NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Prešernova koča na Stolu

Prešernova koča na Stolu (2174 m) je planinska postojanka, ki leži na južni strani pobočja Stola, malo pod vrhom Malega Stola (2198 m). Imenovana je po Francetu Prešernu, največjem slovenskem pesniku. Prvotna koča je bila zgrajena leta 1909 in predana v uporabo 31. julija 1910. Med drugo svetovno vojno je bila koča požgana. Na njenih temeljih je bila 21. avgusta 1966 sezidana nova. Upravlja jo PD Javornik - Koroška Bela. Zgodovina Na občnem zboru 20. marca 1902 se je Kranjska podružnica SPD (njen naslednik je PD Kranj) odločila za gradnjo planinske koče na Stolu. Prvo pobudo je dal prvi načelnik podružnice Janko Majdič. 1. aprila 1909 je bila izbrana in podpisana pogodba za gradnjo preproste visokogorske planinske postojanke in zavetišča. Izbrana izvajalca sta bila tesarska mojstra Jurgele in Legat, vrednost predvidenih del pa 12.000 kron. Vrednost inventarja je bila odobrena še dodatnih 2. 000 kron. Kranjska podružnica je dodatno financirala gradnjo pešpoti in konjske poti po občinskem zemljišču iz Zabrezniške planine do planinske koče na Stolu. V letu 1907 je bilo odmerjeno zemljišče in podpisana pogodba za pridobitev stavbne pravice. Ob smrti načelnika Majdiča 12. februarja, je ta v oporoki zapustil podružnici 2000 kron za pokrivanje stroškov gradnje Prešernove koče. 31. julija 1910 je bila slavnostno odprta nova koča. 15. julija 1928 so slovesno odprli nove povečane prostore Prešernove koče, največ zaslug za to pa ima takratni načelnik kranjske podružnice SPD, mag. Fran Šavnik. Po bitki na Stolu, 20. februarja 1942, so partizani kočo zažgali, da v njej ne bi mogli imeti oporišča Nemci. Pogorišče je ostalo do leta 1966. Današnja koča 21. avgusta 1966 je bila odprta nova Prešernova koča na Stolu. Za izgradnjo si je najbolj prizadeval Franc Konobelj - Slovenko, prvoborec druge svetovne vojne, ki je bil tudi predsednik gradbenega odbora. V letih 1981-1984 so kočo precej povečali in prenovili, otvoritev te prenove je bila 4. avgusta 1984. Leta 1992 je koča dobila mobilni telefon, leta 1993 so namestili sončne celice za pridobivanje električne energije. Sistem je bil povečan leta 2001. Električno energijo pridobivajo še s pomočjo vetrnice. Leta 1996 so zgradili suho stranišče izven koče. Koča stoji tik pod vrhom Malega Stola na višini 2198 m. V dveh gostinskih prostorih je 80 sedežev in točilni pult; v 8 sobah je 32 postelj; na skupnem ležišču 12 ležišč; WC in umivalnica z mrzlo vodo; gostinska prostora ogrevajo s pečjo; voda je iz kapnice. Dostopi 4 h: od Doma Pristave v Javorniškem rovtu (975 m), čez Sečo 2.30 h: od Valvasorjevega doma pod Stolom (1181 m), po transverzali 3 h: od Valvasorjevega doma pod Stolom (1181 m), mimo Zabreške planine Prehodi 2 h: do Celovške koče (Klagenfurter Hütte, 1663 m) na avstrijskem Koroškem, čez sedlo Belščica (1840 m) 3.30 h: do Planinskega doma na Zelenici (1536 m) Vzponi na vrhove 0.15 h: Stol (2236 m) Glej tudi Seznam slovenskih planinskih postojank slovenska planinska pot Sklici Zunanje povezave Prešernova koča na Stolu - Hribi.net www.pzs.si Prešernova koča na Stolu
Pristava (jezero)

Pristava (tudi Šikerjev ribnik) je jezero v Močni. Ribnik je znan že iz prejšnjih stoletij, saj je bil v lasti grofov Herbersteinov in je bil namenjen gojenju rib. Prvotni ribnik so povečali v zadrževalnik visokih voda reke Pesnice, na kateri je tudi pregrada. Jezero je namenjeno tudi ribolovu. Ribe, ki jih najdemo v Pristavi so: ščuka, smuč, klen, krap, som in somič. Je nadvse pomemben vodni prostor za prezimovanje ptic, ki se tu zadržujejo tudi občasno, med selitvijo. Tu najdemo tudi rastišča redkega ščitastolistega plavčka in belega lokvanja. Viri Peter Firbas (2001). Vsa slovenska jezera. DZS, Ljubljana. COBISS 110125568. ISBN 86-341-2332-4.
