NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Burg Stain

Die Ruine der Burg Stain (slowenisch Grad Kamen, deutsch Burg Stein) steht auf einem Felskamm im Talschluss in der Nähe des Dorfes Begunje (Vigaun) der Gemeinde Radovljica in der Region Gorenjska (Oberkrain). Geschichte Die Höhenburg wurde erstmals 1263 urkundlich als Castrum Lapis und im Jahre 1350 als Stain erwähnt. Erbaut wurde sie durch die Ortenburger Grafen zum Schutz der Handelswege im oberen Savetal über die Karawanken. Nach dem Aussterben der Ortenburger im Jahre 1418 kam die Burg an die Grafen von Cilli. Danach kam die Burg an die Seebacher aus Smlednik. Anschließend ging der Besitz der Burg an Georg von Lamberg. Im 15. Jahrhundert wurde der untere Teil der Burg schrittweise entlang der Felsplattform zwischen den beiden Sperrtürmen erweitert. Die Gefahr türkischer Angriffe und neue Schusswaffen prägten das endgültige Bild des Ausbaus der Burg im 16. Jahrhundert. Im 18. Jahrhundert wurde die Burg aufgegeben und die lambergischen Eigentümer beider Anwesen zogen um ins zeitgemäßere Schloss Katzenstein im Ortszentrum, während die Burg dem allmählichen Verfall preisgegeben wurde und sogar als Baumaterial dienen musste. 1959 begannen Konservierungsarbeiten an der Burg. Die Ruine wurde mit Holztreppen und Brücken zugänglich gemacht. Weblinks Literatur Dušan Kos: In Burg und Stadt. Spätmittelalterlicher Adel in Krain und Untersteiermark, Wien/München 2006, ISBN 978-3-48658-076-1. S. 204 f. Ivan Stopar: Burgen und Schlösser in Slowenien, Verlag Cankarjeva Zalozba, Ljubljana 1989 (hier: 2. Auflage 1991), ISBN 978-8-63610-628-0. S. 237–240.
Grad Muta

Grad Muta (nemško Hohenmauten, Mutenberch) je nekdanji grad, ki je stal vrh skalnatega hriba Grašin nad dolino Bistrice v občini Muta, od katerega so ostale le še razvaline. Zgodovina Grad Muta je v listinah prvič omenjen leta 1255 kot Hohenmauten, vendar so ga Bamberški škofje pozidali že konec 12. stoletja za zaščito mitnice ob deželni meji med Koroško in Štajersko, ki se omenja leta 1147. Prvotni grad je kmalu propadel. Zgradili so novega. Vitez Henrik iz Žrelca (Graifenfelsa) je grad (castrum Mutenberch) pridobil v zastavo leta 1255. Češki kralj Otokar je grad leta 1265 podelil Herbardu iz Fulnsteina, leta 1299 pa ga je kot dediščino zahteval in zasedel Henrik Viltuški kot dedič Žrelskih, vendar ga je deželni knez Rudolf Habsburški po vojaški grožnji izplačal. Od 1302 do 1341 je bil v lasti deželnega kneza, ki je gospostvo dajal v najem/zastavo. Leta 1341 je deželni knez Albrecht II. Habsburški ta grad, posest in mitnico vrnil Bamberškim škofom, ker do njega niso imeli pravice. Leta 1409 je grad za kratek čas zasedel Bernhard Ptujski. Leta 1425 je bamberški škof zamenjal grad in mitnico z grofom Hermanom II. Celjskim za grad Vivšnik (Weissenek) v Podjuni na Koroškem. Celjski grof je grad, gospostvo in trg Muto z mitnico dal v najem Habsburžanom, ki so na gradu imeli kot gradiščana Žigo Weisspriacha do leta 1439 tj. do vojne med Celjskimi in Harsburžani. Takrat so Celjani grad in mitnico dali v oskrbo Ulriku Leisserju, ki ga je leta 1441 nasledil sin Jurij. Leta 1451 sta celjska kneza Friderik in Ulrik II. grad in trg Muto ter grad in trg Vuzenico dala v fevd cesarjevima svetovalcema Volfgangu in Rajnprechtu Walsee-jskima. Po izumrtju Celjskih knezov je grad leta 1456 postal deželnoknežji oziroma je grad in posestvo Muta (gesloss an der Mawt) dokončno prešel v roke Habsburžanov. Cesar Friderik Habsburški je že naslednjega leta Muto podelil v zajem Frideriku Verlu. V letih 1460 - 1472 je bil na Muti cesarski oskrbnik Anton pl. Holeneški, ki mu je v letih 1472 - 1478 sledil Hartnid pl. Holeneški. 1478 postane najemnik gradu vitez Hans Gall iz Pukštajna. Leta 1490 se na grad vrne še en Holeneški - Friderik pl. Holeneški, ki pa že razpadajoči grad zapusti leta 1494. Takrat cesar Maksimilijan I. Habsburški za upravitelja dohodkov mutskega gradu imenuje marenberšega oskrbnika Jurija Koloniča, kateremu 1498 naroči razpadajoči grad porušiti. Gospostvo je nato leta 1509 podelil v fevd svojemu svetovalcu in komorniku Žigi Dietrichsteinskemu in mu dovolil, da grad ponovno pozida, česar pa ta ni storil. Leta 1513 je gospostvo dobil v zakup Žiga Ivniški (von Eibiswald). V posesti Ivniških (Jurija Žige) je še leta 1584. Leta 1669 je gospostvo kupil nunski samostan iz Radelj. Sklici in opombe Viri Ivan Stopar, Dr.: Grajske stavbe v vzhodni Sloveniji – Med Solčavskim in Kobanskim, Viharnik, Ljubljana, 1993, ISBN/ Dušan Kos (2005). Vitez in Grad. Ljubljana : Založba ZRC, ZRC SAZU. COBISS 219524608. ISBN 961-6500-82-1. Zunanje povezave grad Muta (gradovi.net)
Grad Neuhaus

