NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cerkev Žalostne Matere Božje, Dedni Dol

Cerkev Žalostne Matere Božje je podružnična cerkev župnije Višnja Gora, ki stoji v dolini zahodno od vasi Dedni Dol. Opis Romarsko cerkvico v Dednem dolu omenja že Janez Vajkard Valvasor, ki je zapisal, da je to čudežna cerkev, ker se zvonovi oglašajo kar sami od sebe. Med drugim legenda tudi pripoveduje, da so cerkev prinesli angeli s Turškega in zaradi mimohoda angelov so veje za cerkvijo še danes sklonjene do tal. Marijina cerkev naj bi tu stala že sredi 15. stoletja in je bila kasneje barokizirana z dozidano lopo, v kateri so našli zavetje romarji. Zadnje večje sprememe je cerkev doživela v začetku 20. stoletja, ko so ladjo cerkve obokali, prenovili opravo, izdelali klopi in naredili nova vhodna vrata. Najbolj je verjetno v cekvi znamenit glavni oltar, kjer je nameščen vrtljiv Marijin tron. Tako je v postnem času izpostavljen kip Žalostne Matere Božje, v drugih liturgičnih časih pa kip Marije Pomočnice z Jezusom v naročju. Poleg cerkve je tudi kapela Božjega groba, do katere vodi 14 postaj križevega pota. Gotski cerkvi so v 18. stolejtu prizidali kapelo Božjega groba z velikim kamnom pred vhodnimi vrati, ki spominja na kamen, ki je bil zavaljen pred Jezusovim grobom. Cerkev so v skladu z jožefinskimi reformami zaprli, jo prepustili propadu in ji nazadnje v 19. stoletju podrli ladjo. Med farno cerkvijo sv. Tilna vodi do dednodolske romarske cerkve 5 kapelic, v katerih so freske, ki ponazarjajo skrivnosri rožnega venca. Ob vnožju cerkve Žalostne Matere Božje pa je postavljena tudi kapela Lurške Matere Božje, izpod katere izvira voda. Za to vodo se nekoč verjeli, da zdravi bolezni oči. Sklici Viri Mikuž, Stane. 1978. Umetnostnozgodovinska topografija grosupeljske krajine. Ljubljana: Zavod SR Slovenije za spomeniško varstvo. (COBISS) Petrič, Franci. 1995. Duša, le pojdi z mano: Božje poti na slovenskem. Zv. 2. Ljubljana: Družina. (COBISS)
Cerkev sv. Ožbolta, Leskovec

Cerkev sv. Ožbolta je podružnična cerkev župnije Višnja Gora, ki leži na južnem robu gručaste vasi Leskovec v Občini Ivančna Gorica. Opis Večja vas na kraški planoti je prvič omenjena leta 1152 v povezavi s stiško posestjo. Posebna zanimivost podružnične cerkve sv. Ožbolta (kralja in mučenca) predstavlja lesen strop, narejen leta 1633 (tega leta se cerkev tudi prvič pisno omenja). Na sredini stropa je prizor križanja, za tem sledijo kratice ISH, ob katerih je na eni strani upodobljena luna, na drugi strani na sonce, in nazadnje še drevo spoznanja dobrega in hudega ter na eni strani Adam in na drugi strani Eva. Poleg stropa je kakovosten tudi glavni oltar, posvečen sv. Ožboltu, sicer narejen leta 1681. Sklici Viri Mikuž, Stane. 1978. Umetnostnozgodovinska topografija grosupeljske krajine. Ljubljana: Zavod SR Slovenije za spomeniško varstvo. (COBISS)
Cerkev sv. Vida, Šentvid pri Stični