Prva gimnazija Maribor

Prva gimnazija Maribor je srednješolska ustanova, natančneje gimnazija v Mariboru, Slovenija. Kot realna gimnazija je začela delovati leta 1850. Izobraževalni programi Prva gimnazija izvaja več programov: splošno gimnazijo, klasično gimnazijo s poudarkom na humanističnih vedah, športni oddelek in maturitetni tečaj, ki omogoča kandidatom izpolnitev pogojev za pristop k maturi. Ob treh obveznih maturitetnih predmetih so izbirni predmeti Prve gimnazije: angleščina, nemščina, francoščina, italijanščina, španščina, biologija, fizika, kemija, zgodovina, geografija, filozofija, sociologija, psihologija, umetnostna zgodovina, informatika latinščina Prva gimnazija izvaja več programov: splošno gimnazijo, klasično gimnazijo s poudarkom na humanističnih vedah, športni oddelek in maturitetni tečaj, ki omogoča kandidatom izpolnitev pogojev za pristop k maturi. Zgodovina Prvi razred nižje realke je nastal 1850 v Mariboru, višja sedemletna realka pa 1870, še brez lastne stavbe. Današnja stavba šole je bila po načrtih graškega arhitekta Wilhelma Bücherja zgrajena 1873 v klasicističnem slogu in predana svojemu namenu. Leta 1924 se je sedemletna realka preoblikovala v osemletno realno gimnazijo. 1925 je bila izvedena prva matura v slovenščini. 1941 je bila pod okupacijo Tretjega rajha med drugo svetovno vojno realna gimnazija ukinjena. Ustanovljena je bila nemška šola Oberschule für Jungen am Tegetthoff - Gymnasium in Marbrug a.a. Drau. 1945 se je šola preimenovala v I. gimnazijo in nato v šolskem letu 1959/1960|60 v Prvo gimnazijo. 1981 je bila Prva gimnazija v okviru uvedbe usmerjenega izobraževanja preoblikovana in preimenovana v Srednjo družboslovno šolo, dokler ni bila 1990 znova preoblikovana in preimenovana v Prvo gimnazijo Maribor. Sklici Zunanje povezave Uradna stran Arhivirano 2015-09-09 na Wayback Machine. Predstavnosti o temi Prva gimnazija Maribor v Wikimedijini zbirki
Rotunda, Selo

Cerkev sv. Nikolaja v Selu stoji v vasi Selo (Občina Moravske Toplice) na dnu selanske doline na vzhodnem Goričkem. Je edinstvena opečna romanska rotunda v Sloveniji. Zgodovina in opis Po svoji kulturno-zgodovinski pričevalnosti je cerkev romanska rotunda iz prve polovice 13. stoletja. Vizitacijski zapiski iz leta 1698 poročajo, da so jo zgradili templarji. Vendar je bila ta zgodnje srednjeveška stavba v letih 1845 in 1846 bistveno prezidana. Provincialno izhodišče za materialni nastanek Selanske rotunde daje tej stavbi poleg turniškega in domanjševskega primera sloves najstarejše stavbe v Sloveniji. Do leta 1864 je v apsidi selanske rotunde stal poznogotski krilni oltar iz okrog leta 1490, a je bil nato prenesen v Budimpešto. Rotundni prostor najprej ni bil poslikan in ga je oživljala le prosevajoča opečna struktura. Že v prvi polovici 14. stoletja pa je bila za staro osnovo poslikana severna stena pod kupolo z motivi Poklona treh kraljev. Gre za zgodnjegotski risarski stil, katerega značilnost je široka črna risba, zapolnjena s ploskovno izrabo barv. Težnje po slikarskem modeliranju še ni zaznati. Okrog leta 1400 je bila vsa notranjščina znova prevlečena s tanko plastjo ometa in poslikana. Na severni steni se je ponovil ikonografski prizor Treh kraljev, medtem ko je na južni steni naslikano nadaljevanje Pasijona, ki se pričenja v spodnjem pasu kupole. Ta pas loči od vrha kupole naslikana cikcakasta tračna ornamentika. Centralno