NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kadetnica Maribor

Kadetnica Maribor (deutsch: Kadettenschule Maribor) ist der Name eines militärischen Gebäudekomplexes im Bezirk Tabor der Stadtgemeinde Maribor, Slowenien. Es handelt sich um eines der größten Gebäude aus der Mitte des 19. Jahrhunderts in Slowenien. Geschichte Das Gebäude wurde zwischen 1853 und 1856 am damals noch weitgehend unbebauten rechten Ufer der Drau als eine der Kadettenschulen der österreichisch-ungarischen Monarchie errichtet. Der Plan für den monumentalen Bau stammte von den Wiener Architekten August Sic(c)ard von Sic(c)ardsburg und Eduard van der Nüll. Bis in die 1840er Jahre beherbergte es verschiedene militärische und zivile Einrichtungen: Kadettenschule (1856–1870 und 1894–1919), Kaserne (1870–1894), Reservelazarett (1878), Realschule (1913–1921), Offiziersschule (1921–1941). Während der deutschen Besatzung der Untersteiermark 1941 bis 1945 war die Unteroffiziersschule des 18. Wehrmachtsbezirks untergebracht. Von 1945 bis 1991 nutzte die jugoslawische Armee die Anlage. Danach stand es leer und verfiel. Zwischen 2000 und 2011 wurden das Gebäude und seine Umgebung umfassend renoviert. Die Anlage steht aus der Liste der schützenswerten kulturellen Einrichtungen. Beschreibung Das viergeschossige, teilweise unterkellerte Gebäude mit Mansarde hat im Grundriss die Form des Buchstabens H. Der längere Mitteltrakt ist 29-achsig, die kürzeren Trakte sind 11 x 4-achsig. Der mittlere Teil des Längstraktes ragt deutlich hervor und ist leicht erhöht. Das Äußere zeichnet sich durch halbkreisförmige Fenster mit akzentuierten Rundbögen darüber aus, und die Scheitelwand ist mit einem für die Architektur der Mitte des 19. Jahrhunderts typischen Bogenfries verziert. Im oberen Teil der Fassade befinden sich „Türme“ und andere Stein- und Terrakottadekorationen. Aktuelle Nutzung Seit Januar 2009 ist die Kadetnica Standort folgender Einrichtung der slowenischen Streitkräfte: Kommando für Lehre, Entwicklung, Bildung und Ausbildung, Zentrum für Lehre und Entwicklung, Offiziersschule, Kommando- und Stabsschule, Bibliothek und Informationszentrum, Slowenisches Militärmuseum Weblinks Einzelnachweise
Kadetnica Maribor

Kadetnica Maribor je vojaški objekt Slovenske vojske v Mariboru, ki je bil zgrajen v letih 1850–1852. Zgodovina Od njene ustanovitve do danes je v poslopju delovalo več ustanov: kadetnica (»Kadettenschule«) (1856–1870), vojašnica (1870–1878), rezervna vojaška bolnišnica (1878), vojašnica (1878–1894), kadetnica (1894–1913), realka (1913–1921), tehnična častniška šola, inženirska podčastniška šola (1921–1937), šola za rezervne pehotne častnike in častniški klub (1937–1941), podčastniška šola 18. vojaškega okrožja Wehrmachta (1941–1945), vojaški objekt JLA (1945–1991), Poveljstvo za doktrino, razvoj, izobraževanje in usposabljanje Slovenske vojske (2004–2013), Center vojaških šol Slovenske vojske. Na začetku delovanja Kadetnice je bil njen prvi poveljnik stotnik Carl v. Rothauscher. Na predlog generala Rudolfa Maistra je Narodni svet v Ljubljani imenoval za poveljnika kadetnice v letu 1918 podpolkovnika Davorina Žunkoviča. Slovenska vojska Leta 2000 sta Ministrstvo za obrambo Republike Slovenije in Slovenska vojska pričela z obnovo zgradbe. Slednja je bila zaključena oktobra 2008, okolica objekta pa pomladi 2011. Januarja 2009 so se v objekt vselili: Poveljstvo za doktrino, razvoj, izobraževanje in usposabljanje, Center za doktrino in razvoj, Šola za častnike, Poveljniško-štabna šola, Knjižnično-informacijski center, Vojaški muzej. Prvi uradno imenovani poveljnik obnovljenega Vojaškega objekta Kadetnica v Slovenski vojski je bil brigadir mag. Bojan Pograjc. Sklici
Planšarski muzej v Stari Fužini

