NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Celjei alsóvár

A celjei alsóvár (szlovén nyelven spodnji celjski grad; más néven hercegi palota, knežji dvorec; mestni grad, „városi vár”) a szlovéniai Celje városának meghatározó jelentőségű középkori műemlék épületegyüttese, a celjei grófok egykori lakhelye, a 21. században a Celjei Regionális Múzeum egyik bemutatóhelye. Az épületegyüttes legrégebbi részének, a lakótoronynak az első említése a 1323-ból való, amikor akkori tulajdonosa elzálogosította. A lakótornyot a celjei grófok később átépítették, palotaszárnyakkal bővítették, és fallal vették körül. Helyenként ma is láthatóak a megmaradt gótikus ablakok. Ide helyezték lakóhelyüket a város melletti hegyen lévő felső várból. 1457-ben, a család férfiági kihalása után a celjei örökségért vívott harcok során Jan Vitovec huszita hadvezér, aki korábban a celjei grófok zsoldjában állt, kifosztotta. A 16. század második felére nyilvánvalóvá vált az alapos restaurálási munkák szükségessége. A fennmaradt dokumentumok szerint 1566. április 12-én Paumgartner városbíró és Francisco de Lugano ljubljanai építőmester megvizsgálta a vár állapotát és ennek nyomán radikális felújításról döntöttek. A celjei grófok egykori rezidenciáját Mária Terézia magyar királynő uralkodása alatt laktanyává alakították át. 1798-ban súlyos tűzvész pusztította. 1984-ben végezték el az első kutatásokat az épületen, ahol kimutatták, hogy az épületben a fiatalabb beavatkozások sokkal alaposabbak voltak, mint ahogy azt eredetileg feltételezték. Az 1990/91-es további kutatások során megállapították, hogy a jelenlegi épület egy része régi római falak alapjain nyugszik. A központi traktus keleti, külső oldalán, valamint az északnyugati toronyban szinte minden egykori gótikus elem megmaradt. A kastély alagsorában megtekinthetők az i. sz. 3. századi római út, a római házak, falak maradványait, sőt egyes házfreskók is megőrződtek. A legutóbbi nagyobb felújítási munkálatok 2012-ben fejeződtek be. Nyaranta különféle kulturális, idegenforgalmi rendezvényeket tartanak a kastélyban. Kilátás az Alsóvár lakótornyából Jegyzetek Forrás ↑ Aleš Hotko: Žagar, Gorazd. "Celje (knežji dvorec, mestni grad)". Gradovi.net. 2016. szeptember 10. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2015. október 30..
Knežji dvorec, Celje

Knežji dvorec (ali Knežji dvor), pogovorno tudi spodnji celjski grad, je srednjeveški mestni dvorec, nekdanja graščina Celjskih grofov v starem delu Celja. Nastal naj bi iz stolpastega dvora, ki je omenjen v 14. stoletju. Bil je rezidenca Celjskih grofov, nato sedež celjskega vicedoma. V času Marije Terezije so ga Avstrijci preuredili in prezidali v vojašnico, po hudem požaru v mestu leta 1798 pa so podrli tudi obzidje in druge obrambne strukture. Originalna gotska okna se še vidijo pod fasado. Od 1984 ga raziskujejo in prenavljajo; zadnja večja prenova je bila končana leta 2012. Na gradu se poleti dogajajo različne prireditve, v prenovljenih traktih pa je postavljena tudi zgodovinska razstava Pokrajinskega muzeja Celje. Sklici
Spominska hiša Ivana Cankarja

