NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castra ad Fluvium Frigidum

Castra ad Fluvium Frigidum (Latin for 'Fortress by the Cold River'), also simply Castra (Slovene: Kastra), referred to as mutatio Castra (Castra relay station) in Itinerarium Burdigalense, was a Late-Roman fortress (castrum) which constituted the centre of Claustra Alpium Iuliarum, an Ancient Roman defensive system of walls and towers stretching from the Gail Valley (now Carinthia, Austria) to the Učka mountain range (now Croatia). On its grounds, the Late Medieval market settlement of Ajdovščina developed. The fortress was built on the grounds of an Early Roman settlement next to the confluence of the Hubelj River and Lokavšček Creek in the Vipava Valley (now in southwestern Slovenia), along the road Via Gemina from Aquileia to Emona, in the early 270s. It had a permanent military crew and command. In ancient sources, it is related to the Battle of Frigidus, between the army of the Eastern Emperor Theodosius I and the army of Western Roman ruler Eugenius, in 394, albeit it had a peripheral role, as it was probably used only for the encampment of Eugenius's infantry. It was depicted in the 5th-century register Notitia Dignitatum. It was demolished by Attila, the ruler of the Huns, in 451. The fortress in a form of an irregular polygon had a defensive wall (called in Slovene 'Boštajna') and fourteen defensive towers. Its width was c. 220 metres (720 ft), its length was c. 160 m (520 ft), and its full perimeter was c. 600 m (2,000 ft). The wall had a thickness of 3.4 m (11 ft). The square towers had a height of at least 6 m (20 ft). Seven towers and a part of the wall have been preserved. A ditch surrounded the fortress. Extensive archaeological research has been conducted at the site. In addition to the already known ruins, several urn and skeletal graves, smaller Roman baths with a caldarium, and, in September 2016, the eleventh defensive tower have been discovered. References External links Media related to Castra (Ajdovščina) at Wikimedia Commons
Castra ad Fluvium Frigidum

Castra ad Fluvium Frigidum (en latín para 'Fortaleza junto al río frío'), también llamada simplemente Castra (esloveno: Kastra), y mencionada como mutatio Castra (estación de relevo de Castra) en el Itinerarium Burdigalense, era una fortaleza tardorromana (castrum) que constituía el centro de Claustra Alpium Iuliarum, un sistema defensivo romano antiguo de murallas y torres que se extendía desde el valle de Gail (actual Carintia, Austria) hasta la cordillera de Učka (actual Croacia). En sus terrenos se desarrolló el asentamiento mercantil bajomedieval de Ajdovščina. Historia La fortaleza se construyó en los terrenos de un asentamiento paleorromano junto a la confluencia del río Hubelj y el arroyo Lokavšček, en el valle de Vipava (actualmente en el suroeste de Eslovenia), a lo largo de la calzada Vía Gemina de Aquileia a Emona, a principios del año 270.​ Tenía una guarnición y un mando militar permanente. En las fuentes antiguas, se relaciona con la batalla del Frigido, entre el ejército del emperador oriental Teodosio I y el ejército del gobernante romano occidental Eugenio, en el año 394, aunque tuvo un papel secundario, ya que probablemente sólo se utilizó para el campamento de la infantería de Eugenio.​ Aparece en el registro del siglo V Notitia Dignitatum. Fue demolido por Atila, el gobernante de los hunos, en el año 451.​ La fortaleza en forma de polígono irregular tenía una muralla defensiva (llamada en esloveno 'Boštajna' ) y catorce torres defensivas. Su ancho era c. 220 m, su longitud era c. 160 m, y su perímetro completo era c. 600 m. La pared tenía un espesor de 3.4 m. Las torres cuadradas tenían una altura de al menos 6 m . Se conservan siete torres y una parte de la muralla. Una zanja rodeaba la fortaleza. Se ha llevado a cabo una extensa investigación arqueológica en el sitio. Además de las ruinas ya conocidas, se han descubierto varias urnas y tumbas con esqueletos, termas romanas más pequeñas con caldarium y, en septiembre de 2016, la undécima torre defensiva.​ Referencias
Castra ad Fluvium Frigidum