Planšarski muzej je muzej sirarstva in planšarstva v Bohinju. Urejen je v nekdanji vaški sirarni v naselju Stara Fužina. Sama stavba je bila zgrajena leta 1883, v njej pa so do leta 1967 izdelovali sir. Štiri leta kasneje (1971) je bila v njej urejena muzejska zbirka planšarskih in sirarskih predmetov, ki je bila leta 1990 preurejena in vsebinsko dopolnjena. V vhodnem prostoru je ohranjena prvotna sirarska delavnica s sirarsko prešo in vzidanima kotloma za segrevanje mleka. V muzej je bila s planine Zajamniki delno prenešen tudi lesen planšarski stan z notranjo opremo. Na stenah visijo številni dokumenti in fotografije planin ter planšarjev, ki so odraz alpske kulture. V muzeju je urejena trgovina. Glej tudi seznam muzejev v Sloveniji Sklici Zunanje povezave Planšarski muzej na spletni strani Gorenjskega muzeja Predstavnosti o temi Planšarski muzej v Stari Fužini v Wikimedijini zbirki
Stazione di Rakek

La Stazione di Rakek è una stazione ferroviaria in Slovenia. Storia La stazione fu attivata il 28 luglio 1857, all'apertura della tratta da Lubiana a Trieste, che completava la linea Trieste-Vienna. Dopo la prima guerra mondiale, la stazione divenne confine fra le Ferrovie dello Stato Italiane e le JDŽ, restando in territorio Jugoslavo. Nel 1941 con l'annessione della Provincia di Lubiana la linea divenne italiana fino all'8 settembre 1943, quando passò alla Germania che aveva occupato l'Italia. Dopo la seconda guerra mondiale la stazione passò alla rete jugoslava (JŽ), venendo ribattezzata Rakek, analogamente al centro abitato. Dal 1991 appartiene alla rete slovena (Slovenske železnice). Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Rakek
Vila Lovšin

Vila Lovšin (tudi Lovšinova vila) je modernistična vila, delo Vladimirja Šubica, ki se nahaja na Ažbetovi ulici 4 v Ljubljani. Vila je dobila ime po prvem lastniku vile, Evgenu Lovšinu (1895-1987). Kot enotno kubično telo z odvzetim volumnom vogalne terase in dodatnim volumnom stopnišča z ravnimi strehami in uporabo tradicionalnih in modernističnih arhitekturnih elementov velja za nepremično kulturno dediščino. Zgodovina Načrte za vilo je naredil arhitekt Vladimir Šubic v zahvalo za Lovšinovo pomoč, da je Šubic prejel naročilo za izdelavo Nebotičnika. Vila, ki je bila zgrajena leta 1932 (istočasno kot Nebotičnik), je bila zasnovana sledeče: visoko pritličje (za stanovanje lastnika), prvo nadstropje (za oddajanje), klet (službeni prostori in stanovanje strežnika) in ravna streha (za rekreacijo). Pomembni elementi pri vili pa so tudi: stopnišče (slednje ima na dnu dve piramidi), dvignjen podest in velik vrt. Status kulturne dediščine ima tudi kip Franceta Goršeta, ki se nahaja na južni fasadi vile. Viri in opombe Glej tudi seznam zgradb in objektov v Ljubljani
Vojašnica Franca Rozmana – Staneta

Vojašnica Franca Rozmana – Staneta (prej Vojašnica Celje) je vojašnica Slovenske vojske v Celju. Maja 2013 je obrambni minister Roman Jakič preimenoval Vojašnico Celje v Vojašnico Franca Rozmana –Staneta. Do junija 2012 je ime po partizanskem komandantu Francu Rozmanu – Stanetu nosila vojašnica v ljubljanskih Mostah. Pred drugo svetovno vojno, je v njej deloval Jugoslovanski štabni častnik (kasneje polkovnik) Dragoljub »Draža« Mihailović. Enote Trenutno 38. vojaškoteritorialno poveljstvo Kranj Glej tudi seznam vojašnic Slovenske vojske Sklici
Monumento al soldato ungherese