mesto na vrhu kupole zavzema čez ves obok razpeta elipsasta mavrična avreola (mandorla), v kateri sta sv. Trojica in Kristus. Izven mandorle so razporejeni simboli evangelistov. V spodnjem pasu kupole se v pravokotnih poljih zvrščajo prizori iz Kristusovega trpljenja, ki se nato nadaljujejo v logičnem zaporedju na spodnjem delu stene. Ciklus pasijona se prične tik nad vhodnim oknom s prizorom Kristusa v predpeklu, ki ga nakazuje poosebljena pošast z Adamom v žrelu. Slogovno sodijo te slikarije v gotski idealistično-plastični slog. Spodnji del stene z nišami je bržkone poslikal drug mojster. Vidijo se še ostanki svetniških figur, ki pa so razen nekaterih, (cerkveni patron sveti Nikolaj, sveta Doroteja, sveta Marjeta, sv. Magdalena) skoraj povsem uničene. Čeprav ne poznamo imena selanskih slikarjev, govori njihovo delo o kvalitetah, ki presegajo slikarske zmogljivosti martjanskega, turniškega in velemerskega mojstra Janeza Aquile. Rotunda nima zvonov, zato visijo zvonovi v samostojnem lesenem stolpu. Sklici in opombe Viri Pomurje - turistični vodnik, Pomurska založba 1969 (COBISS) Glej tudi Galerija sakralnih objektov v Prekmurju Zunanje povezave Krajinski park Goričko Rotunda, Selo
Skakalnica na Galetovem

Skakalnica na Galetovem je nekdanja smučarska skakalnica v ljubljanski Šiški ob Vodnikovi cesti. Njena velikost je bila 70 metrov, zgrajena pa je bila leta 1954 po načrtih inženirja Stanka Bloudka. Pristajališče je bilo na Galetovem travniku. Z njo je upravljal smučarski klub Enotnost. Po letih samevanja so jo odstranili leta 1966. Ime je dobila po svoji lokaciji, postavili so jo namreč na nacionaliziranem Galetovem veleposestvu, katerega sedež je bil v Galetovem gradu v Spodnji Šiški. Tekmovanja V letih 1955, ko je zmagal Janez Polda, in 1961, ko je zmagal Marjan Pečar pred več kot 20.000 gledalci, je gostilo tedaj znano tekmovanje v smučarskih skokih Pokal Kongsberg, kjer so nastopali tekmovalci iz alpskih držav. Na tej skakalnici sta bili doseženi edini slovenski in jugoslovanski zmagi na tekmah Pokala Kongsberg, ki se je odvijal triindvajsetkrat. Po letu 1962 so skakalnico opustili. Odstranitev Svet za telesno kulturo je s SK Enotnost in komisijo pri mestnem svetu leta 1966 sklenil odstraniti leseno konstrukcijo, ki je bila predraga za vzdrževanje ali obnovo, in je bila zaradi propadanja nevarna mimoidočim. Ob tem je bil eden od pomislekov, da je zgrešeno investicijo neumno odstraniti zgolj zato, da bi se zaradi »nujne potrebe« zopet postavilo še eno tako. V sedemdesetih letih je smučarsko skakalni klub Ilirija razmišljal o obnovitvi skakalnice in prekritju le te s plastično maso. Rušitev stolpa Ljubljanska občina je želela betonsko-opečnati stolp, edini ostanek skakalnice, ohraniti, vendar je ugotovila, da obnova tega neprevidnim obiskovalcem nevarnega objekta ne bi bila smotrna, saj je preveč dotrajan in nima kulturnozgodovinske vrednosti. O rušitvi so začeli razmišljati spomladi leta 2020, dokončno pa bi jo izpeljali marca 2021. Proti njej so protestirali nekateri arhitekti, rušenje pa je bilo konec marca začasno ustavljeno. Arhitekt Miloš Kosec je za portal outsider.si dvomil, da gre za varnostno vprašanje, saj objekta ni težko zapreti pred neprevidnimi obiskovalci, utrditev strehe pa je poceni. Občini je očital, da gre pri njeni odločitvi za težnjo po čiščenju in sanitizaciji vsega, kar ni neposredno uporabno, ter da ni omogočila javne razprave. Za Kosca je stolp stavba, ki pri starejših meščanih obudi spomine na entuziastične začetke smučarskih skokov v Ljubljani, pri ostalih sproža raznolike vtise in fascinacije, vse pa opominja, da Šišenski hrib ni samo produkt narave, ampak tudi minulih človeških aktivnosti. Galerija Sklici
