NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cerkev sv. Mihaela, Tinjan

Cerkev sv. Mihaela (it. Chiesa di Santo Michele) na Tinjanu je sedaj podružnična cerkev župnije Škofije. Cerkev stoji v strnjenem delu vasi, na cerkvenem zemljišču. Zgodovina Na Tinjanu zgodovinski viri omenjajo cerkev že ob koncu 13. stoletja. Sedanja cerkev sv. Mihaela je morala biti zgrajena v zadnji četrtini 17. stoletja, saj koprski škof Paolo Naldini v svojem Krajepisu omenja staro zakristijo, priključeno novi cerkvi, pa tudi leta 1700 prenovljene oltarje in zvonik. Župnija Tinjan je bila združena z župnijo Škofije 1. januarja 2005, cerkev sv. Mihaela je s tem postala podružnična cerkev. Zunanjost cerkve Cerkev je enoladijska, s pravokotno zaključenim prezbiterijem. Vhod v cerkev je pod masivnim zvonikom. Na zunanji steni zakristije je vzidana antična glava, za katero domnevajo, da je iz rimskega obdobja. Notranjost cerkve Ravni leseni strop v cerkveni ladji in v prezbiteriju je belo prepleskan, brez poslikav, v prezbiteriju je malo ponižan. Ladja se na desni strani odpira v polkrožno polkupolasto kapelo, zgrajeno leta 1919. Notranja oprema Glavni oltar iz sivega in rdečega marmorja, z oltarno mizo, je posvečen nadangelu Mihaelu in je bil zgrajen pred letom 1700, ko ga v krajepisu omenja škof Paolo Naldini. Na levi in desni strani sta na kamnitih postavkih kipa sv. Mihaela in sv. Blaža. Pred slavoločno steno prezbiterija sta kipa Srca Jezusovega in svetnice Ivane Orleanske. Drugi marmorni oltar sv. Antona Puščavnika je v zgornjem delu polkrožno zaključen in kockasto dekoriran. Tretji oltar v polkrožni kapeli je posvečen Mariji. Oltar je izdelan iz sivega marmorja ter je moderno oblikovan. Zvonik Vhod v cerkev je pod zvonikom, ki ga krasi kamniti relief Križnega iz leta 1704, z nečitljivim napisom. Zvonovi Od dveh zvonov v zvoniku je eden počen. Na enem od njih, ki naj bi bil izdelan iz srebrne litine, je letnica 1634. Sklici Viri Krampač, Štefan: Naša župnija Škofije: ob 50-letnici Škofije: Župnija, 2010 (COBISS) Glej tudi Župnija Škofije Zunanje povezave
Porte de Muda

La porte de Muda (Vrata Muda en slovène) est la seule porte de ville encore existante parmi les douze qui entouraient autrefois la ville slovène de Koper. Son nom rappelle l'impôt ou muda qui y était perçu pour entrer dans la ville. Histoire et description La porte, qui donnait sur la seule route reliant Capodistria au continent, a été construite en 1516 sur ordre du podestat Sebastiano Contarini. Pour symboliser la puissance de la république de Venise, les autorités vénitiennes ont opté pour une structure rappelant un arc de triomphe. Sur les côtés de l'arc, deux têtes de lion symbolisent la force de Venise tandis que dans la partie supérieure, deux soleils brillants rappellent les armoiries de la ville. Références Source de traduction Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Slovénie
Porta della Muda

La Porta della Muda (Vrata Muda in sloveno) è l'unica porta cittadina superstite delle dodici che cingevano la cittadina slovena di Capodistria. Il suo nome richiama la gabella o muda che vi veniva riscossa per entrare in città. Storia e descrizione La porta, che si affacciava sull'unica strada che collegava Capodistria alla terraferma, fu costruita nel 1516 per volontà del podestà Sebastiano Contarini. Per simboleggiare il potere della Repubblica le autorità veneziane optarono per una struttura che richiamasse un arco di trionfo. Ai lati dell'arco due teste di leone simboleggiano la forza di Venezia mentre nella parte superiore due soli splendenti richiamano lo stemma cittadino. Note Bibliografia Slovenia, Milano, Touring Club Italiano, 2020. Valentina Bassanese e Marco Vertovec, Istria slovena e croata, Udine, Odòs Libreria Editrice, 2014. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Porta della Muda
Krstilnica sv. Janeza Krstnika, Koper