Castra ad Fluvium Frigidum en français : « la Forteresse de la rivière froide », appelé plus simplement Castra (slovène : Kastra), noté comme mutatio Castra dans l'itinéraire de l'anonyme de Bordeaux, en 333. C'était un fort romain (castrum) qui constituait le centre de la Claustra Alpium Iuliarum, le système de défense romain discontinu composé de murailles et de tours qui s'étendait de la Carinthie, en Autriche, jusqu'à la chaîne de montagnes d'Učka en Croatie. C'est sur ce lieu que se développa Ajdovščina, au Moyen Âge. La forteresse a été construite sur l'emplacement d'une ancienne colonie romaine à côté du confluent de la rivière Hubelj (Fluvio Frigido) et du ruisseau Lokavšček dans la vallée de Vipava (dans le sud-ouest de la Slovénie), le long de la voie romaine (Via Gemina) qui allait d'Aquilée à Emona, puis Poetovio au début des années 270. Le fort disposait d'un contingent et d'un commandement militaires permanents. Dans les sources anciennes, il est lié à la bataille du Frigidus, entre l'armée de l'empereur d'Orient Théodose Ier et l'armée du souverain romain d'Occident, l'usurpateur Eugenius, en 394 ; il n'a eu cependant qu'un rôle marginal, car il n'a probablement été utilisé que pour le campement de l'infanterie d'Eugenius. Il a été représenté dans le registre du Ve siècle Notitia Dignitatum. Il fut démoli par Attila, lors d'une invasion des Huns, en 451. La forteresse a la forme d'un polygone irrégulier composé d'une muraille défensive (appelée en slovène Boštajna) et de quatorze tours rondes. Sa longueur était de 220 m, sa largeur de 160 m et son périmètre complet était de 600 m. Le mur avait une épaisseur de 3,4 m. Sept tours et une partie de la muraille existent encore aujourd’hui. Un fossé de 3 m de large entourait la forteresse. Les tours, qui ont des fondations carrées, mesuraient au moins 6 m de hauteur. Le diamètre extérieur des tours est de 9 à 9,6 m, le diamètre intérieur inférieur à 3 m. Les distances entre les tours varient, de 28 à 55 m, le plus souvent entre 30 et 34 m. L'entrée du castrum était du côté ouest. L'intérieur du fort est mal connu en raison de modifications ultérieures, de démolitions et de constructions plus récentes. Des recherches archéologiques approfondiesont été menées sur le site. En plus des ruines déjà connues, on a trouvé plusieurs urnes et tombes, des bains romains plus petits avec un caldarium ; et, en septembre 2016, la onzième tour défensive a été découverte. Compte tenu des distances depuis Aquileia, une ville étape mansio manque avant la mansio Longatico (Logatec) qui suit. En effet, les trois stations (Ad Undecimum, Ad Fornolus et Castra) sont déclarées comme Mutatio. Ce ne peut être que Castra, car le fort Ad Pirum est trop proche de Logatec et bien trop loin d’Aquileia. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Castra ad Fluvium Frigidum » (voir la liste des auteurs). Portail de l’archéologie Portail de la Rome antique Portail de la Slovénie
Castra ad Fluvium Frigidum

Il Castra ad Fluvium Frigidum era un antico castrum romano situato al centro della valle di Aidussina e che faceva parte del Claustra Alpium Iuliarum, complesso difensivo che toccava l'odierna Slovenia e Croazia. Su di esso la moderna città di Aidussina si è sviluppata nel tardo medioevo: oggi rimangono alcune rovine visitabili nella città e la sede locale del Museo del Goriziano ha una mostra dedicata all'insediamento romano. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castra ad Fluvium Frigidum
Rimska utrdba Castra