Spominska hiša Ivana Cankarja stoji na Klancu sredi vrhniškega mestnega središča. Sedanja hiša je bila izgrajena leta 1883 na pogorišču Cankarjeve rojstne hiše, ki je pogorela v velikem požaru leta 1879. Ostala jim je samo stenska ura. Leta 1948 so začeli z obnovo hiše. Sedanja hiša je nekaj večja in ima drugačen razpored prostorov kot prvotna hiša. V stavbo se vstopa skozi črno kuhinjo, iz katere se pride v kamro in hišo (bivalni del). V hiši je tudi krojaška delavnica (Cankarjev oče je bil krojač), iz nje se pride v štibelc. Hiša je opremljena s predmeti, ki so bili prinešeni iz muzejskih fondov. Na ogled je postavljena zbirka predmetov, ki prikazuje bivanjske razmere revnejše družine ob koncu 18. in na začetku 19. stoletja. Spominska tabla na hiši Na hiši je spominska plošča z besedilom: V borni koči, ki je stala na temelju te hiše, se je krojaču Jožetu Cankarju in Neži, roj. Pivk, dne 10. maja 1876 rodil kot osmi od dvanajstero otrok I V A N C A N K A R slovenski pisatelj. Galerija slik Sklici Glej tudi Slovenski literarni muzeji: Rojstna hiša Ivana Cankarja Viri Ogled in razlaga na licu mesta Vrhnika Prečuden kraj, Zbirka vodnikov Kulturni in naravni spomeniki Slovenije, zvezek 64, Ljubljana 1990 Zunanje povezave Visit Vrhnika - Cankarjeva spominska hiša Predstavnosti o temi spominska hiša Ivana Cankarja v Wikimedijini zbirki Cankarjeva spominska hiša na Vrhnika.si
Stari grad, Kamnik

Stari grad, ruševine gradu nad Kamnikom Stari grad, v srednjem veku imenovan Zgornji grad, (nemško Oberstain), stoji na strmi Krniški gori (585 m) nad mestom. Omenja se že v 12. stol., ko pa so ga v 16. stol. opustili je pričel propadati in je danes v ruševinah. Zgodovina Na slovenskem ozemlju si je pridobila ogromne posesti rodbina bavarskih grofov Andeških. V začetku 12. stoletju si je priposestovala tudi predele Gorenjske od prelaza Kozjak in Trojane do reke Kokre in Smlednika. Središče te Andeške posesti je bilo v Kamniku, ki je postal v 13. stol. eden najpomembnejših krajev na Kranjskem. V letu 1202 se v Kamniku omenjata dva gradova; Spodnji grad, danes poznan kot Mali grad in Zgornji grad, danes ruševine Starega gradu. Nekoliko kasnejša omemba gradu je iz leta 1207. Po vsej verjetnosti pa so grad postavili že v 12. stoletju. Kamniški Stari grad se tako uvršča med najstarejše gradove na Gorenjskem. Postavljen je bil visoko nad mestom in dobro utrjen z obrambnim zidom. Izredna lega na dominantni točki je omogočala njegovim lastnikom, da so nadzorovali prometne poti, ki so vodile iz Štajerske skozi Tuhinjsko dolino mimo Kamnika na Gorenjsko in Primorsko. Kot poroča Valvasor je prišel Stari grad v 13. stoletju v last Ortenburžanov in pozneje Gallenbergov. Leta 1450 je grad postal deželno knežji fevd in so ga habsburški vojvode dajali v najem. Leta 1511 je močan potres grad zelo hudo poškodoval, potem pa ga je prizadel še požar, ko je vanj treščila strela. Ker je bil grad neuporaben, se je najemnik Thurn, ki je grad upravljal, preselil najprej v Kamnik, nato pa na Križ. Razvaline gradu na vrhu Krniške gore so slabo ohranjene. Zaradi grobega posega v vzhodni del gradu, ko so po koncu druge svetovne vojne na ruševinah postavili planinsko kočo, so le na zahodnem delu platoja ohranjene razvaline nekdanjega gotskega gradu. Delno ohranjeno je tudi južno obzidje, kjer so vidni trije vhodi in pa strelne line. Na glavnem platoju je v temeljih ohranjen obrambni stolp pravokotnega tlorisa. Dostop Možna sta dva dostopa po urejeni in markirani poti skoraj iz samega središča Kamnika, (hoje je za cca 30 min.). Na Grad pa pelje tudi asffaltirana cesta, ki se prične pri zdravstvenem domu (dolžina okoli 4,5 km). Sklici Viri Kamniški zbornik XII., Muzej Kamnik, 1969 Glej tudi Seznam gradov v Sloveniji
Schloss Witschein