Krstilnica sv. Janeza Krstnika v Kopru je romanska krstilnica (kapela) v obliki rotunde. Nahaja se na severni strani stolnice Marijinega vnebovzetja. Krstilnica, v nekaterih virih tudi cerkvica Karmelske Matere Božje, je rotunda (okroglega tlorisa), zgrajena med 10. in 12. stoletjem, predelana leta 1317, kar dokazuje letnica v luneti. Skupaj z rotundo sv. Elije, ki se prislanja na palačo Del Bello na Cankarjevi ulici, sodita med najstarejše koprske sakralne spomenike. Fasada krstilnice je členjena z lizenami. Portal ima polkrožno členjeno luneto in plitvi baldahin. Sklici Glej tudi Seznam rotund v Sloveniji Zunanje povezave Ekopercapodistria.si Traven.si Eheritage.si
Debela griža (gradišče)

Debela griža je ostalina utrjenega ravninskega gradišča iz bronaste in železne dobe, ki leži na severozahodnem robu vasi Volčji Grad na Krasu. Naselbina je verjetno nastala v 8. stoletju pred našim štetjem. Obzidje utrjenega naselja je vsebovalo najmanj 60.000 kubičnih metrov kamenja in je predstavljalo središče vseh okoliških gradišč. Kamenje je bilo zloženo v enojno in na treh mestih (ob vhodih) dvojno obzidje z zunanjim obsegom okrog 850 m in notranjim obsegom okoli 680 m. Čeprav je lega gradišča precej nižinska, pa so graditelji za dosego učinka višjih zidov spretno izkoriščali okoliške vrtače. Znotraj obzidja so ljudje živeli v štirioglatih kočah (ostanki so vidni še danes), grajenih iz kamna ali iz vej, z bivalnim prostorom, ognjiščem in prostorom za shrambo. Ni povsem znano, kdo so bili prvotni prebivalci gradišč; rimski viri navajajo, da so v njih prebivali Histri, ljudstvo ilirskega izvora. Skozi ostanke gradišča še vedno vodi obzidana starodavna pot iz smeri vasi Komen in nato proti jugu. Današnje ruševine obrambnega zidu so široke od 8 do 15 m in segajo od 2 do 4 m visoko. Dostop Iz vasi Volčji Grad vodita do gradišča makadamska pot mimo hišne številke 6 in druga mimo hišne številke 55. Iz smeri Komna vodi več tisoč let stara, s kamnitim zidom ograjena pot, ki se prične ob čistilni napravi (lokacija: 45°48′31.49″N 13°44′45.61″E ) . Mimo Debele Griže vodi tematska učna pot Pot kamna. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Debela griža (arheološko najdišče) v Wikimedijini zbirki Kaštelirska pot | Volčji Grad - arheološko najdišče Debela griža, 250 m (kastelir.eu) Debela griža, prazgodovinski dragulj (kapjasa.si) »Gradišča - Debela griža«. Sledi časa (27. november 2016). RTV Slovenija.
Cerkev Marijinega prikazovanja, Strunjan