Cerkev sv. Vida je župnijska cerkev župnije Šentvid pri Stični, ki stoji na manjšem hribu sredi naselja Šentvid pri Stični. Opis Župnijska cerkev sv. Vida v Šentvidu pri Stični se prvič omenja leta 1136, v povezavi z darovnico stiškemu samostanu. Stoji na manjši vzpetini na severnem robu starega trga naselja Šentvid pri Stični. Na staro romansko arhitekturo danes spominjata samo še severna in južna ladja, preostanek pa so zabrisali kasnejši gradbeni posegi v arhitekturo cerkve. Tako so cerkev v 17. stoletju barokizirali. leta 1625 so ji povečali ladjo do prej prostostoječega zvonika in jo obokali. Istega leta je cerkev dobila tudi nov glavni oltar, v vhodni lopi pa so namestili romanski monolitni steber s kapitelom, ki je bil sicer pripeljan iz Stične. Nazadnje so proti koncu 17. stoletja ladji prizidali še prezbiterij in zakristijo. Ob tem so zakristiji dodali oratorij, notranjost ladje pa razgibali z venčnim zidom in pilastri. Po koncu vseh del je cerkev posvetil ljubljanski škof Mihael Brigido, leta 1795. Današnji glavni oltar, ki je posvečen sv. Vidu, je narejen v 18. stoletju. Menza, tron in zgornji del tabernaklja je izdelal Janez Vurnik. Poleg glavnega oltarja sta v cerkvi še dva stranska oltarja. Južni oltar je posvečen sv. Jožefu, severni pa Materi Božji. Orgle s konca 18. stoletja v cerkvi so delo delavnice Mayer. Sklici Viri Mikuž, Stane. 1978. Umetnostnozgodovinska topografija grosupeljske krajine. Ljubljana: Zavod SR Slovenije za spomeniško varstvo. (COBISS) Štepec, Dušan, in Matej Šteh. 2017. Šentviško tisočletje : 1000 let Župnije Šentvid pri Stični. Šentvid pri Stični : Župnijski urad. (COBISS) Benedik, Metod, in Franc Trunkelj. 2012. Mati mngih cerkva. Ljubljana: Družina. (COBISS) Zunanje povezave Predstavnosti o temi St. Vitus's Parish Church (Šentvid pri Stični) v Wikimedijini zbirki
Friedhof Srebrniče

Der Friedhof Srebrniče befindet sich in einem Wald in der Siedlung Srebrniče in der Stadtgemeinde Novo mesto in Slowenien. Geschichte Der Friedhof wurde im Jahr 2000 nach den Plänen des Architekten Aleš Vodopivec erbaut. Architektur Die Friedhofsanlage hat eine Einsegnungshalle und vier abgeschlossene Aufbahrungskapellen. Eine monumental überhöhte offene Säulenhalle mit 25 Säulen in quadratischer Anordnung wurde den Stämmen einer Baumgruppe vor der Waldgrenze gegenübergestellt. Bei der dreiseitig verglasten Einsegnungshalle verschmilzt der gebaute Raum mit dem Naturraum. Vorgestellte Betonscheiben begrenzen die Einsehbarkeit der Aufbahrungskapellen. Auszeichnungen 2011 Ernst-A.-Plischke-Preis Einzelnachweise
Haliaetum

Haliaetum was a Roman port that stood in the area of Simon Bay, next to the modern village of Jagodje, on the northern Adriatic coast of the Istrian peninsula. Remains visible at extreme low tide include parts of its pier as well as various port buildings. Some excavations have been carried out in recent years, with more excavations planned in the future. The site is also open to tourists. The port was first established around 178–177 BC following fierce resistance by the Histri, the indigenous population. It gave name to St. Mary of Haliaetum Church (Slovene: cerkev sv. Marije Alietske) in Izola, the coastal town just southwest of Jagodje. It was erected in the 11th century and was later redesigned in the Baroque style. References External links Haliaetum on Geopedia
Haliaetum