Slovinské etnografické muzeum

Slovinské etnografické muzeum je hlavním národopisným slovinským muzeem. Sídlí v Lublani. První sbírky vznikly v rámci národopisného oddělení muzea Kranjski deželni muzej a v roce 1888, kdy byla sbírka poprvé představena veřejnosti, obsahovala pouze skromnou slovinskou část a větší neevropská část byla věnována misionářům Frideriku Baragovi, Ignaciji Knobleharovi, Franci Pircovi a námořníkovi Janezi Čebuljovi. Vznik nezávislého etnografického muzea byl spojen se založením Národopisného ústavu v budově Národního muzea v roce 1921. Ředitelem ústavu a poté ředitelem Královského etnografického muzea, který vznikl v roce 1923 oddělením se od Slovinského národního muzea, byl Niko Županič. Prvním kurátorem byl od roku 1924 Stanko Vurnik. V roce 1941 bylo muzeum přejmenováno na Etnografické muzeum. Po válce systematicky studovalo a dokumentovalo materiály o lidové kultuře a životě Slovinců ve venkovských oblastech. V roce 1964 bylo muzeum naposledy přejmenováno na Slovinské etnografické muzeum. Vzhledem k nedostatku stálých výstavních prostor byla hlavní oblastí zájmu muzea tvorba příležitostných tematických výstav. Jednotlivé sbírky byly vystaveny na zámcích v okolí Lublaně. V roce 1997 se po mnoha letech úsilí o vlastní prostory muzeum přestěhovalo do kasáren bývalé jugoslávské armády na Metelkově ulici. V roce 2004 muzeum získalo nový výstavní dům a také nově upravený venkovní muzejní prostor. Rekonstrukci navrhla architektonická kancelář Groleger Arhitekti. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Slovenski etnografski muzej na anglické Wikipedii. Související články Etnologie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Slovinské etnografické muzeum na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Slowenisches Ethnographisches Museum

Das Slowenische Ethnographische Museum (slowenisch Slovenski etnografski muzej) ist das zentrale Völkerkundemuseum in Slowenien. Es befindet sich im Stadtzentrum von Ljubljana im Komplex Belgische Kaserne (Kulturzentrum Metelkova). Geschichte Die ersten Sammlungen wurden bereits in der ethnographischen Abteilung des Krainer Landesmuseums angelegt. Sie umfassten 1888, als die Sammlung zum ersten Mal der Öffentlichkeit präsentiert wurde, nur einen bescheidenen slowenischen Teil. Der größere, außereuropäische Teil wurde den Missionaren Friderik Barag, Ignacij Knoblehar, Franci Pirc und dem Seefahrer Janez Čebulj gestiftet. Die Gründung eines eigenständigen Völkerkundemuseums war mit der Einrichtung des Instituts für Völkerkunde im Gebäude des Nationalmuseums im Jahr 1921 verbunden. Der Direktor des Instituts und spätere Direktor des Königlichen Museums für Völkerkunde, das 1923 durch Ausgliederung aus dem Slowenischen Nationalmuseum errichtet wurde, war Niko Županič. 1941 wurde das Museum in Ethnographisches Museum umbenannt. Nach dem Krieg untersuchte und dokumentierte die Einrichtung systematisch Materialien über die Volkskultur und das Leben der Slowenen in ländlichen Gebieten. 