Il monumento al soldato ungherese (in sloveno Spomenik madžarskemu vojaku) raffigura l'ussaro ungherese Rostás Pál che morì in guerra nel 1813 combattento l'esercito francese al servizio del V reggimento ussaro: i suoi compagni d'arme gli dedicarono una statua vicino alla chiesa di santa Maria della Consolazione a Budanje, località del comune di Aidussina, nelle vicinanze del luogo ove perì proprio per salvare la loro vita. Venne distrutto durante la prima guerra mondiale, una copia è stata posta nello stesso luogo nel 2013 in occasione del bicentenario della morte di Pál: la copia presenta la dedica originale, in tedesco e ungherese, ed è fornita nelle vicinanze una traduzione in sloveno e in inglese. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monumento al soldato ungherese
Spomenik madžarskemu vojaku

Madžarski huzar Rostás Pál je leta 1813 padel v bitki s francosko vojsko. Leta 1845 so mu tovariši postavili spomenik ob cerkvi Marije Tolažnice v Budanjah (na cesti Vipava-Ajdovščina). Po prvi svetovni vojni je bil spomeni uničen, obnovili so ga ob 200 letnici njegove smrti leta 2013. Madžarski pesnik in častnik Franc Virághalmi mu je v zahvalo napisal pesem. Besedilo na spomeniku Na podstavku spomenika sta besedili v madžarščini in nemščini, ob spomeniku pa je tabla s prevodom v slovenščino in angleščino. Spomenik je posvečen Rostásu Pálu, junaškemu huzarju cesarsko-kraljevega 5. huzarskega regimenta, ki je 3. oktobra 1813 na mestu spomenika, sam s štirimi tovariši, neustrašno napadel položaj umikajoče se sovražne francoske vojske, in se je obkoljen s 60 pešaki in 7 konjeniki tri-četrt ure boril, hrabro kot Leonidas, dokler ni 30-krat zadet žrtvoval svojega življenja za kralja in domovino. Spomenik je postavil isti regiment v znak hvaležnosti junaškim tovarišem. Galerija Zunanje povezave Jožko Člekovič (oktober 2013). Rostás Pál - obnova spomenika. Ljudska univerza Ajdovščina. Arhivirano iz prvotnega spletišča (pdf) dne 19. junija 2015. Pridobljeno 19. junija 2015.: Vzdrževanje CS1: leto (povezava) Madžarski domunetarec v treh delih Arhivirano 2014-07-24 na Wayback Machine. (v madžarščini in angleščini) Viri
Dvorec Zemono

Dvorec Zemono (tudi Dvorec Belvedere) stoji na griču (139 mnm) med vinogradi v bližini istoimenskega kraja v Vipavski dolini, okrog 2 km zahodno od Vipave. Zgrajen je v renesančnem slogu z značilnimi polkrožno zaključenimi zunanjimi arkadami ter poslikan je s freskami neznanega avtorja. V njem zdaj pogosto potekajo razne prireditve: koncerte klasične glasbe, likovne razstave in poročne slovesnosti. V kletnih prostorih je restavracija. Zgodovina Dvorec je bil zgrajen leta 1689 kot poletna rezidenca oziroma lovski dvorec. Listine o najzgodnejšem obdobju dvorca Zemono niso ohranjene, predvsem zaradi uničenja v prvi svetovni vojni in funkcije, ki jo je dvorec imel, saj je bil le eno izmed poslopij vipavske graščine, nikoli pa sedež fevdalne posesti. Dvorec ni bil nikdar stalno naseljen. V njem so potekale zabave plemičev, v času trgatev pa so v njem pridelovali vino. Njegov prvi lastnik je bil vipavski zemljiški gospod Francesco Antonio Lanthieri. Prodal ga je baronu Levetzovu, ta ga je leta 1918 Evgenu Maierju, nato pa je bil last družin Pregelj in Kalc. V času Jugoslavije je imela v njem prodajno-razstavni salon tovarna pohištva Lipa. Glej tudi Vipavski vinorodni okoliš Tomaž Kavčič (kuhar) Sklici in opombe Viri Seražin, Helena (2006). Vile na Goriškem in Vipavskem od 16. do 18. stoletja. Ljubljana: Založba ZRC SAZU. ISBN 978-961-6568-85-2.
Bellevue (hotel)