Haliaetum ou Alun est le nom d'un ancien port romain, dont les vestiges sont situés dans la baie de Simon (sl), à l'ouest de l'actuelle Izola, en Slovénie. Sous l'eau se trouvent les restes d'une jetée de 55 mètres de long et de plus de cinq mètres de large, avec un brise-lames de 110 mètres de long et de 6,5 mètres de large, qui aurait pu être utilisé par des navires de 30 mètres de long. C'est le plus grand port romain antique connu dans cette partie de l'Istrie. Le plus remarquable des vestiges de la colonie est la luxueuse villa de bord de mer de plus de 3 000 m2, avec 600 m2 de mosaïques de sol préservées, qui aurait été construite sous le règne de l'empereur Auguste. La colonie disposait également d'un système d'adduction d'eau et d'égouts, mais son étendue n'est pas encore connue. De plus petites trouvailles (artefacts) de la région, telles que des amphores, d'autres vaisselles et couverts et des outils, sont conservées dans divers musées, tels que le musée régional de Koper (sl) et le musée maritime de Piran (sl). Le site est ouvert aux visiteurs en tant que parc archéologique de la baie de Simon, avec un centre d'interprétation et un chemin archéologique sous-marin pour les plongeurs. Notes et références Portail de l’archéologie Portail de la Slovénie Portail de la Rome antique
Haliaetum

Haliaetum ali Alun je ljudsko ime za antično rimsko pristanišče z obrežno naselbino, čigar ostanki se nahajajo v Simonovem zalivu zahodno od Izole. Njegovo pravo ime ni znano, saj o njem ni ohranjenih pisnih virov. Pod vodo so ostanki 55 metrov dolgega in več kot pet metrov širokega pomola s 110 m dolgim in 6,5 m širokim valobranom, ob katerem so lahko pristajale 30-metrske ladje. Gre za največje znano starorimsko pristanišče v Slovenski Istri. Od ostankov naselbine izstopa razkošna, več kot 3000 m² velika obmorska vila s 600 m² ohranjenih talnih mozaikov, ki naj bi bila zgrajena v času cesarja Avgusta. Naselje je imelo tudi vodovod in kanalizacijo, njegov poln obseg pa še ni znan. Manjše najdbe (artefakte) s tega območja, kot so amfore, drugo posodje in jedilni pribor ter orodje, hranijo različni muzeji, kot sta Pokrajinski muzej Koper in piranski Pomorski muzej. Leta 2009 je bilo najdišče odprto za obiskovalce. Od leta 2010 ga upravlja Univerza na Primorskem (UP), od leta 2017 pa je urejeno za obiskovalce kot Arheološki park Simonov zaliv. Arheološki park Simonov zaliv Arheološki park Simonov zaliv (it. Parco archeologico di San Simone) je del Centra znanosti UP. Njegov strokovni vodja je Andrej Preložnik. Podvodni del parka lahko obišče vsak obiskovalec. Dobi primerno opremo in informacije, nato ga vodi inštruktor potapljanja. Snovanje parka V okviru projekta »AS – Arheologija za vse. Oživljanje arheološkega parka Simonov zaliv (2015-2017)«, vrednega 1,2 milijona evrov, je pod vodstvom UP konservatorsko-restavratorske posege na vili opravil ZVKDS Restavratorski center. V sklopu projekta so bila opravljena arheološka izkopavanja ter konservirani in prezentirani ostanki vile - mozaiki in zidovi. Prezentirane ostaline so bila zaščitene z jadrnimi nadkritji. Urejen je bil sistem drenaže. Vzpostavljen je bil interpretacijski center. Na območju pristanišča vile je bil zasnovan podvodni arheološki park. Za sklepni del so porabili 200 tisoč evrov. Projekt je vodila arheologinja Irena Lazar. Partnerji UP so bili Inštitut za potapljanje in podvodne aktivnosti Piran, Arhej d.o.o., Gagarin ltd in Občina Izola. Islandsko podjetje Gagarin je poskrbelo za inetraktivni, Arhej za interpretativni, Inštitut za potapljanje pa za podvodni del parka. Sklici Zunanje povezave uradna spletna stran Arheološkega parka Simonov zaliv
Pernické jezero