Das Schloss Witschein (slowenisch: Svečinski grad) ist ein Schloss in der Region Kungota in Slowenien. Geschichte Eine Burg wurde bereits im 12. Jahrhundert erwähnt. Sie stand auf dem Hügel nördlich des heutigen Hofes. 1532 brannten die Türken die Burg nieder. In der Nähe der Burgruine wurde das heutige Schloss errichtet, im Wesentlichen ein Renaissancebau von 1692 mit vier Ecktürmen auf rechteckigem Grundriss. Inschriften über dem Eingang legen nahe, dass die Fundamente bereits im Jahre 1629 errichtet wurden. Reinpert von Mueregg vermachte die Besitzungen dem Domstift Seckau. Im 19. und 20. Jahrhundert erfolgten Renovierungen. Im Jahr 1935 befand sich hier eine Ausbildungseinrichtung für Bauern, nach dem Zweiten Weltkrieg eine landwirtschaftliche Heimatschule. Siehe auch Liste von Burgen und Schlössern in Slowenien Weblinks Einzelnachweise
Svečinski grad

Svečinski dvor je stavba v občini Kungota. Zgodovina Prvotni grad, ki se omenja v listini iz 12. stoletja je bil v lasti Sekavskega samostana iz Judenburga. Stal je na bližnjem griču severno od današnjega dvora. Leta 1532 so Turki grad požgali. V bližini grajskih ruševin so postavili sedanji dvor. Iz zapisa nad vhodom lahko sklepamo, da so bili temelji postavljeni leta 1629. Dvor je večkrat menjal lastnike, ki so ga preurejali. Leta 1935 je postal izobraževalna ustanova za šolanje gospodinj in kmetovalcev. Po drugi svetovni vojni pa je bila v njem kmetijska gospodinjska šola. Viri in opombe Marica Čerič, Sara Kren, Petra Jamšek: Svečinski grad, Turistično društvo Svečina, Svečina 2010
Terme Dobrna

Terme Dobrna so zdravilišče v naselju Dobrna. Geografija Terme Dobrna ležijo na nadmorski višini 375 mnm, nad naseljem, ki leži ob križišču poti nekoliko nižje v dolini. S treh strani so obdane z gozdnimi griči. Na severni strani pa je nekoliko oddaljeno pobočje Paškega Kozjaka, ki doseže z najvišjim vrhom Basališče 1272 mnm. Podnebje je podalpsko. Srednja julijska temperatura je 18,6ºC. Vetrovi pihajo poredko, tudi megleni dnevi so izjema. Zgodovina Dobrno so verjetno naselili že v prazgodovini in poznali zdravilno moč njenega vodnega izvira Kelti. Za njimi so Rimljani iz bližnjega centra v Celju verjetno poznali tople izvire. Najdeni so bili keltski kovanci in rimski nagrobnik, ki je sedaj vzidan v steno kapelice v Zavrhu. Kraj se v virih prvič omenja leta 1403, zdravilišče 1582, prva zdraviliška stavba v pravem pomenu pa je bila postavljena 1624. Sedaj je delno utopljena v večkrat predelan Zdraviliški dom. Naravno zdravilno sredstvo Terme Dobrna so vodne terme z lastnostmi rahlo zmerno alkalnih voda.Glavni topliški vrelec ima temperaturo 36,5 °C, z veliko ogljikovega dioksida, je neznatno radioaktiven, pa tudi alge (alga Hapalsiphon) mu dajejo posebno vrednost. Ob njem obstoji še vrelec hladne, železove vode s temperaturo 11 °C. K naravnim terapevtičnim sredstvom se lahko dodajo še organski in anorganski peloidi (šota, bentonit). Indikacije V Termah Dobrna zdravijo ginekološka obolenja (hormonalne motnje, klimakterične težave, sterilnost), revmatske bolezni, rehabilitacija lokomotorne sestave, nevrološke bolezni, nevroze, periferne angioparije, športne poškodbe in drugo. Kontraindikacije Posebnih kontraindikacij ni, veljajo splošne kontraindikacije za topliško zdravljenje. Zdravljenje Zdravilno vodo uporabljajo kot kopeli (bazeni, ali posamezne kopeli) in pa pijejo jo tudi. Peloide uporabljajo za obloge. Poleg tega pa izvajajo še vse vrste masaž, elektroterapijo, termoterapijo, trakcijo, vakumsko terapijo lasersko terapijo. Terapije izvajajo v sodobnih medicinskih objektih, s strokovnimi zdravniki (fiziatri, internisti, ginekologi, nevrologi) in drugim strokovnim osebjem. Nastanitev V sestavu term so hoteli: »Hotel VITA«, depandansa, imenovana »Hotel Vila HIGIEA«, »Hotel PARK«, Švicarija in kot posebna stavba z veliko dvorano »Zdraviliški dom 1624«. Poleg nastanitve v hotelih je v kraju možna nastanitev v zasebnih sobah. Rekreacija Bazeni s termalno vodo, savna, trim kabinet, avtomatsko kegljišče, tenis, namizni tenis, kolesarjenje, pohodništvo, ples in drugo. Galerija Sklici Viri Badovinac, Bogdan; Kladnik, Drago: Savinjsko, Celje, Velenje A-Žː priročnik za popotnika in poslovnega človeka Pomurska založba, Murska Sobota, 1997 (COBISS) Glej tudi seznam toplic v Sloveniji Zunanje povezave Terme Dobrna
Termoelektrarna Brestanica