Rimska utrdba Castra ali Castra Ad Fluvium Frigidum je vojaški tabor v Sloveniji, ki se nahaja v središču Ajdovščine. Je pozno rimska trdnjava (kastrum) in del nekdanjega rimskega obrambnega sistema, imenovanega Claustra Alpium Iuliarum, ki se je raztezal na ozemlju današnje Slovenije in Hrvaške. Zgodovina Stari Rimljani so na skalnem platoju v času Rimskega imperija okrog leta 270 zgradili vojaški tabor z obrambnimi stolpi, imenovan Castrum Ad Fluvium Frigidum (utrdba ob Mrzli reki). Sredi drugega stoletja pr. n. št. so Rimljani v Vipavski dolini vzeli v svoje roke prometne in naselitvene niti. Nastala je prva prava prednica Ajdovščine; tovorna in poštna postaja, ki so jo poimenovali “mansio Fluvio Frigido”, po mrzlih vodotokih (Hubelj in Vipava), ob katerih je nastala. Fluvius Frigidus je bila četrta postaja ob rimski cesti, ki je vodila iz Akvileje (Ogleja) v Emono (Ljubljano). Nekoliko severneje od cestne postaje so zgradili novo utrdbo Castro z mogočnim obzidjem in štirinajstimi stolpi. Poleg civilnih je prevzela tudi vojaške naloge, saj je bila operativno obrambno središče na prostoru jugovzhodnih Alp s stalno vojaško posadko in poveljstvi. Bitka pri Frigidu je bil spopad, ki se je odvijal 5. in 6. septembra leta 394 v ravnici med Hubljem in Vipavo. Natančna lokacija bitke ni znana, odvila pa se je nekje na območju med Ajdovščino in Vrhpoljem, kjer je danes posvečen spomenik tudi temu dogodku. Castra v opisih bitke ni posebej omenjena, čeprav je boj potekal pod njenimi zidovi. V bitki je trdnjava odigrala odločilno vlogo. Iz nje se je v boj podal uzurpator cesarskega prestola Evgenij, iz utrdbe ad Pirum na Hrušici pa njegov nasprotnik, cesar Teodozij. S pomočjo orkanske burje, kot zatrjujejo antični poročevalci o bitki, je zmagal Teodozij in novica o čudežni zmagi je obšla imperij, kot legenda je postala del antične in moderne zgodovine. Leta 451 je naselje ob Mrzli reki porušil hunski vojskovodja Atila med svojim pohodom v Italijo. Ajdovščina se je dolga stoletja razvijala izključno znotraj vojaškega tabora in šele kasneje izven obzidja. V mestu so še danes ohranjeni ostanki rimskega tabora: rimsko obzidje z nekaj stolpi, ostanki rimskih term ter razne arheološke najdbe. Obzidje Castre je bilo skozi stoletja poškodovano z novejšimi gradnjami. Stolpi in deli obzidja so bili delno obnovljeni. Opis tabora Utrdba ima tloris v obliki nepravilnega mnogokotnika. Največja dolžina tabora je 220 m, širina je 160 m, celotni obseg pa meri okrog 600 m. Ugotovljena širina obzidja v temeljih je 3,40 m in največja ohranjena višina je 3,40 m. Štirinajst stolpov je bilo vpetih v obzidje; imajo okrogel tloris, nekateri pa imajo v temeljih dokazano kvadratno bazo. Premer stolpov je 9 do 9,60 m, pri čemer je notranji prostor v stolpu meril manj kot tri metre. Za višino stolpov je podatek pri stolpu 8, kjer je antična gradnja ohranjena do višine 6 m. Razdalje med stolpi so različne, od najmanjše 28 m do največje 55 m, najpogostejše so razdalje od 30 do 34 m. Sklici
Burg Alt-Gutenberg