Pernické jezero (slovinsky Perniško jezero) je přehradní nádrž ve Slovinsku. Má rozlohu 1,23 km². Bylo vytvořeno v roce 1969 výstavbou přehrady na řece Pesnici za účelem regulace jejího vodního režimu a ochrany jejího povodí před povodněmi. Byla pojmenována podle vesnice Pernica, která u ní leží. Nádrž je dvoudílná, rozdělená přepážkou přibližně na polovinu; horní (severní) část, kterou napájejí potoky Jareninski a Vukovski, pojme přibližně 1,4 milionu m³ vody, zatímco spodní (jižní) část, kterou napájí přímo řeka Pesnica, pojme 2 miliony m³ vody. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Perniško jezero na slovinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pernické jezero na Wikimedia Commons
Perniško jezero

Perniško jezero je akumulacijsko jezero, ki je nastalo leta 1969 z izgradnjo pregrade na reki Pesnici pri kraju Pernica, severovzhodno od Maribora v Sloveniji. Namenjeno je uravnavanju vodnega režima reke in varstvu pred poplavami v porečju Pesnice. Akumulacija je dvodelna, pregrada jo deli približno na polovico; zgornji (severni) del, ki ga polnita Jareninski in Vukovski potok, zadržuje približno 1,4 milijona m³ vode, spodnji (južni), ki ga polni reka Pesnica neposredno, pa 2 milijona m³. Akumulacijo so naknadno nekoliko zmanjšali ob izgradnji odseka pomurske avtoceste med Mariborom in Lenartom, ki poteka po nasipu ob južnem robu, ob tem so nekoliko više prestavili tudi spodnjo zapornico. Odgovornost za upravljanje s Perniškim jezerom je nejasna in predmet sporov med lokalno skupnostjo in državnimi službami. Približno polovica zemljišča na dnu je v lasti države, druga polovica pa v lasti podjetja Ribe Maribor, ki je v akumulaciji izvajalo dejavnost ribogojstva, a brez koncesije, ki bi mu nalagala tudi vzdrževanje. Nekaj vzdrževalnih del je ob izgradnji avtoceste v letih 2006–2008 opravila le Družba za avtoceste v Republiki Sloveniji, z zapornicami pa upravlja Direkcija Republike Slovenije za vode. Zgornji del akumulacije je bil leta 1992 razglašen za zoološki naravni spomenik na račun bogate močvirne združbe rastlin, ki se je razvila ob bregovih in predstavlja habitat številnim gnezdilkam, kot sta mali ponirek in kobiličar, ter pticam na preletu med selitvijo. Glede na ekološke parametre je jezero opredeljeno kot hiperevtrofno, tudi sicer je kakovost vode slaba. V pritokih občasno izmerijo presežene mejne koncentracije pesticidov in težkih kovin, posledica kmetijske rabe okoliškega območja. Drug problem je zamuljevanje in s tem manjšanje globine ob predvideni koti ojezeritve. Pritoki prinašajo mulj, ki ga pristojne službe vse od izgradnje zadrževalnika še niso očistile. Tako je prišlo ob nižanju vodostaja v poletnih mesecih v zadnjih letih že do več množičnih poginov rib. Sklici Glej tudi Vukovski dvor - dvorec in kulturni spomenik blizu severne obale jezera
Bivak Hlek

Bivak Hlek se nahaja na južnem pobočju Vršanje glave, 1225m visoko. Zgradili so ga leta 1983 in je pod upravljanjem PD Kobarid. Odprt je celo leto in prosto dostopen. V spodjih prostorih je peč, miza in klopi, zgoraj pa je deset ležišč. Na voljo je tudi kapnica. Zunanje povezave PZS Bivak Hlek PD Kobarid - bivak Hlek
Maribor Island