Hotel Bellevue je nekdanji hotel na pobočju Šišenskega hriba, nad Celovško cesto v neposredni bližini Hale Tivoli. Leta 1909 zgrajena stavba je bila po večdesetletnem propadanju leta 2025 porušena, na njenem mestu pa je predvidena izgradnja replike. Zgodovina Na prostoru današnje zgradbe je predhodno stala kavarna, ki jo je odkupil šišenski vinski trgovec Alojzij Zajec; kavarno je porušil in tu dal v secesijskem slogu zgraditi hotel; slednji je bil zgrajen leta 1909. Leta 1912 je zgradbo najel Johan Friedl, nato pa je Zajec leta 1928 hotel prodal družini Šterk; slednja ga je imela v lasti do leta 1953, ko je bil hotel nacionaliziran. V lasti ga je imelo podjetje Gostinsko podjetje Vič. Leta 1967 je bil v hotelu ustanovljen pripravljalni odbor za formiranje sekcije barmanov, predhodnik današnjega Društva barmanov Slovenije. Po osamosvojitvi Slovenije je hotel ostal zanemarjen. Več požarov, med drugim februarja 2006 in maja 2014, je uničilo ostrešje in pospešilo njegovo propadanje. Leta 2007 je bil razglašen za kulturni spomenik lokalnega pomena. Po osamosvojitvi je bil hotel denacionaliziran; dediči so ga leta 2005 prodali Študentskemu servisu Maribor. Čez dve leti (2009) je bil prodan mednarodni skupini za razvoj nepremičnin Mawared International, ki je hotel nameravala deloma obnoviti, deloma pa na novo zgraditi. Po osmih letih ga je prodala poslovnežu Izetu Rastoderju. Med aprilom in septembrom 2025 je Rastoderjeva družba dotrajani hotel porušila. Gradbeno dovoljenje predvideva gradnjo nadomestnega objekta, ki naj bi bil po zunanjosti enak prvotnemu. Fotogalerija Viri in sklici Zunanje povezave
Loški grad

Loški grad (tudi Škofjeloški grad) stoji na vzpetini nad Škofjo Loko. Danes je v njem sedež Loškega muzeja. Zgodovina Grad je bil v listinah prvič omenjen leta 1202. Sprva je bil grad samo osrednji kvadratni stolp, ki je bil kasneje v 13. in 14. stoletju obdan še z zidom. Pomembnejšo vlogo je sprva igral Zgornji stolp na Kranclju, iz katerega so pa sedež Loškega gospostva leta 1270 prenesli na Loški grad. Leta 1511 je potres na Idrijskem povsem porušil stolp na Kranclju in tudi močno poškodoval Loški grad. Po potresu so stolp na Kranclju opustili in Loški grad je prevzel celotno vlogo druge utrdbe. Med leti 1513 in 1527 je bil Loški grad obnovljen po ukazih škofa Filipa. Popotresna obnova je predstavljala velik strošek in naslednji dve stoletji so izdatki za grad pokrivali le nujna vzdrževalna dela, dokler ni bil v začetku 18. stoletja zopet temeljito obnovljen. Takrat so dodatno pozidali obodne zidove na severu in vzhodu. Sama naselbina pod loških gradom je pričela nastajati že v 13. stoletju, večinoma so bili prebivalci trgovci in obrtniki. Loški grad je bil leta 1803 podržavljen, takrat je bilo tudi uradno konec loškega gospostva. Država je v grajskih prostorih uredila različne urade, od davkarije, sodišča do zemljiške knjige. Leta 1870 je grad kupil Fidelis Terpinc, pet let kasneje pa je lastnica postala Emilija Baumgartner. Leta 1890 je grad prešel v last uršulink, ki so ga odkupile od hčera Emilije Baumgartner za ceno 10.000 kron. Uršulinke so pričele z obnovo gradu, delo je bilo zaupano arhitektu Viljemu Treu. Ta ga je dal povezati s samostanom v središču mesta, porušiti pa je dal tudi veliki osrednji stolp, zgraditi ožji in višji zvonik, porušiti zahodni trakt gradu in dozidati ostale dele. Leta 1893 je obnovljeno poslopje blagoslovil Jakob Missia. Med prvo svetovno vojno je bila v gradu vojaška bolnišnica. Med obema vojnama so uršulinke nadaljevale vzgojno in šolsko delo. Leta 1941 so bile pregnane, ko so Nemci zasedli grad. Takoj po vojni je bilo v gradu do leta 1948 koncentracijsko taborišče za domobrance in nemške vojne ujetnike. Na vrtu Loškega gradu je bilo odkritih več množičnih grobišč ubitih domobrancev in nemških vojnih ujetnikov, ki so bili zaprti na gradu. Nekatere internirance so pobili tudi drugje v širši okolici Škofje Loke. Med letom 1949 in 1950 je v gradu bilo taborišče za ženske na družbeno koristnem delu, po tem pa moški poboljševalni dom. Leta 1959 je grad prevzela občina in v njem uredila Loški muzej, grad pa je bil namenjen muzejski dejavnosti. Prenos zbirke iz Puštala v grad je vodil Andrej Pavlovec. Muzej Muzej je bil ustanovljen leta 1939. Razstavni prostori se nahajajo v kletnih prostorih, pritličju in prvem nadstropju. Predstavlja se z arheološko, zgodovinsko, kulturno, umetnostno, prirodoslovno in etnološko zbirko ozemelj nekdanjega loškega gospostva. Galerija slik Glej tudi Seznam gradov v Sloveniji Viri O Loškem gradu, Ločanka št. 4, 14. april 2020, str. 8-9, Štukl J.
Narodni dom, Novo mesto