1964 wurde das Museum in Slowenisches Ethnographisches Museum umbenannt. Aufgrund des Mangels an ständigen Ausstellungsräumen war damals das Hauptinteresse des Museums die Präsentation seiner Exponate mithilfe gelegentlicher thematischer Ausstellungen. Nach langjährigen Bemühungen um eigene Räumlichkeiten zog das Museum 1997 in das Kulturquartier Belgische Kaserne an der Laibacher Metelkova-Straße um. 2004 wurde ein neuer, vom Architekturbüro Groleger entworfenener Museumsbau bezogen. Baubeschreibung Architektonisch bestand die Herausforderung darin, die denkmalgeschützte Bausubstanz des 1886 – 1889 erbauten ehemaligen Kasernenareals unter Berücksichtigung zeitgemäßer Anforderungen in das Ethnographische Museum umzuwandeln. Zu diesem Zweck wurde die klassizistische Straßenfront restauriert und vor die Hoffassade ein moderner Anbau gesetzt. Der neu geschaffene Anbau umfasst Ausstellungsräume, Buchhandlung, Informationstheke, Ateliers für Workshops. Die Ausstellungsräume, die sich über die Obergeschosse erstrecken, verteilen sich innerhalb des ursprünglichen Baukörpers und verbinden ihn mit dem Anbau durch flexible, offene Hallen. Der Eingang in das Gebäude wird durch den Anbau vom Hof aus erreicht. Der neue Teil ist über alle Stockwerke mit dem bestehenden Gebäude verbunden, wodurch der Innenraum optisch durchgängig wird. An mächtigen Stahlmassen hängend, leuchtet der Anbau mit der collageartigen Glaswand nachts laternenartig. Dauerausstellungen I, We and Others. Images of my world Between Nature and Culture. The treasure of the museum collections - the Slovene and world culture heritage of everyday and festive life with over 3000 exhibited objects Weblinks Website des Museums (slowenisch und englisch) Siehe auch Liste der Museen in Slowenien Einzelnachweise
Museo etnografico sloveno

Il museo etnografico sloveno di Lubiana custodisce oggetti relativi alla cultura tradizionale della Slovenia e di altri popoli del mondo. Le sue collezioni sono esempi del patrimonio culturale materiale della vita quotidiana e festiva, ma anche di conoscenze, valori, tecniche, saggezza e creatività di vari popoli. Storia Il museo venne fondato nel 1923, anno in cui si distaccò dal Museo nazionale della Slovenia, e venne inizialmente dotato delle collezioni del Museo regionale della Carniola fondato nel 1821. Descrizione Gli allestimenti permanenti Il museo è organizzato in cinque allestimenti permanenti. Il primo di questi ospita oggetti, fotografie e filmati che mostrano diverse sfumature del tempo e di come questo influenza la vita delle persone. Il secondo allestimento custodisce 100 oggetti, ognuno dei quali racconta una storia sulla propria origine, sui suoi creatori e utilizzatori, nonché sulla sua vita nel museo. Tra questi si ricordano la ricostruzione di un costume de La gloria del Ducato di Carniola di Johann Weichart Valvasor, una porta intagliata della Poljanska dolina, un inventario di una taverna dell'inizio del XX secolo, la creazione Girasole dello stilista Alan Hranitelj, la valigia di un emigrante e gli abiti da lavoro di un pompiere. Il terzo allestimento è incentrato sul patrimonio etnologico sloveno e mondiale con oltre 3000 oggetti esposti, evidenziando i motivi per cui certi oggetti venivano realizzati e come questi cambiavano nel corso del tempo. Il quarto allestimento ospita una ricostruzione della Plečnikova lectarija, una bottega artigianale aperta in Piazza del Congresso 5 a Lubiana