The Maribor Island (Slovene: Mariborski otok) is the name of a natural island on the Drava river near the town of Maribor, in the region of Lower Styria (Spodnja Štajerska) of the European country of Slovenia. In 1951 it was protected as a natural heritage, and today it has the condition of natural geomorphological and botanical monument. At the same time it is an important habitat for animal species, especially birds. Access to the island is possible thanks to a picturesque path that leads along the left bank of the Drava past the bay of Koblarjev. The formation of the island was due to natural circumstances such as the rapids on the Drava River, where the hydroelectric dam near Maribor Island. There are typical forest species such as birds, especially in winter, it becomes a refuge for waterfowl. Registered, there are 75 species, of which 31 species nest. References See also List of islands of Slovenia
Isla Maribor

Isla Maribor (en esloveno: Mariborski otok​) es el nombre de una isla natural en el río Drava cerca de la localidad de Maribor, en la región de Baja Estiria (Spodnja Štajerska) del país europeo de Eslovenia.​ En 1951 fue protegido como un patrimonio natural, y hoy tiene la condición de monumento natural geomorfológico y botánico. Al mismo tiempo es un importante hábitat para especies animales, especialmente aves. El acceso a la isla es posible gracias a un pintoresco sendero que conduce a lo largo de la margen izquierda del Drava pasado la bahía de Koblarjev.La formación de la isla fue por circunstancias naturales como los rápidos en el río Drava, donde está hoy la presa hidroeléctrica cercana a la isla Maribor. Hay especies típicas del bosque como las aves, sobre todo en invierno, se convierte en un refugio para las aves acuáticas. Registradas, hay 75 especies, de las cuales 31 especies anidan. Véase también Isla Maican Isla Malakal Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Isla Maribor.
Hradecky-Brücke

Die Hradecky-Brücke (slowenisch: Hradeckega most) ist eine Fußgänger- und Fahrradbrücke über die Ljubljanica nahe dem Zusammenfluss mit der Gradaščica im Zentrum von Ljubljana, der Hauptstadt Sloweniens. Die Hradecky-Brücke ist die zweitälteste erhaltene Brücke in Ljubljana. Es handelt sich um eine gusseiserne Brücke aus der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts und die einzige Brücke in Slowenien, die während ihres Bestehens zweimal von ihrer ursprünglichen Position versetzt wurde. Seit 2011 verbindet sie die Bezirke Center und Trnovo auf der Höhe von Krakovo miteinander. Am neuen Standort ist die Brücke nur noch für Fußgänger und Radfahrer vorgesehen. Beschreibung Die Brücke ist eine der ersten Scharnierbrücken der Welt und die erste sowie einzige erhaltene Gusseisenbrücke in Slowenien. Sie gilt als eine der bedeutendsten Errungenschaften der slowenischen Technikgeschichte. Geschichte Mitte des 19. Jahrhunderts beschloss der Stadtrat von Ljubljana, die baufällige Schusterbrücke durch eine neue gusseiserne Brücke zu ersetzen. Sie wurde nach Plänen des Wiener Ingenieurs Johann Hermann in der Eisengießerei Auersperg in Dvor bei Žužemberk gegossen. Die vorgefertigten Elementen wurden von dort nach Ljubljana transportiert und auf der Baustelle mit Schrauben verbunden. Die Brücke wurde am 18. Oktober 1867 mit einer Fahrbahn aus Holz eröffnet und nach dem Bürgermeister Johann Nepomuk Hradecky (1820–1846) benannt. Der Name setzte sich aber nicht durch. Die Bürger benutzten weiterhin den Namen Schusterbrücke. Um die heutige steinerne Schusterbrücke bauen zu können, ließ der Architekt Jože Plečnik 1931 die Hradecky-Brücke weiter flussabwärts an einen neuen Ort bei der damaligen Leichenhalle von Ljubljana verlegen (zwischen Zaloška cesta sowie Ob Ljubljanica und Poljanski nasip). Im Volksmund wurde diese Brücke Totenbrücke (Mrtvaški most) genannt. Aufgrund der Alterung der Materialien und weil die Brücke auch von schwereren Kraftfahrzeugen befahren wurde (dafür war die Brücke nicht ausgelegt), war die Brücke Ende des 20. Jahrhunderts baufällig. 2004 wurde die Brücke für den Autoverkehr gesperrt. Das Brückenbauwerk wurde im Februar 2010 von seinem Standort ab 1931 entfernt, restauriert. Anfang 2011 wurde sie an den neuen, dritten Standort versetzt und erhielt wieder den ihr ursprünglich zugedachten Namen – Hradeckega most. Sie ist unter der Nr. 365 als nationales Kulturdenkmal von Slowenien eingetragen. Siehe auch Liste von Brücken in Slowenien Weblinks Einzelnachweise
Hradecky Bridge

