posvečena, je ena izmed cerkva v Piranu. Stoji na Prešernovem nabrežju. V marsikaterem turističnem vodniku ali na zemljevidu je označena kot sveti Klement. Cerkev je omenjena že v 13. stoletju. Sedanjo podobo je dobila po številnih prenovitvenih delih leta 1773 ter po zadnji temeljiti restavraciji leta 1890. Posvečena je bila enemu prvih rimskih papežev, svetemu Klemnu (ali Klementu). Zaradi strahotne kuge, ki je v Istri razsajala v 17. stoletju, so cerkev preimenovali v cerkev Matere Božje od zdravja (Beata Vergine della Salute), ki je bila kakor sveti Rok priprošnjica pred kugo. V zvoniku je en majhen zvon. Sklici Glej tudi Župnija Piran Cerkev Marije Snežne, Piran Zunanje povezave
Cerkev sv. Janeza Krstnika, Ribčev Laz

Cerkev sv. Janeza Krstnika v Ribčevem Lazu je podružnična cerkev Župnije Srednja vas v Bohinju. Stoji na jugovzhodnem bregu Bohinjskega jezera. Poleg cerkve sv. Duha je ena izmed dveh cerkva na obrežju. Njena posebnost je ta, da se je slikar na freski svetega Janeza Krstnika na eni nogi narisal 6 prstov.Zvonik ima ohranjeno staro mehansko uro in en zvon. Glej tudi seznam cerkva v Sloveniji Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Cerkev sv. Janeza Krstnika, Ribčev Laz v Wikimedijini zbirki http://www.bohinj.si/si/Cerkev_Sv_Janeza_Krstnika Arhivirano 2009-11-19 na Wayback Machine.
Idrijska kamšt

Idrijska kamšt je črpalna naprava v idrijskem rudniku živega srebra z največjim lesenim kolesom v Evropi. Kamšt je rudarsko poimenovanje črpalke na vodni pogon za črpanje jamske vode, značilne za Idrijo. Ime izhaja iz nemške besede »Kunst« (umetnost). V preteklosti je v Idriji obstajalo več kamšti, ohranila pa se je samo največja izmed njih, ki je črpala vodo iz Jožefovega jaška. Postavili so jo leta 1790, premer kolesa pa meri kar 13,6 metrov. Kolo je bilo spojeno s 75 metrov dolgim vodoravnim lesenim okovjem. Vodoravno gibanje se je prenašalo na navpično leseno drogovje, ki je bilo povezano s stopenjskimi batnimi črpalkami. V eni minuti je Kamšt načrpala tudi do 400 litrov vode, najprej iz globine 235 m, kasneje pa celo iz globine 283 m. Zaradi učinkovitega črpanja je delovala vse do leta 1953, torej kar 163 let. Pogonska voda je pritekala prek posebnega kanala, imenovanega Rake, dolgega 3,5 km, ki so ga zgradili že okrog leta 1600 za dotok pogonske vode. Moč Kamšti je znašala od 75 do 100 konjskih moči, za posamezen obrat pa je kolo potrebovalo 13 sekund. Sklici
Casa del minatore

La casa del minatore di Idria (in sloveno Rudarska hiša) rappresenta una tipica tipologia architettonica di edificio rurale e risale alla seconda metà del XVII secolo. La tipologia di casa è comune nelle aree dove sono presenti miniere, spesso si trovano sui pendii delle colline, su terreni di proprietà delle miniere, date in concessione ai minatori che vi costruirono le loro abitazioni con materiali naturali reperiti in loco, diversificandosi pertanto dalla borghesia, la quale viveva in città. La costruzione veniva realizzata interamente in legno su fondamenta in pietra e servizi (cantina e cucina) in mattoni, mentre le pareti esterne venivano ultimate con assi di legno chiodate a spina di pesce.inite con intonacato e imbiancata a calce. Adiacente l'edificio si trova l'orto. Caratteristica inoltre è la copertura, a due falde spioventi anch'essa realizzata in legno con manto di copertura a scandole di abete (in sloveno šinklni). La tipologia di casa è a più piani e l'utilizzo era plurifamiliare: al piano terra viveva solitamente il proprietario mentre ai piani superiori erano diversi altri nuclei familiari di minatori in affitto. La casa La casa del minatore si trova al civico 4 di via Bazoviska: oggi unico edificio superstite conservato e visitabile di Idria. Purtroppo gran parte delle case minerarie sono state distrutte dopo la Seconda Guerra Mondiale. La casa è stata abitata fino al 1984, per poi essere ristrutturata negli anni '90 e riaperta al pubblico nel 2002, con l'esposizione della collezione etnologia del Museo Civico di Idria: attraverso la visita ci si può immergere nell'atmosfera di una abitazione di minatori di un secolo fa perfettamente conservata. Oggi la casa è monumento tutelato della Slovenia Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Casa del minatore
Rudarska hiša, Idrija

Idrijska rudarska hiša je vrsta arhitekturne gradnje, ki je značilna za območje mesta Idrije. Medtem ko je meščanski sloj živel v centru mesta, pa so idrijski rudarji živeli v t. i. rudarskih hišah, ki so bile postavljene na pobočja mesta. Skoraj v celoti so lesene, z izjemo kamnitih temeljev, zidane kleti, notranjih kuhinj in vež. Zunanje stene so sestavljene iz desk, obitih z letvami, ki so ometane in pobeljene z apnom. Streha je pokrita z jelovimi skodlami, ki se jim reče “šinklni”. Zaradi snega je streha strma, tako da lahko sneg hitro zdrsi. Stavbe so bile večnadstropne, v pritličju je živel lastnik stanovanja, ki je hišo oddajal v najem posameznim družinam. Vsaka družina je zasedala po eno nadstropje. Zaradi višine, belega pročelja in številnih okenc izgleda stavba zelo monumentalno. Večina rudarskih hiš je bila po 2. svetovni vojni porušenih. Če je bilo še 50 let nazaj skorajda vsaka hiša grajena v rudarskem slogu, jih je sedaj ostalo samo še par. Preurejena rudarska hiša Mestni muzej Idrija je leta 2002 za oglede odprl prenovljeno rudarsko hišo s konca 18. stoletja, ki je danes odprta za turistične oglede. Sklici Viri Mestni muzej Idrija Arhivirano 2013-09-02 na Wayback Machine. www.dedi.si Zunanje povezave Mestni muzej Idrija