Termoelektrarna Brestanica je ena izmed štirih termoelektrarn v Sloveniji. Leži na severu kraja Brestanica in je pomemben gospodarski in zaposlitveni objekt okolice. Zgodovina Termoelektrarno Brestanica so pričeli graditi leta 1939 pod okriljem Trboveljske premogokopne družbe. Elektroenergetski objekt z močjo dvakrat po 12,5 MW so začeli graditi zaradi vse večje proizvodnje bližnjega rudnika rjavega premoga na Senovem . Ta je začel z večjim izkopom premoga po prvi svetovni vojni, pri kopanju premoga pa je nastajalo veliko premogovega prahu, ki ga je bilo smiselno koristno uporabiti. V raziskavah tamkajšnjih ležišč premoga so ocenili, da bi količina zadoščala za dolgotrajno oskrbo nove Termoelektrarne v Brestanici. Začetek vojne leta 1941 je elektrarna dočakala sredi izgradnje in okupator je kljub vojni izgradnjo nadaljeval, tako da je v začetku julija 1943 začel redno obratovati prvi agregat z močjo 12,5 MW. Konec šestdesetih let so začeli intenzivno iskati razvojne možnosti Termoelektrarne. K razmišljanju so pritegnili domača in tuja elektroinženirska podjetja, pa tudi sami so se dejavno vključili. Kmalu po letu 1970 je bila že pripravljena investicijska dokumentacija za izgradnjo edinstvenega elektroenergetskega objekta v takratni Jugoslavije, to je plinsko-parna elektrarna. Pri načrtovanju sta bila kot gorivo predvidena ekstra lahko kurilno olje in primarni bencin. V začetku sedemdesetih let so jo začeli preurejati, saj so bile naprave tehnološko zastarele in iztrošene. Obenem so leta 1972 začeli graditi novo plinsko-parno elektrarno s skupno močjo 95 MW. Izgradnja in rekonstrukcija sta trajali do leta 1975. Septembra tega leta je elektrarna začela poskusno obratovati kot tehnološka celota. Pomen elektrarne Gospodarski pomen Osnovni razlog za izgradnjo takšnega tipa energetskega objekta je bil preprečevanje nevščenosti ob primanjkljajih električne energije . Objekt bi pomenil rezervno moč za takojšnje kritje potreb po električni energiji ter predvsem varno in zanesljivo oskrbo bližnje Nuklearne elektrarne Krško ob morebitnem razpadu elektroenergetskega sistema Slovenije. Termoelektrarna Brestanica ima namreč možnost zagona brez zunanjega vira napetosti. Lokalni pomen Termoelektrarna Brestanica je vse od začetka svojega obratovanja pomembno vplivala na urbanistični, industrijski, kulturni in tudi športni razvoj kraja. Trenutno zaposluje okoli 130 delavcev, kar pokriva približno četrtino aktivnega prebivalstva kraja Brestanica. Zmogljivost 7 plinskih turbin: 3 bloki vsak po 23 MW 2 bloka vsak po 114 MW 2 bloka vsak po 53 MW (PB6 in PB7 obratujeta, PB7 od junija 2021) Zunanje povezave Uradna spletna stran
ТЕС Брестаніца