Burg Alt-Gutenberg (slowenisch Hudi grad) ist eine Ruine bei Bistrica pri Tržiču (Feistritz) in der Gemeinde Tržič (Neumarktl) in der Gorenjska (Oberkrain) in Slowenien, an der Loiblpass-Straße unweit der Kärntner Grenze. Die Burg hieß ursprünglich Gutenberg (auch Gutten-, -berc, -berk und ähnlich) und nach dem Verlassen deutsch Alt-Gutenberg. Geschichte Die ursprünglichen Bauherren der Burg sind unbekannt. Ersterwähnung war 1156, ein domino Alberon de Guotenberg und seine Söhne bekamen von den Zisterziensern von Vetrinje fünf Güter bei Vipava. Diese Gutenberger waren vermutlich andechsische Ministerialen, gehörten vielleicht aber auch noch zu Brixen. Bei den Andechsern werden die Gutenberger bis 1228 genannt, schon Mitte des 13. Jahrhunderts waren sie wichtige Ministeriale der Spanheimer, und später standen sie im Dienst der Ortenburger. Ob dieses Herrengeschlecht schon auf der Burg saß, oder etwa noch auf einem Ansitz bei Pristava, dem Ort direkt südlich von Bistrica (deutsch: Gutenberg), ist unklar. Baudatierungen lassen eher eine Errichtung nach 1300 vermuten. Erste gesicherte Erwähnung der Burg selbst („vest ze Guotenberch“) ist erst 1330: Herzog Heinrich von Kärnten gab sie Peter von Liemberg zu Lehen – die ursprünglichen Gutenberger führten in Folge wohl den Spitznamen Cepel (Zaeppel) weiter. 1444 ging die Burg mitsamt Neumarktl an Georg von Lamberg († ~1438), der als zweiter Sohn des Wilhelm II. von Lamberg zu Lamberg (bei Steyr in Oberösterreich) hier eine Nebenlinie begründete. Sein Sohn Sigismund von Lamberg († 1488) wurde 1461/63 erster Bischof von Laibach (Ljubljana). Anton Josef von Lamberg (1687–1755) war Weihbischof und Dompropst in Passau. Beim schweren Erdbeben 1511 wurde die Burg stark beschädigt und nicht mehr instand gesetzt. 1557 bekamen die Lamberger von König Ferdinand I. die Erlaubnis, den Namen auf die Burg Glanz zu übertragen, die etwa 5 km westlich bei Slatna an der Straße nach Begunje lag. Die ursprüngliche Burg wurde ab dann Altgutenberg genannt, heute nennt man die Ruine „Hudi grad“ (‚schlechte/böse Burg‘). Literatur Ivan Jakič: Vsi slovenski gradovi. Ljubljana, 1999, S. 129 f. Dušan Kos: Vitez in Grad, Založba ZRC, ZRC SAZU 2005, ISBN 961-6500-82-1, S. o.A. (mit einer genealogischen Tafel der Gutenberger) Dušan Kos: In Burg und Stadt. Spätmittelalterlicher Adel in Krain und Untersteiermark. Wien/München 2006, S. o.A. Ivan Stopar: Grajske stavbe v osrednji Sloveniji – Gorenjska (Ob zgornjem toku Save). Viharnik, Ljubljana 1996, ISBN 961-6057-06-5, S. o.A. Weblinks Grad Altgutenberg | Burg Alt-Gutenberg. bei burgenwelt.org Gutenberk (Hudi grad). bei gradovi.net (slowen., en)
St. George's Parish Church (Piran)

St. George's Parish Church in Piran (Slovene: župnijska cerkev sv. Jurija v Piranu) is a Roman Catholic church located on the hill above Piran, a port town on the coast of the Adriatic Sea in southwestern Slovenia. It was built in the Venetian Renaissance architectural style and has been dedicated to Saint George. It was the life work of the stonemason Bonfante Torre from Venice. History Early history The first church on top of the hill was already built in the 12th century. Renaissance building In 1592 a construction of a new church began on the same location, replacing the old one. The construction of the new one was finished in 1614. The new free-standing bell tower, which was a separate building and was a faithful replica of St. Mark's Campanile in Venice, was finished a year later. The interior furnishings and decorations were finished by 1637, when the church was consecrated. The Renaissance front facade of the church was built in 1608, based on the early 16th-century church facades by Andrea Palladio. It features a pediment, four pilasters and a later-added Baroque pedestal, which was intended to host a statue of St. George. As the last and separate building built on the site was a baptistery, completed as an octagonal Baroque structure in 1650. Because of unstable foundations and the whole hill, enhancement walls were built in the 17th century. Additional barriers were made from the 17th to the 19th centuries on north and south sides of the hill to prevent any damage to the building. Several restorations were made afterwards. Present A general restoration has been launched in 1990 because of overall bad condition of the structures. Between 2002 and 2005, the main building was closed because of restorations of the frescos and statues inside. The hill was further enhanced and stabilised to prevent the structures to deform or even fall off the cliff. The church is now a major tourist attraction and one of the most important town landmarks, as it is seen from Tartini Square as well as from many other parts of town. The bell tower is accessible for €3 via stairwell, and the church interior is accessible anytime from 7:00 to 22:00, although the inner hall can be entered only during mass. In front of the church portal is a large lawn which used to be a graveyard, and is now a spot for tourists to see the whole Bay of Trieste, as well as the town and nearby coastal settlements. Gallery Exterior Interior See also List of churches under the patronage of Saint George References External links Media related to St. George's Parish Church (Piran) at Wikimedia Commons
Iglesia de San Jorge (Piran)