Cerkev Marijinega prikazovanja v Strunjanu je župnijska cerkev Župnije Marijinega prikazovanja Strunjan. Nahaja se pod robom flišnatega slemena na severni strani strunjanskih solin, v tamkajšnjem krajinskem parku. Zgodovina Prvotna cerkvica je stala na tem mestu že okoli leta 1200. Zanjo so skrbele redovnice benediktinke, ki so imele svoj samostan pri cerkvici sv. Bassa (kjer je danes vila Tartini). Po njihovem odhodu iz Strunjana (okoli leta 1221), so zanjo skrbeli patri benediktinci, ki so živeli v samostanu onkraj solin, v tej cerkvici pa so se zbirali čez dan k molitvi, kadar so delali v okoliških vinogradih. Ko so benediktinci samostan zapustili (ob koncu 14. stoletja), so svetišče prevzeli duhovniki iz Pirana, ki so do 16. stoletja prihajali od tam, kasneje pa so imeli v Strunjanu stalnega duhovnika, ki je bival v kaplaniji poleg cerkve. Cerkev je močno načel zob časa, leta 1463 pa jo je dala obnoviti bogata piranska vdova Osvalda Petronio Barcazza in po njej je svetišče dobilo ime Barcazza. Cerkev Marijinega prikazovanja, Strunjan Po legendi se je v noči med 14. in 15. avgustom 1512 pri vratih stare porušene cerkvice prikazala Marija čuvajema vinogradov Giovanniju Grandiju in Pietru di Zagabria. Po tem dogodku so cerkev preimenovali v »Sveta Marija od prikazanja« (Santa Maria della Visione). Kmalu je postala ena od najpomembnejših istrskih božjih poti. Dogodek prikazovanja je slikar Francesco Valerio okoli leta 1520 naslikal na les in ta podoba še danes krasi glavni oltar. Arhitektura Cerkev je enoladijska, z ravnim stropom, s sosvodnicami nad okni. Prvič se omenja v 13. stoletju, v 15. stoletju je bila obnovljena, v 16. pa povečana. Notranja oprema Nad okni ima na stropu poslikavo, na stenah ladje pa je piranski župnik Tomaž Gregorin, odličen slikar, ustvaril cikel desetih velikih oljnih slik s prizori iz Marijinega življenja, od rojstva do vnebovzetja, ki so nastali med 1656-1671. Jeseni leta 1907 so skrb za svetišče prevzeli frančiškani tridentinske province iz Trenta, ki so dali pred slovesnostjo 400-letnice prikazovanja obnoviti nekatere slike v cerkvi, ter poslikati strop z obodom v ladji. Za obletnico v letu 1912 je tržaško-koprski škof Andrej Karlin ob asistenci ljubljanskega škofa Jegliča in frančiškanskega misijonarskega brata Marconija, z dovoljenjem tedanjega papeža Pija X. slovesno kronal Marijino podobo. Sklici Glej tudi Župnija Strunjan Seznam cerkva v Sloveniji Viri Naldini Paolo, Cerkveni krajepis ali opis mesta in škofije Justinopolis, ljudsko Koper (COBISS) Špeh Rožana Marija, kras Strunjana: strunjanska pesmarica 1512 -2012, Župnijski urad Strunjan, Strunjan, 2009 (COBISS) Petrič, Franci, Slovenske božje poti, Ljubljana, Družina, 2008. (COBISS) ISBN 978 961 222 692 3 Špeh Rožana Popravi mojo hišo : Strunjan : 500 let Marijinega prikazanja : (1512-2012), Brat Frančišek, 2012, (COBISS) Curk, Jože; Vidmar, Polona; Radovanovič, Sašo (2008). Samostani na Slovenskem do leta 1780. Maribor, Založba Ostroga. COBISS 242283264. ISBN 978-961-92431-5-2. Zunanje povezave spletna stran župnije Strunjan Arhivirano 2012-03-30 na Wayback Machine. pastoralni dom Morska zvezda, Strunjan
Skigebiet Krvavec

Das Skigebiet Krvavec liegt in den Kamniške Alpe (Steiner Alpen) in Slowenien. Lage Das kleine Gebiet liegt am Südrand der Steiner Alpen, in der Gemeinde Cerklje na Gorenjskem. Von der Hauptstadt Ljubljana 25 km, von Kranj 17 km und von Bled 35 km entfernt, ist es das wichtigste Skigebiet Sloweniens. Es erstreckt sich von etwa 1450 m über Zveh (1971 m. i. J.), Krvavec (1853 m. i. J.) und Kržišče (1658 m. i. J.). Das Gebiet gilt als sehr schneesicher, 100 Tage werden garantiert, 150 Tage sind üblich. Auf dem Krvavec befindet sich außerdem der Sender Krvavec des slowenischen Rundfunks. Infrastruktur Das Skigebiet erstreckt sich über 94 ha und hat 30 km Pisten (leicht 7 km, mittel 15 km, schwer 7 km Freeride/Route 1 km). Es gibt eine Kabinenbahn, 7 Sessellifte und 3 Schlepplifte. 95 % der Pisten können beschneit werden. Außerdem gibt es einen Snowpark mit Buckelpiste, Halfpipe, Boarder-cross, 50- und 70-m-Sprungschanzen. Daneben werden 3 km Loipe gespurt und eine Rodelbahn mit 300 m Länge ausgewiesen. Siehe auch Naturgeographische Regionen und Subregionen von Slowenien SOIUSA-Klassifikation der Steiner_Alpen Weblinks Skigebiet Krvavec (de) Fußnoten Skigebiet Krvavec, slovenia.info (de) Krvavec 1.450 - 1.971m, bergfex.at (mit Pistenkarte)
Jek Bridge