ТЕС Брестаніца — теплова електростанція на південному сході Словенії. Спорудження станції почалось у 1939 році, при цьому парова турбіна виробництва компанії Siemens потужністю 12,5 МВт була запущена вже під час німецької окупації у 1943-му. Лише 1961 року до неї приєдналась друга турбіна з майже такою ж потужністю – 13,5 МВт, проте виробництва Jugo Turbina. Паливом для них слугувало вугілля із розташованої поблизу копальні Сеново. В 1970-х роках постало питання створення маневрових потужностей для забезпечення нормальної роботи енергосистеми в умовах введення в дію атомної станції Кршко (розташована менш ніж за десять кілометрів від майданчику станції Брестаніца). Як наслідок, в 1975-му ТЕС Брестаніца доповнили одразу трьома газовими турбінами потужністю по 23 МВт, які працювали на продуктах нафтопереробки. При цьому їх поєднали в один технологічний цикл зі старими паровими турбінами, створивши таким чином один з перших в Європі енергоблоків комбінованого циклу. Оскільки тепер парові турбіни живились від котлів-утилізаторів, модернізація призвела до відмови від спалювання вугілля і закриття копальні Сеново. Наступним кроком у розвитку станції стало введення в дію у 2000-му двох однотипних турбін потужністю по 114 МВт, які працюють на природному газі. Вони встановлені на роботу у відкритому циклі та також призначаються передусім для покриття пікових навантажень (з виходом на повний режим за 15 хвилин). В 2012-му застарілі парові турбіни вивели з експлуатації. У 2018-му стала до ладу ще одна встановлена на роботу у відкритому циклі газова турбіна потужністю 53 МВт. Крім того, в 2019-му замовили одну таку ж, після запуску якої будуть виведені з експлуатації три газові турбіни, котрі працюють з 1970-х років. Природний газ на майданчик станції подають по відгалуженню від трубопроводу Родне – Ново-Место. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 110 кВ. Примітки
Piazza Tito (Capodistria)

La piazza Tito (in sloveno Titov trg) è la piazza principale di Capodistria, in Slovenia. Considerata una delle più belle e scenografiche piazze urbane dell'ex territorio della Repubblica di Venezia, gli elementi architettonici più importanti che la circondano furono realizzati nel XV secolo: il palazzo Pretorio, il palazzo della Loggia, la cattedrale dell'Assunta e di San Nazario, l'Armeria e la Foresteria. Nel corso dei secoli, la piazza è stata il centro della città e ha mantenuto nel ventunesimo secolo la vitalità delle attività amministrative ed economiche della città e funge da giunzione delle principali vie di comunicazione della città di Capodistria. Durante la stagione gioca anche quale punto di attrazione culturale grazie ad una grande varietà di manifestazioni ed eventi culturali. La piazza venne documentata originariamente come communis Plathea o Plathea communis o Plathea comunitatis, mentre già in una mappa del 1616 appare come piazza del mercato. Nel catasto austro-ungarico viene chiamata piazza Lipsia, in ricordo del luogo in cui le forze austriache sconfissero le truppe di Napoleone. Nel corso della storia, la piazza assunse denominazioni diverse: Plathea comunis, Plathea comunitas, Piazza, Piazza Roma e altri, fino al 1946, quando fu intitolata al maresciallo Tito, ex presidente della Jugoslavia. Alcuni anni dopo, fu rinominata in Piazza della Repubblica, per poi ritornare Piazza Tito nel 1956. La porzione di piazza compresa tra la cattedrale e il palazzo diocesano era chiamata piazza del Duomo (almeno fino al 1905). Durante l'epoca fascista venne ribattezzata piazza Roma, mentre dopo la seconda guerra mondiale divenne prima piazza della Rivoluzione e dal 1956 assunse il suo nome attuale. La piazza è stata dichiarata patrimonio culturale immobile dal ministero della cultura sloveno. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su piazza Tito
Titov trg, Koper