Narodni dom v Novem mestu se nahaja v starem mestnem jedru. Gradnja zgradbe je potekala med letoma 1873 in 1885. To je bil tudi prvi Narodni dom na področju Slovenije. Sprva je bila v njem le knjižnica/čitalnica, nato pa so se v dom naselila tudi narodna društva in glasbena šola. Po drugi svetovni vojni je bil v stavbi vse do leta 1977 Dom JLA s kinodvorano. 1977 pa je bil zgrajen nov Dom JLA, v prenovljeni stavbi pa je danes Kulturni center Janez Trdina. Leta 1992 je bil Narodni dom razglašen za kulturni spomenik lokalnega pomena. Sklici Glej tudi seznam zgradb in objektov v Novem mestu Zunanje povezave Novomesto.si Arhivirano 2005-03-17 na Wayback Machine.
Scuola di merletto (Idria)

La scuola di merletto (in sloveno Čipkarska šola Idrija) è un'istituzione culturale di Idria dedita all'insegnamento dell'arte del merletto di Idria istituita nel 1876 e da allora costantemente attiva: dal 1986 è riconosciuta come patrimonio culturale locale. Venne istituita dal governo austriaco come scuola professionale sotto la guida di Ivanka Ferjančič: dal 1974 al 2025 è stata parte della scuola superiore Jurij Vega, mentre dal 2025 è autonoma e parte del Centro per le Scuole e le attività extracurricolari. Oggi offre anche un servizio di vendita diretta e ha al suo interno un'esibizione di merletti, visitabile gratuitamente. Note
Cerkev svetega Jožefa, Cankova

Cerkev sv. Jožefa se nahaja na Cankovi in je župnijska cerkev Župnije Cankova. Zgodovina Na Cankovi so leta 1718, na mestu sedanje cerkve, zgradili kapelo v čast sv. Jožefu. Del zidov ladje in zvonika sedanje cerkve so ostanki prvotne kapele. Cerkev je dala sezidati družina grofa Nadassdyja iz Gornje Lendave - današnjega Grada. Leta 1736 pa še drugi del sedanje ladje, kjer je bila poprej apsida t. j. polkrožen obokan prostor z oltarjem. Pred ustanovitvijo župnije (1754) so kapelo - cerkev obnovili z denarno pomočjo grofa Leopolda Nadassdyja. Opis arhitekture Župnijska cerkev je bila zgrajena leta 1754, sedanjo podobo pa je dobila leta 1900. Stavba ima tloris v obliki latinskega križa in na zahodni strani zvonik. Prezbiterij in ladja sta enako široka. Fasade delijo vogalna rustika, okenske maltaste obrobe in profiliran podstrešni venec. Prenove in posodobitve V letih 1898 - 1900 so dozidali sedanji stranski kapeli. Cerkveni zvonik, katerega streha je bila prvotno piramidasta in pokrita z deskami, je dobil leta 1903 sedanjo baročno obliko. Ob severni kapeli, ki je do leta 1928 služila kot zakristija, so prizidali sedanjo zakristijo, kapelo pa odprli za vernike. Leta 1968 so izolirali več kot meter debele cerkvene stene in prezbiterij preuredili po zahtevah Drugega vatikanskega koncila ter novih liturgičnih predpisov. V letu 1991 so obnovili pročelje cerkve, vključno z vsemi ornamenti - okraski. Z bakreno pločevino je bil na novo prekrit cerkveni zvonik. Na Cankovi imajo od leta 1983 urejeno električno zvonjenje. Obnovljene so tudi cerkvene orgle, ki so bile izdelane leta 1912. V cerkvi so tudi uredili tudi ogrevanje. Poslikave in notranja oprema Freske so iz leta 1900, leta 1970 pa je akademski slikar Stane Kregar naslikal fresko Svete družine. Ob glavnem oltarju je dvoje barvnih oken - eno je posvečeno svetima bratoma Cirilu in Metodu. V obeh kapelah so še tri barvna okna, ki so prav tako delo slikarja Kregarja, na njih pa so upodobljeni: škof Slomšek, sv. Marija Goretti in sv. Maksimilijan. Sklici Viri Sobočan, Štefan (1994). Moja župnija: drobci iz preteklosti in sedanjosti cerkva in verskih skupnosti. Solidarnost. COBISS 39618304. »Opis enote nepremične kulturne dediščine, evidenčna številka 2915«. Pregledovalnik Registra nepremične kulturne dediščine. Ministrstvo RS za kulturo. Geopedia.si: Cerkev svetega Jožefa, Cankova Glej tudi Župnija Cankova Galerija sakralnih objektov v Prekmurju
Vodnikova domačija