The Jek Bridge (Slovene: Jekarski most; also Jeklarski most, Jekavski most, Razorčev most 'Razorec Bridge') is a bridge crossing the Gradaščica River in Ljubljana, the capital of Slovenia. The current structure was built in 1903 at the site of an earlier wooden bridge. Etymology The various names are derived from the toponym na Jeku (literally, 'on the hill' < German Ecke), which referred to a nearby wharf, and from the former Razorec Inn, located at Church Street (Cerkvena ulica) no. 1, today (Ernest) Eypper Street (Eipprova ulica). References
Ponte Jek

Il ponte Jek (in in sloveno Jekarski most; noto anche come Jeklarski most, Jekavski most o Razorčev most, ovvero "Ponte Razorec") è un ponte situato a Lubiana, la capitale della Slovenia, che attraversa il fiume Gradaščica. L'attuale struttura risale al 1903, costruita nello stesso sito in cui sorgeva un precedente manufatto in legno. Etimologia I diversi nomi attribuiti all'opera derivano da radici differenti. I nomi Jekarski, Jeklarski o Jek derivano dal toponimo na Jeku (letteralmente "sulla collina"), che originariamente faceva riferimento a un molo situato nelle vicinanze, mentre il nome Razorec lo si deve alla ex omonima locanda che si trovava al civico 1 di via della Chiesa (Cerkvena ulica), rinominata oggi via Eypper (Eipprova ulica). Storia Il ponte rappresenta un importante punto di collegamento storico della città. La decisione di sostituire la vecchia passerella in legno con la struttura attuale all'inizio del XX secolo si inserisce nel quadro dei lavori di ammodernamento infrastrutturale che interessarono Lubiana in quel periodo. Descrizione tecnica Il ponte Jek è un ponte a trave con struttura portante in metallo, poggiante su spalle in muratura. A differenza di altre strutture monumentali della città, presenta uno stile prettamente funzionale. La carreggiata è fiancheggiata da caratteristiche ringhiere in ferro battuto. Il progetto fu curato dall'Ufficio Tecnico Municipale di Lubiana nel 1903 per rispondere alle necessità di trasporto merci legate al vicino scalo fluviale, sostituendo la precedente struttura in legno ormai inadeguata ai carichi crescenti del primo Novecento. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ponte Jek
Jekarski most

Jekarski most (tudi Jeklarski most, Jekavski most, Razorčev most) je ločni most v Ljubljani, ki prečka reko Gradaščico tik preden se ta izlije v Ljubljanico. Trenutni objekt je bil leta 1903 po načrtih Mestnega stavbenega urada zgrajen na mestu bivšega lesenega mostu. Na obeh straneh ima železno kovano ograjo. Dolg je 20,6 metra, širok je 8 metrov. Različice imena izhajajo iz toponima na Jeku (iz nemškega Ecke, hrib), ki se je nanašal na bližnji pomol, oziroma iz imena bližnje gostilne Razorec, ki se nahaja na Cerkveni ulici (št. 1, danes Eipprova ulica). Sklici
Paludi di Petteline

Le paludi di Petteline (in sloveno Petelinjsko jezero) sono dei laghi periodici carsici del corso superiore del fiume Piuca (Pivka) che coprono una superficie di 700000 m², e si trovano nell'insediamento di Villa Santandrea (Slovenska Vas), vicino a Petteline (Petelinje) [da cui prendono il nome], nel comune sloveno di San Pietro del Carso. Come le vicini e più grandi paludi di Palci (Palško jezero), esse sono riempite d'acqua solo per una parte dell'anno, permettendo un precoce raccolto di fieno dalla distesa erbosa risultante a vantaggio delle popolazioni residenti. L'acqua viene alla superficie presso le sorgenti sul lato sud, dando luogo a diversi specchi d'acqua detti Delci, Jezernice, Koti, Jeglenk, Njivce. Fino alla metà del ventesimo secolo il lago venne utilizzato come fabbrica di ghiaccio nei mesi invernali. Il ghiaccio, isolato da paglia o foglie, dopo un viaggio di 2 giorni, in cui perdeva un terzo del suo peso, veniva venduto a Trieste. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Paludi di Petteline
Kandija Bridge