Grad Neuhaus je bil grad, ki se je nahajal na vzpetini nad Tržičem. Na lokaciji se danes nahajajo vrtički (2025). Od gradu ni do danes ostalo nobenih ostankov. Prvič je bil omenjen leta 1320 in je najverjetneje nastal z novo naselbino. Njegovi lastniki so bili oblastniki nad zgornjim delom Tržiča. V času Friderika III. so grad podedovali grofje Paradeiserji, ki so dve stoletji gospodovali nad svojim delom Tržiča, ki jim je pripadal z vsemi pravicami, ljudmi, posestvi in sodno oblastjo. Požar leta 1811 ni prizanesel niti gradu. Zadnji lastnik, grof Josef Radetzky, je dal postaviti približno 400 metrov južneje nov Dvorec Neuhaus. Galerija Sklici Glej tudi Dvorec Neuhaus
Pišece Castle

Pišece Castle (Slovene: grad Pišece, German: Schloss Pischätz) is a castle in Pišece, Slovenia. The castle appears for the first time in written sources in 1329, and was built to serve the Archbishopric of Salzburg who had estates in the area. The archbishops kept the feudal rights over the castle until 1803, although the castle had been bought in 1595 by the Moscon noble family. A lawsuit determining the proper ownership of the castle was not concluded until 1637, however; it ruled in the favour of the Moscon family. The family owned the castle until the end of World War II. Reconstruction works have been carried out at the castle in 1568, during the Baroque era, in 1867 and 1884. References External links Media related to Pišece Castle at Wikimedia Commons
Grad Pišece