Titov trg je glavni mestni trg v Kopru. Velja za enega od najlepših in najskladnejših mestnih trgov na nekdanjem beneškem ozemlju. V drugi polovici 15. stoletja so na njem ustvarili najpomembnejše arhitekturne spomenike, ki ga obkrožajo in mu dajejo poseben pečat (pretorska palača, loža, stolnica, armeria in foresteria), z njimi je trg dobil dokončno podobo. Skozi stoletja je bil središče mesta in ima še danes vlogo stičišča glavnih prometnih žil v Kopru. Skozi zgodovino se je ohranjala tudi življenjskost trga z živahnim utripom. Na njem so se in se dogajajo najrazličnejše manifestacije in kulturne prireditve v turistični sezoni. V virih se najprej pojavi pod imenom Plathea comunis in Plathea comunitatis. Na Finijevem zemljevidu iz leta 1616 se pojavlja zgolj z imenom Trg. Avstrijci so ga v katastru poimenovali po mestu Leipzig, po kraju, kjer so avstrijske sile porazile Napoleonove čete. Del Titovega trga med stolnico in škofijskim dvorcem se je v tistem času imenoval Piazza del Duomo (Katedralski trg), v zgodovinskem vodniku po Kopru iz 1905 pa je tako poimenovan celotni trg. V tridesetih letih 20. stoletja so trg preimenovali v Piazza Roma. Nekaj let po drugi svetovni vojni je trg nato postal Trg revolucije, leta 1956 pa je bil preimenovan v sedanje ime. Sklici in opombe Zunanje povezave Predstavnosti o temi Titov trg v Wikimedijini zbirki
Platz der Nationalhelden

Der Platz der Nationalhelden (slowenisch Trg narodnih herojev) ist ein Park im Zentrum von Ljubljana, der Hauptstadt Sloweniens. Seine früheren Namen Valvasorjev trg (Valvasorplatz) und Muzejski trg (Museumsplatz) sind auch heute noch geläufig. Der Park liegt zwischen dem Slowenischen Nationalmuseum und dem Parlamentsgebäude. Im Norden wird er begrenzt durch die Tomšičeva ulica, im Süden durch die Šubičeva ulica und im Westen durch die Muzejska ulica. Geschichte Der Park wurde während des Baus des Nationalmuseums im Jahr 1888 auf dem ehemaligen Museumsplatz angelegt. Damals wurde der Park nach Janez Vajkard Valvasor (1641–1693) benannt, dessen Denkmal seit 1903 im Park steht. Das Denkmal ist das Werk des Bildhauers Alojz Gangl. Seine heutige Form erhielt der Park im Jahr 1940. Im südlichen Teil des Parks befindet sich seit 1949 das Grabmal der Nationalhelden. Aus diesem Grund erhielt der Platz im Jahr 1952 seinen aktuellen Namen. 1993 wurde der Platz zum nationalen Natur- und Kulturerbe erklärt. Weblinks Einzelnachweise
Trg narodnih herojev, Ljubljana