The Kandija Bridge (in Slovene: Kandijski most), or the Old Bridge (Stari most) is an iron bridge in Novo Mesto, Slovenia. It connects the old city core on the left side of the Krka River with Kandija, a historical suburb of Novo Mesto, on its right side. The bridge stands at the lower part of Main Square. It was built in 1898 to replace the old wooden bridge from 1600, located a few dozen metres upstream. The opening took place on 23 November 1898. The riveted structure bridging the Krka with a single 75-metre (246 ft) arch is a unique structure in Slovenia. Since 1992, it has been protected as a cultural monument. It was renovated in 1977, 1996, and 2009. References External links http://www.novomesto.si/si/turizem/znamenitosti/spomeniki/kandmost/ Archived 2011-09-28 at the Wayback Machine
Kandija híd

A Kandija híd (szlovén nyelven: Kandijski most), másik közismert nevén az Öreg híd (Stari most), vasszerkezetű híd Novo mestóban, Szlovéniában. A híd a Krka folyó bal partján elhelyezkedő régi városmagot köti össze, Kandijával, amely Novo mesto régi külvárosa a folyó jobb partján. A híd a település főterének alsóbb részén helyezkedik el. A hidat 1898-ban építették, hogy felváltsák vele a régi 1600-as évekből származó fahidat, amely pár tíz méterrel arrébb feküdt. A hidat 1898. november 23-án adták át. A szegecselt szerkezetű vasszerkezet 75 méteres fesztávolságával egyedülálló Szlovéniában. 1992-ben a szerkezetet védetté nyilvánították. 1977-ben, 1996-ban és 2009-ben a híd felújításokon esett át. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Kandija Bridge című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Jegyzetek
Kandijski most

Kandijski most (tudi Stari most) je železni cestni most, ki povezuje staro mestno jedro Novega mesta s Kandijo. Most prečka reko Krko na spodnjem delu Glavnega trga. Zgrajen pa je bil leta 1898 le nekaj deset metrov od kraja, kjer je stal starejši leseni most, zgrajen leta 1600, ki so ga eno leto po odprtju železnega mostu porušili. Most je dolg 75 metrov, s svojo železno zakovičeno konstrukcijo pa sodi med redke in najstarejše tovrstne konstrukcije v Sloveniji. Konstrukcija je pritrjena na obrežje z masivnimi oporniki z rustikalno obdelanimi kamnitimi klesanci. Zaradi gradnje mostu so podrli stavbe na južnem koncu srednjeveškega osrednjega mestnega trga. Z Odlokom o razglasitvi naravnih znamenitosti in nepremičnih kulturnih in zgodovinskih spomenikov v občini Novo mesto, Uradni list RS št. 38/1992 je bil most leta 1992 razglašen za kulturni spomenik lokalnega pomena. Sklici Viri Igor Sapač, Franci Lazarini: Arhitektura 19. stoletja na Slovenskem (Ljubljana, 2015), str. 549. Zunanje povezave http://www.novomesto.si/si/turizem/znamenitosti/spomeniki/kandmost/ Arhivirano 2011-09-28 na Wayback Machine.
Arbeiterkaserne (Jesenice)