The Hradecky Bridge (Slovene: Hradeckega most) is a footbridge spanning the Ljubljanica River in Ljubljana, the capital of Slovenia. It connects Hrenova Street in the Trnovo District with the Prule neighbourhood of the Center District. One of the first hinged arch bridges in the world, and the first (and only preserved) cast iron bridge in Slovenia, it was praised as a technical achievement at its construction in 1867, as well as for its elegance, modernity, and cost-effectiveness. The bridge's modular construction has made it relatively easy to relocate, and it has been moved twice. By virtue of its location on the route used to transport decedents from Ljubljana's main hospital to the city mortuary (between 1931 and 2010), it gained the somber nickname "Bridge of the Dead" (Mrtvaški most), which remains in colloquial use. The bridge was manufactured according to the plans of engineer Johann Hermann from Vienna at the Auersperg iron foundry in Dvor near Žužemberk, and was installed as the first cast iron bridge in Ljubljana in 1867, replacing the wooden Cobblers' Bridge. It has three articulated arches, each of them made of two sections joined by a bolt at the highest point of the arch. The elements are joined with screws instead of wedges, and reinforcing bars and hollow elements were used instead of full pylons, which enable the bridge to be much lighter while remaining stable. The design represents several major technical advancements over the first generation of cast-iron bridges, such as the 1781 Iron Bridge across the Severn in England. The bridge was officially named after 1820-1846 Ljubljana mayor Johann Nepomuk Hradeczky, but was (at its original location) commonly known as the Cobblers' Bridge. In 1931, the architect Jože Plečnik designed the current iteration of the Cobblers' Bridge, moving the Hradecky Bridge further down the Ljubljanica to a site near the former Ljubljana mortuary on Zaloška Street, at which point he also replaced the original gas lamps at its corners with Secession-style concrete spires housing electric street-lamps. In 2004, the bridge (which had never been intended for motor vehicles) was determined to be unsafe and was closed to all traffic, with a temporary footbridge built alongside it in 2009. In 2010, the bridge was dismantled, renovated, and transferred to its current site, connecting the Krakovo Embankment (Krakovski nasip) and the Gruden Embankment (Grudnovo nabrežje). It reopened in 2011 as a footbridge for pedestrians and cyclists only. References External links Media related to Hradecky Bridge at Wikimedia Commons
Ponte Hradecky

Il ponte Hradecky (in sloveno Hradeckega most) è un ponte di Lubiana, la capitale della Slovenia ed attraversa il fiume Ljubljanica. Storia Il ponte fu inaugurato il 18 ottobre 1867 da un progetto di Johann Hermann e realizzato in una fonderia nei pressi di Auersperg a Žužemberk. Occupava inizialmente l'attuale posto del ponte dei Calzolai e prende il nome dall'ex sindaco di Lubiana Janez Nepomuk Hradecky. Nel 1931 Jože Plečnik progettò il ponte dei Calzolai quindi fu spostato nei pressi di strada Zalog (Zaloška cesta). Nel 2004 è stato chiuso al traffico e nel 2010 venne ulteriormente spostato e trasferito nell'attuale posizione a Trnovo. Attualmente è utilizzato solamente per pedoni e ciclisti. Descrizione È uno dei primi esempi di ponte a cerniera al mondo ed è il primo e l'unico ponte in ghisa della Slovenia. Dal 2011 è collocato tra via Hrenova (Hrenova ulica) il lungofiume Kracovia (Krakovski nasip) ed il lungofiume Grudnovo (Grudnovo nabrežje) collegando il distretto di Trnovo con il quartiere Prule del centro della città. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ponte Hradecky
Hradeckega most