nel 1940 i cui arredamenti vennero donati al museo nel 2000 dai discendenti della famiglia Freyer. L'ultimo allestimento è incentrato su tutto ciò che è presente nel Registro nazionale del patrimonio culturale immateriale della Slovenia. I dipinti su vetro Il museo ospita una collezione di 632 dipinti su vetro, per la maggior parte provenienti dal precedente Museo regionale della Carniola. La collezione è stata poi arricchita per mezzo di donazioni, acquisizioni e ricerche sul campo. Nel 2019 il museo ha acquistato una serie di dipinti su vetro di Breda Železik Svetlič. Tra le altre collezioni di dipinti su vetro si ricordano le 62 opere della bottega di Selca, località dell'omonima valle, le 16 opere del cosiddetto Maestro delle piccole figure e le 13 opere del Maestro del disegno goffo. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Museo etnografico sloveno Collegamenti esterni Sito ufficiale, su etno-muzej.si. Slovenski etnografski muzej (canale), su YouTube. Voci correlate Museo di arte contemporanea Metelkova
Slovenski etnografski muzej

Slovenski etnografski muzej je osrednji slovenski muzej na področju etnografije. Prve zbirke so nastale že v okviru narodopisnega oddelka Kranjskega deželnega muzeja in so leta 1888, ko je bila zbirka prvič predstavljena javnosti, obsegale le skromen slovenski del, obsežnejši pa je bil neevropski del, za katerega so darovali predmete misijonarji Friderik Baraga, Ignacij Knoblehar, Franc Pirc, Janez Čebulj in pomorščaki. Zametek samostojnega etnografskega muzeja je bila ustanovitev Etnografskega inštituta v stavbi Narodnega muzeja leta 1921. Upravnik inštituta in nato ravnatelj Kraljevega etnografskega muzeja, ki je nastal leta 1923 z ločitvijo od Narodnega muzeja Slovenije, je bil Niko Županič, prvi kustos od leta 1924 Stanko Vurnik. Leta 1941 se je muzej preimenoval v Etnografski muzej. Po 2. svetovni vojni Po vojni so terenske ekipe sistematično preučevale in dokumentirale gradivo o ljudski kulturi in življenju Slovencev na podeželju. Leta 1964 se je muzej še zadnjič preimenoval v Slovenski etnografski muzej. Zaradi pomanjkanja prostorov za stalno razstavo je bila temeljna usmeritev muzeja pripravljanje občasnih tematskih razstav. Posamezne zbirke so bile razstavljene v gradovih v okolici Ljubljane. Leta 1997 se je po dolgoletnih prizadevanjih za lastne prostore preselil v nekdanjo vojašnico JLA na Metelkovi ulici. Leta 2004 je muzej pridobil novo razstavno hišo in tudi preurejen zunanji muzejski prostor. Obnovo so zasnovali v biroju Groleger Arhitekti. Nagrade in priznanja 2007: Valvasorjevo priznanje za postavitev prvega dela stalne razstave Med naravo in kulturo Glej tudi seznam muzejev v Sloveniji Etnologija Koordinator varstva nesnovne kulturne dediščine Sklici Zunanje povezave Uradno spletno mesto Slovenski etnografski muzej na Facebooku Slovenski etnografski muzej na Instagramu Slovenski etnografski muzej na X Slovenski etnografski muzej na YouTubu
Slovenski trg, Kranj

Slovenski trg je eden od trgov v Kranju. Na mestu današnjega Slovenskega trga je bil leta 1886 urejen drevored Zvezda. Trg je dobil današnjo podobo po Drugi svetovni vojni, leta 1961. Trg je arhitektonsko oblikoval arhitekt Marjan Tepina. Takrat se je imenoval Trg revolucije. Kiparska dela na trgu so delo kiparja Lojzeta Dolinarja in predstavljajo delavsko stavko, začetek vstaje, partizanski boj in revolucijo.