Die Arbeiterkaserne (slowenisch: Delavska kasarna) ist ein denkmalgeschütztes historisches Gebäude in der Stadt Jesenice im Nordwesten Sloweniens. Sie befindet sich im Viertel Stara Sava (Alt-Save) an der Adresse Cesta Franceta Prešerna 48. Das Bauwerk gilt als eines der ältesten erhaltenen Beispiele für kollektiven Arbeiterwohnungsbau in der Region und ist heute Teil des Oberkrainer Museums Jesenice (Gornjesavski muzej Jesenice). Die Anlage gehört zu den slowenischen Kulturdenkmalen von nationaler Bedeutung. Geschichte Die Kaserne wurde Ende des 18. Jahrhunderts im spätbarocken Stil errichtet. Sie war Teil der Siedlung Stara Sava, die als industrielles Zentrum rund um die lokalen Eisenwerke entstand. Ihren Namen erhielt die „Kasarna“ laut mündlicher Überlieferung während der napoleonischen Kriege, als sie zeitweise als Unterkunft für französische Soldaten diente. Nach dieser Zeit wurde das Gebäude wieder seiner ursprünglichen Bestimmung als Wohnraum für die Arbeiterfamilien der Eisenindustrie zugeführt. Die Bewohner selbst nannten das Gebäude oft „kosarna“. Im Jahr 1984 wurde das Gebäude zusammen mit anderen Objekten in Stara Sava als technisches und kulturhistorisches Denkmal unter Schutz gestellt. Eine umfassende Renovierung erfolgte im Jahr 2005. Architektur Das Gebäude ist als langgestreckter, einstöckiger Wohnblock mit mehreren Achsen und drei Eingängen konzipiert. Der Grundriss ist in eine Reihe von Wohnzellen unterteilt, was den Beginn des organisierten Baus von Arbeiterwohnungen im innerösterreichischen Raum markiert. Es vervollständigt das Ensemble der historischen Siedlung Stara Sava, zu dem auch das Herrenhaus Bucellini-Ruard, die Marienkirche, ein Hochofen sowie eine Mühle und ein Sägewerk gehörten. Heutige Nutzung (Museum) Seit der Wiedereröffnung nach der Renovierung im Jahr 2005 beherbergt die Arbeiterkaserne eine ethnologische Sammlung des Oberkrainer Museums. Rekonstruierte Arbeiterwohnung: Herzstück des Museums ist eine originalgetreu rekonstruierte Wohnung aus den 1930er und 1940er Jahren, die die Wohnkultur und den Lebensalltag der Eisenarbeiterfamilien veranschaulicht. Ausstellungen und Bildung: In der Diele der Wohnung befindet sich eine ständige Sammlung ethnologischer Exponate sowie Raum für Wechselausstellungen und Filmvorführungen. In der rekonstruierten Küche finden regelmäßig pädagogische Workshops statt, bei denen traditionelle Tätigkeiten wie das Kochen von Gerstenkaffee oder das Backen von Faschingsgebäck vermittelt werden. Weitere Einrichtungen: Das Gebäude beherbergt zudem das historische Archiv der Kranjska industrijska družba (KID), eine Fotogalerie sowie Räumlichkeiten der Musikschule Jesenice. Weblinks Gornjesavski muzej Jesenice (Offizielle Website) Einzelnachweise
Workers' Barracks

The Workers' Barracks (Slovene: Delavska kasarna) is a historic building at 48 France Prešeren Street (Cesta Franceta Prešerna) in the Stara Sava district of the town of Jesenice, northwestern Slovenia. Formerly a residential block, it now houses an ethnographic museum. History The Workers' Barracks was built in the Late Baroque style at the end of the 18th century. It received its current name during the Napoleonic Wars, when it served as a barracks for the French soldiers. Afterwards, it reverted to the local ironworking industry and housed workers and their families. In 2005, the building was thoroughly renovated. Current usage Operated by the Upper Sava Museum, its ethnographic collection includes a reconstructed workers’ flat from the 1930s and the 1940s, which presents the residential culture and the way of life of the Jesenice working class at that time. It hosts museum workshops aimed toward different age groups, a small photo gallery, the historic archives of the KID company, and the Jesenice Music School. References External links Media related to Workers' Barracks at Wikimedia Commons
Delavska kasarna

Delavska kasarna je del Gornjesavskega muzeja, Jesenice. Stoji v severozahodnem delu Jesenic, na Stari Savi. Kasarna je poznobaročna stavba s konca 18. stoletja. Po ustnem izročilu je bila v času Napoleonovih vojn to francoska vojašnica, kasneje pa so v njej dobile prostor delavske družine. Leta 2005 je bila stavba temeljito obnovljena. V muzeju se nahaja rekonstruirano delavsko stanovanje iz tridesetih in štiridesetih let 20. stoletja. Stanovanje prikazuje način življenja železarskih družin. Sklici Zunanje povezave Kasarna Arhivirano 2015-03-30 na Wayback Machine.. Gornjesavski muzej, Jesenice. Predstavnosti o temi Delavska kasarna v Wikimedijini zbirki