La Iglesia de San Jorge es una iglesia católica ubicada en una colina sobre Piran, una ciudad portuaria en la costa del Mar Adriático, en el suroeste del país europeo de Eslovenia. Fue construida en el estilo arquitectónico del Renacimiento veneciano y fue dedicada a San Jorge. Fue el trabajo de la vida de Bonfante Torre que era oriundo de Venecia.​ La primera iglesia en la cima de la colina fue construida ya en el siglo XII. En 1592, una construcción de una nueva iglesia comenzó en el mismo lugar, en sustitución de la anterior. La construcción de la nueva se terminó en 1614. Véase también Iglesia de San Jorge Referencias
Церква Святого Георгія (Пиран)

Церква Святого Юрія в Пирані (словен. Cerkev sv. Jurija v Piranu) — римо-католицька церква, розташована на пагорбі над Пираном, портовим містом на узбережжі Адріатичного моря на південному заході Словенії. В була побудована у венеціанському архітектурному стилі епохи Відродження і присвячена святому Георгію. Вона була справою життя каменяра Бонфанте Торре з Венеції. Історія Першу церкву на вершині пагорба було збудовано ще у XII столітті. Ренесансна будівля У 1592 році на тому самому місці розпочалося будівництво нової церкви, яка замінила стару. Завершили його у 1614 році. Нову вільно розташовану дзвіницю, що була окремою спорудою й точною копією кампаніли святого Марка у Венеції, добудували роком пізніше. Внутрішнє оздоблення та прикраси були завершені у 1637 році, коли церкву освятили. Ренесансний фасад церкви звели у 1608 році, орієнтуючись на ранні фасади церков XVI століття роботи Андреа Палладіо. Він має фронтон, чотири пілястри та пізніше доданий бароковий постамент, на якому планувалося встановити статую святого Георгія. Останньою окремою спорудою на території став баптистерій, збудований у 1650 році у вигляді восьмикутної барокової будівлі. Через нестійкі фундаменти й сам пагорб у XVII столітті були зведені укріплювальні стіни. Додаткові загородження споруджували з XVII по XIX століття на північному та південному схилах пагорба, щоб запобігти пошкодженню будівлі. Згодом здійснювалися кілька реставрацій. Сучасність У 1990 році було розпочато загальну реставрацію через поганий стан споруд. У 2002–2005 роках головна будівля була закрита у зв’язку з відновлювальними роботами над фресками та скульптурами всередині. Пагорб додатково укріпили та стабілізували, щоб запобігти деформації споруд або їхньому обвалу з урвища. Нині церква є головною туристичною атракцією та однією з найважливіших міських пам’яток, адже її видно як із площі Тартіні, так і з багатьох інших частин міста. Дзвіниця доступна для відвідування за €3 через сходи, а інтер’єр церкви відчинений щоденно з 7:00 до 22:00, хоча сам зал можна відвідати лише під час меси. Перед порталом церкви розташована велика галявина, яка колись була кладовищем, а нині є оглядовим майданчиком для туристів, звідки відкривається панорама всієї Трієстської затоки, міста та навколишніх прибережних поселень. Галерея Зовнішній вигляд Інтер’єр Примітки
Lavrenčičeva hiša

Lavrenčičeva hiša, tudi stara pošta, je enonadstropna hiša, ki stoji v središču Vrhnike, na Cankarjevem trgu 1 ob bregu Ljubljanice. Stavba ima štirikoten tloris in prepoznavno štirikapno streho. Je ena najstarejših še ohranjenih stavb na Vrhniki, ki naj bi bila v prvotni obliki zgrajena v 15. stoletju s prezidavo in združitvijo dveh obstoječih hiš. Sprva je služila kot mitnica (v neposredni bližini je bilo rečno pristanišče na Ljubljanici), kasneje pa kot pošta in gostišče. V slednji vlogi je znana po tem, da je v njej na poti čez Kranjsko prenočil cesar Svetega rimskega cesarstva Karel VI. Na stari Valvasorjevi upodobitvi je prikazana z nadstropjem več, ki so ga odstranili ob prenovi leta 1809. V delu stavbe je zdaj kemična čistilnica, preostanek pa ni v uporabi. Leta 2016 so hišo uporabili za lokacijo resničnostnega šova Bilo je nekoč v produkciji Planet TV. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Lovrenčičeva hiša v Wikimedijini zbirki
Hribarjeva vila