Smučarske skakalnice Mostec

Smučarske skakalnice Mostec so ljubljanske smučarske skakalnice v Mostecu pod Rožnikom, s K-točkami K55, K38, K25, K18, K12 in K8. So domače skakalnice Smučarskega skakalnega klub Ilirija. Prekrite so z umetno podlogo, kar omogoča skoke tudi poleti. Rekord največje izmed skakalnic, K55, ima Primož Zupan s 60,5 m (2008). Na vse skakalnice je urejen dostop z zavarovanimi stopnišči, iz doline do vznožja skakalnic pa, v času obratovanja, vozi tovorna vzpenjača. Na pripadajoči infrastrukturi, ki je v lasti Javnega zavoda Šport Ljubljana, ima svoj sedež in prostore Smučarski skakalni klub Ilirija. Zunanje povezave Skakalni center Mostec uradna spletna stran Smučarski skakalni klub Ilirija uradna spletna stran Posnetek Velike skakalnice v Skakalnem centru Mostec youtube.com (23. april 2020)
Regionalmuseum Celje

Das Regionalmuseum Celje (slowenisch Pokrajinski muzej Celje) ist ein Museum in der slowenischen Stadt Celje, das das kulturelle Erbe der Stadt und ihrer Umgebung verwahrt, erforscht und präsentiert. Eröffnet am 1. Mai 1882 als „Munizipalmuseum Celje“, trägt die Einrichtung seit 1965 ihren heutigen Namen. Im August 1945 erhielt das Museum die damals durch Kriegseinwirkung zerstörte Grafei (auch „altes Grafenschloss“), ein Renaissanceschloss innerhalb der Stadt, in dem es sich bis heute befindet. Seit 1946 ist das Museum offiziell für das Natur- und Kulturerbe Celjes zuständig; mit der Umbenennung im Jahr 1965 wurde der Zuständigkeitsbereich auf sieben weitere Orte der Umgebung ausgedehnt. In zwei historischen Gebäuden Celjes, dem Fürstenhof der Grafen von Cilli (slowenisch: Knežji dvorec, auch Mestni grad, einem slowenischen Kulturdenkmal von nationaler Bedeutung), und der Grafei, befindet sich heute die Dauerausstellung, die Exponate zur Geschichte der Stadt von der Altsteinzeit bis ins 20. Jahrhundert beinhaltet. Der Fürstenhof präsentiert die archäologische Sammlung mit einem Schwerpunkt auf der Urgeschichte und der römischen Vorgängersiedlung Celeia, die historische Abteilung mit der Grafenfamilie von Cilli als Schwerpunktthema sowie eine Dauerausstellung zur Reiseschriftstellerin Alma Karlin. In der Grafei befindet sich die Abteilung Kulturgeschichte mit der sogenannten „Celje-Decke“ als Hauptexponat, einer herausragenden Deckenmalerei der Zeit um 1600. Im Keller der Grafei ist das größte Lapidarium Sloweniens untergebracht; das Obergeschoss beinhaltet die Ausstellung „Von der Gotik bis zum Historismus Schritt für Schritt“, die auf blinde und sehbehinderte Besucher zugeschnitten ist. Wechselnde Sonderausstellungen in den Räumlichkeiten des Museums stellen Einzelthemen der Geschichte und Kultur Celjes in den Mittelpunkt. Darüber hinaus betreut das Museum mehrere Tochtermuseen und archäologische Parks in der Umgebung der Stadt, darunter die römische Nekropole von Šempeter v Savinjski dolini und die spätantike Höhensiedlung von Rifnik. Weblinks Website des Museums Informationen zum Regionalmuseum Celje auf visitcelje.eu Literatur Irena Lazar: Municipium Claudium Celeia and Pokrajinski Muzej Celje. In: Margit Németh (Hrsg.): The Roman Town in a Modern City. Proceedings of the International Colloquium held on the occasion of the 100th Anniversary of the Aquincum Museum, 1994 Budapest. Pro Aquinco, Budapest 1998, ISBN 963-03-5085-8, S. 204–206 (mit Überblick zur Geschichte des antiken Celeia). Irena Lazar: Pokrajinski muzej Celje – its collections and archaeological parks. In: János Gömöri (Hrsg.): Landscapes and Monuments along the Amber Road. Results and Perspectives of Cultural Tourism. Kiadja a Scarbantia Társaság, Sopron 1999, ISBN 963-03-7907-4, S. 38–41 (ungarische Version auf S. 41 f.). Einzelnachweise