Trg narodnih herojev (starejše tudi Valvasorjev trg ali Muzejski trg) je eden izmed trgov v Ljubljani. Leži med palačo Narodnega muzeja v Ljubljani in zgradbo Državnega zbora. Park je bil urejen na nekdanjem Muzejskem trgu v času izgradnje Narodnega muzeja leta 1888. Takrat so park poimenovali po polihistorju Janezu Vajkardu Valvasorju (1641-1693), katerega spomenik od leta 1903 stoji v parku. Spomenik je delo kiparja Alojza Gangla in stoji na umetnem gričku, narejenem posebej za spomenik. Park je današnjo obliko dobil leta 1940, ko so podaljšali Šubičevo ulico po robu uršulinskega vrta. Skozi park je diagonalno speljana pot. V južnem delu parka je skupina starejših dreves, tam pa je od leta 1949 tudi grobnica narodnih herojev. Ta je bila razlog, da je mestni ljudski odbor Ljubljane leta 1952 Muzejski trg preimenovali v Trg narodnih herojev. V parku sicer raste petnajst različnih drevesnih vrst, tudi nekatere redkejše. Zasaditev deluje skladno, saj je drevje posajeno v skupinah skupaj z grmovnicami. Leta 1993 je bil trg kot vplivno območje Narodnega muzeja Slovenije razglašen za spomenik naravne in kulturne dediščine. Oktobra 2009 so ob njegovi 90. obletnici rojstva v parku odkrili tudi spomenik Stanetu Kavčiču, predsedniku slovenskega izvršnega sveta v obdobju 1967-1972. Leta 2015 so v parku postavili tudi doprsni kip slovenskega politika Franceta Bučarja. Leta 2020 je Mestna občina Ljubljana postavila doprsni kip partizana, predsednika predsedstva Socialistične republike Slovenije, dolgoletnega predsednika in častnega predsednika ZZB NOB, Janezu Stanovniku. Na severni strani parka ob Tomšičevi ulici stoji gost kostanjev drevored, ki je včasih vodil v Tivoli. Drevored je zavarovan z Odlokom o razglasitvi spomenikov naravne in kulturne dediščine na območju občine Ljubljana Center med Aškerčevo, Tivolsko in Slovensko cesto (Ur.l. RS št. 60/1993). Park na južni strani zapira Šubičeva ulica, na zahodu pa stavba državnega zbora. Viri in opombe Glej tudi Predstavnosti o temi Muzejski park (Ljubljana) v Wikimedijini zbirki seznam trgov v Ljubljani Seznam parkov v Ljubljani Muzejski park, Ljubljana
Trgovska hiša v Šiški

Trgovska hiša v Šiški je modernistična zgradba, ki stoji med Celovško cesto (nosi naslov Celovška cesta 111) in Trg prekomorskih brigad v Zgornji Šiški (Ljubljana). Zasnova Trgovsko hišo oz. Trgovsko hišo Komunalnega centra v Šiški (objekt B) je bila zgrajena v letih 1960-64 po načrtih arhitekta Miloša Bonče. Prvotno sta bili načrtovani dve trgovski hiši, od katerih je bila zgrajena le ena. Sama stavba je zasnovana kot »kot izrazito linearen in prosojen objekt, ki sledi modernističnim idejam pretoka prostora – zastekljeni obod ponuja vizualno povezavo trga in mestne vpadnice«, pri čemer »je členjena na štiri dele, ki jih združuje poudarjen strešni venec«. Členitve med deli predstavljajo »vhod, obešeno krožno stopnišče in servisni blok«, pri čemer ima vsak izmed štirih delov lastno (skladiščno) klet, pritličje ter nadstropje. Na skrajnem zahodu stavbe (v nadstropju) je balkon, ki se razprostira proti trgu. Arhitekturno je stavba pomembna zaradi: »širše urbanistične ureditve, subtilne vertikalne in horizontalne členitve fasadnega plašča in obdelave strehe oz. venca objekta«. Bonča je za to stavbo leta 1964 prejel nagrado Prešernovega sklada in nagrado Zveze arhitektov Jugoslavije. Leta 2007 je bila hiša (oz. paviljon) razglašena za kulturni spomenik lokalnega pomena. Trenutno stanje stavbe ni najboljše, saj je bila nestrokovno in neslogovno prenovljena oz. obnovljena v določenih elementih. Zanimivosti V neposredni bližini je tudi Bonboniera, delo istega avtorja. Viri in sklici Glej tudi seznam zgradb in objektov v Ljubljani