Hradeckega most je drugi najstarejši ohranjen most v Ljubljani. Je litoželezni most iz druge polovice 19. stoletja in je do sedaj edini most v Sloveniji, ki je bil v času obstoja s prvotne lege premaknjen dvakrat. Sedaj premošča Ljubljanico na lokaciji med Prulami in Krakovim, blizu sotočja z Gradaščico. Velja za enega od najpomembnejših dosežkov slovenske tehnične zgodovine. Zgodovina Leta 1781 je bil postavljen prvi litoželezni most na svetu, s čimer se je pričela industrijska revolucija tudi na področju mostogradnje. Ljubljanski mestni svet se je v sredini 19. stoletja odločil, da zamenja dotrajani leseni Čevljarski most z novim litoželeznim. Po petih letih iskanja jih je prepričal načrt Johanna Hermanna z Dunaja. Po njegovem načrtu so most v celoti ulili na Dvoru pri Žužemberku. Sestavili so ga iz vnaprej pripravljenih elementov trikotnega profila, prepeljali do Ljubljane in na gradbišču spojili z vijaki. Most so na lokaciji med Trančo in Novim trgom odprli 18. oktobra 1867 in ga poimenovali po županu Johannu Nepomuku Hradeckem (1820–1846); ker pa je bil na mestu Čevljarskega mostu, so meščani uporabljali tudi staro ime. Po konstrukcijski zasnovi je tročlenski lok razpetine 30,8 m, vozišče je bilo takrat leseno, širine 6,42 m. Zaradi Plečnikovega posega v ureditve mostov oziroma gradnjo novih v središču Ljubljane so most leta 1931 prestavili na novo mesto pri takratni ljubljanski mrtvašnici (ob Zaloški cesti in cesti Ob Ljubljanici ter pri Poljanskem nasipu); tako se je mostu prejelo novo ime – Mrtvaški most. Plečnik je na robovih mostu zasnoval nove, betonske svetilke. Zaradi staranja materialov, in ker so most uporabljala tudi težja motorna vozila (most ni bil načrtovan za to), je bil most ob koncu 20. stoletja dotrajan. Leta 2004 so most zaprli za motorni promet. Župan Zoran Janković je prenovo mostu uvrstil med svoje projekte. Sedanja lokacija Februarja 2010 so mostno konstrukcijo odstranili z lokacije pri porodnišnici in obnove potrebne dele prepeljali v podjetje ABV, d. o. o., v Šentvid pri Stični. Tam so konstrukcijo pregledali, obnovili in zaščitili s protikorozijsko barvo. Med sanacijo so odkrili poškodbe robnih vencev in ograje, zato sta se Mestna občina Ljubljana in Zavod za varovanje kulturne dediščine dogovorila, da te elemente naredijo na novo. Januarja 2011 so začeli pripravljati teren in temelje za novo, tretjo lokacijo mostu, in sicer za izlivom Gradaščice v Ljubljanico v Trnovem, tako da most povezuje Žabjek in Krakovo oz. Prule in Trnovo. Marca istega leta je bil most postavljen na to lokacijo in spet dobil prvotno ime – Hradeckega most. Na novi lokaciji je most namenjen le pešcem in kolesarjem. Sklici Glej tudi seznam mostov v Ljubljani Seznam mostov na Ljubljanici in Gruberjevem kanalu Zunanje povezave Predstavnosti o temi Hradeckega most v Wikimedijini zbirki Več slikovnega materiala o konstrukciji in obnovi: e-konstrukcije Arhivirano 2016-03-07 na Wayback Machine.