Vodnikova domačija je zgradba v Zgornji Šiški (na Vodnikovi 65, Ljubljana), ki je rojstna hiša Valentina Vodnika. Velja za osrednjo šišensko kulturno ustanovo. Zgodovina Leta 1730 je domačijo kupil Jurij Vodnikov, Valentinov stari oče, po katerem je bila domačija poimenovana Pri Žibertu. Valentinovi starši so pri domačiji postavili gostilno Pri kamnitni mizi. Domačija je bila v lasti Vodnikovih do leta 1864, ko jo je kupil Jakob Matjan; slednji je potem preimenoval gostilno v Pri Matjanu. Leta 1912 so domačijo in gostilno odkupil Anton Pogačnik, ki je leta 1930 zaprl gostilno in obdržal le stanovanja. V lasti Pogačnikovih je zgradba ostala do leta 1960, ko je bila nacionalizirana. Leta 1979 je zgradbo odkupila Občina Ljubljana Šiška, ki jo je obnovila. Leta 2001 je bila domačija razglašena za kulturni spomenik lokalnega pomena. V domačiji je med letoma 1984 in 2008 deloval tudi "Pionirski oddelek Valentin Vodnik", dislocirana enota Knjižnice Šiška; slednji je med letoma 1998 in 2008 deloval kot avdiovizualni oddelek knjižnice. Med bosansko vojno pa je v Vodnikovi domačiji potekal tudi t. i. "Kulturni vikend otrok iz Bosne in Hercegovine", otroških beguncev iz BiH. Do leta 2012 je bila domačija v upravljanju KUD Vodnikova domačija (predsednica ga. Majda Lenič). Sedanjost in prihodnost Aprila 2012 je domačijo s podpisom pogodbe v upravljanje prevzel zavod Hanna's atelje sonoričnih umetnosti, ki ga vodi sodobna umetnica Hanna Preuss. Začrtan program »sonoričnega« centra v nastajanju ponuja prireditve in delavnice uporabnikom vseh starosti, namenjene pa so tako ljubiteljskemu kot tudi bolj zahtevnemu občinstvu. Posebna pozornost pa je namenjena vključevanju otrok, mladostnikov, upokojencev in okoliških prebivalcev v ustvarjalne programe. Poleg tega se v domačiji nahajajo še: stalni literarno-zgodovinski zbirki, Galerija Vodnikova domačija, Glasbena delavnica Vodnikova domačija in Sovretova likovna šola za otroke. Upravljanje domačije je leta 2015 prevzel Inštitut za neprofitno komunikacijo Divja misel s Tino Popovič na čelu. Odtlej je domačija zasnovana kot hiša branja, pisanja in pripovedovanja. Med vidnejšimi novostmi oz. projekti velja omeniti Vodnikovo spominsko sobo, hišno predstavo Ljubljanski vodnik našel Vodnika, ki jo je pripravil Andrej Rozman - Roza, nedeljski otroški program Nedelce in decembrski sejem ilustracije. Sklici Glej tudi seznam zgradb in objektov v Ljubljani Zunanje povezave Uradna spletna stran Arhivirano 2012-04-01 na Wayback Machine.