Hribarjeva vila ali vila Zlatica je meščanska vila, ki stoji ob južnem vznožju Rožnika v ljubljanskem predelu Rožna dolina. Nekdanjo vilo ljubljanskega župana Ivana Hribarja so po prenovi preuredili v muzej, v njej je tudi sedež Foruma slovanskih kultur. Zgodovina Stavba je bila zgrajena leta 1912 v takratnem naselju poštnih uradnikov. Vilo je za investitorja Leopolda Klepca zgradil stavbenik Jakob Acceto po načrtih iz leta 1909 kot klasično zasnovano enonadstropno najemniško večstanovanjsko vilo s secesijskimi prvinami in obdajajočim vrtom. Šest let kasneje jo je odkupil ljubljanski župan Ivan Hribar in jo dal leta 1934 obnoviti ter dozidati. Po svoji hčerki Zlati jo je poimenoval Zlatica. Prvi poseg k vili je bilo povečanje parcele z nakupom sosednjega zemljišča, kjer je bil velik sadovnjak. Leta 1933 je Hribar vilo povečal za dva prizidka na vzhodni strani. K sodelovanju je povabil znanega arhitekta Josipa Costaperario. Zadnji poseg, ki ga je izvedla družina Hribar, je bila gradnja bunkerja leta 1940. Objekt je podedovala Zlata Hribar (1913–2000), ki ga je oporočno zapustila državi, da bi bil v njej urejen Hribarjev muzej. Ministrstvo za kulturo deset let ni našlo sredstev ne za obnovo ne za vzdrževanje, zato je država vilo leta 2010 prenesla na Mestno občino Ljubljana (MOL). Ta je poskrbela za osnovno vzdrževanje, ki je preprečilo nadaljnje propadanje, nato pa se odločila za obnovo. Vilo so prenavljali med letoma 2016 in 2021, z namenom ohranjanje kulturne dediščine, ki ima danes simbolno vrednost kulturnega spomenika lokalnega pomena. O naložbi, delitvi prostorov in stroškov Vile Zlatice so se s tripartitno pogodbo dogovorili Mestna občina Ljubljana, občinski zavod Muzej in galerije mesta Ljubljane (MGML), ki upravlja muzeje v občinski lasti, ter Forum slovanskih kultur, in sicer po naslednjem ključu: MGML: stroški investicijskega vzdrževanje, stroški stalne razstave in stroški občasnih razstav, Forum slovanskih kultur: stroški tekočega vzdrževanja, zaposlenih, izvedbe programa – razstav, izvedbe vodstev, izvedbe pedagoškega programa. Gradbeni del projekta je bil vreden 1,74 milijona evrov. Muzejski prostor Prenovljena vila je bila odprta maja 2021. V njej so hranjeni stavbno pohištvo in vsi leseni elementi, parket, lončene peči, teraco, kovinski elementi in stenske poslikave. Pritličje vile je namenjeno dogodkom in razstavam, ki jih pripravljata MGML in Forum slovanskih kultur, v prvem nadstropju pa je prikazano nekdanje meščansko življenje v Ljubljani, pri čemer je uporabljeno originalno pohištvo Hribarjevih, ki je bilo pred tem shranjeno v depojih MGML. Del tega pohištva je muzej v preteklosti kupil, del pa ga je podarila Hribarjeva hči Zlatica. Oživitev ambientov knjižnice in družinske sprejemnice domovanja družine Hribar s postavitvijo stalne razstave pomeni uresničitev zadnje volje Zlatice Hribar in poklon dediščini njenega očeta. Glej tudi Hribarjeva hiša Sklici Zunanje povezave »Vila Zlatica - domovanje Ivana Hribarja«. Sledi časa (2. julij 2023). RTV Slovenija.