Grad Pišece ali Pišeški grad (nemško Pischätz) stoji na griču (352 mnm) v Orliškem pogorju, na robu vasi Pišece v Občini Brežice. Zgodovina Grad Pišece, ki se dviga na griču nad istoimenskim naseljem, je bil eden od štirih sedežev posavskih salzburških gospostev. Nad temi gospostvi je imel salzburški nadškof pravico višjega sodstva, gradnje utrdb ter tržno, mitninsko, kovniško, carinsko in davčno oblast. Poleg tega so bile posesti zaokrožene s sklenjenimi zemljiškimi posestmi in podeljevanjem fevdov. Salzburška škofija je ta teritorij, ki je obsegal približno 300 km², prejela v 10. ali 11. stoletju. Sam grad Pišece je v pisnih virih prvič omenjen leta 1268, in sicer v povezavi z bratoma Konradom (1268–1300) in Ekhardom (1268), ministerialoma salzburške nadškofije. Grad je bil zgrajen z namenom zaščite in upravljanja vzhodnih meja posesti salzburške škofije v Posavju. Pozneje so na gradu gospodarili salzburški oskrbniki in zakupniki, dokler ga leta 1595 ni kupil Inocenc Moscon v dedno last, vendar je salzburški nadškof ohranil na njem vrhovno fevdno pravico vse do leta 1803. Rodbina Moscon je imela grad v lasti vse do konca druge svetovne vojne. Zadnji lastnik Alfred von Buttlar Moscon je bil pred drugo svetovno vojno slovenski politik in poslanec. Po koncu vojne so grad nacionalizirali, bogata oprema je bila raznešena, v njem pa so naselili več družin. Od prvotne romanske grajske zasnove se je ohranil mogočni 36 metrov visok stanovanjski stolp z 2,5 metra debelimi zidovi iz kamnitih blokov položenih v ravnih plasteh. Kamnoseška znamenja kažejo na nastanek okoli leta 1200 ali v 1. polovici 13. stoletja. V kompleksu, ki razodeva številne večje prezidave, predvsem renesančne, je delno ohranjena tudi romanska grajska kapela z nadzidano apsido. Pred gradom je angleški vrt, kjer raste več eksotičnih dreves: med njimi tri sekvoje (obseg od 80 do 450 cm), katalpa (Catalpa sp.), platane (Platanus sp.), gledičija (Gleditsia sp.), ginko (Ginkgo biloba). Sedanja namembnost 17. februarja 2026, v okviru obiska vlade v Posavju, je bila v gradu Brežice podpisana pogodba med Ministrstvom za kulturo, Občino Brežice in Posavskim muzejem Brežice. Pogodbo so podpisali ministrica Asta Vrečko, župan Ivan Molan in direktorica muzeja Alenka Černelič Krošelj. Pogodba določa, da grad, ki je v državni lasti, preide v upravo muzeja, ki odslej skrbi za ohranjanje in promocijo gradu. Ministrstvo zagotavlja investicije v zvezi z obnavljanjem, občina zagotavlja sredstva za enega zaposlenega in materialne stroške ter programe v višini do 100.000 € letno, občina in muzej pa prevzameta upravljanje grajskih prostorov ter razvijata programske vsebine. S tem je bil grad namenjen za odprtje za javnost. Galerija Soba gradov, soba v prvem nadstropju s 26 freskami gradov in dvorcev Rodbine Moscon Sklici Viri Černelč, Adrijan; in sod. (2010). Kozjanski regijski park. Nazarje : Argos. COBISS 252358912. ISBN 978-961-90886-7-8.: Vzdrževanje CS1: lokacija založnika (povezava) Glej tudi Moscon Zunanje povezave Gradovislovenije.si Gradovi.net Dedi.si Repozitorij.uni-lj.si Visitbrezice.si Kraji.eu Caszaizlet.si Kamzavikend.si
Пишецький замок

46.006111° пн. ш. 15.636944° сх. д.﻿ / 46.006111; 15.636944 Пишецький замок або Замок Пишеце або Град Пишеце (словен. grad Pišece, нім. Schloss Pischätz) — замок в Пишеце, Словенія. Замок з'являється вперше в письмових джерелах в 1329 році, і був побудований, щоб служити архієпископству Зальцбурга, який мав маєтки в цьому районі. Архієпископи зберігали феодальні права на замок до 1803 року, хоча замок був куплений в 1595 році сім'єю Москон. Однак позов, що визначав належне володіння замком, не був вирішений до 1637 року, коли справа була завершена на користь сім'ї Москон. Сім'я володіла замком до кінця Другої світової війни. Реконструкційні роботи проводилися в замку в 1568 році, в епоху бароко, 1867 і 1884 рр. Галерея Примітки
Gemeinde Kozje

Die Gemeinde Kozje (deutsch Drachenburg) ist eine Gemeinde in der Region Savinjska in Slowenien. Sie liegt in der historischen Landschaft Spodnja Štajerska (Untersteiermark). Benannt ist sie nach dem Hauptort Kozje. Lage Die aus 23 Ortschaften und Weilern bestehende Gemeinde liegt nahe der Grenze zu Kroatien. Die mächtige Burg Podsreda ist das Wahrzeichen der Gemeinde Kozje und liegt in der gleichnamigen Ortschaft Podsreda. Als Castrum Herberch wurde es 1213 erstmals erwähnt. Ortschaften In Klammern: Die bis 1918 gebräuchlichen, deutschsprachigen Ortsbezeichnungen. Sehenswürdigkeiten Burg Podsreda Kozjansko Regionalpark Nachbargemeinden Geschichte Auf dem Gemeindegebiet wurden zwei Massengräber aus der Zeit des Zweiten Weltkriegs gefunden, und zwar in der Ortschaft Drensko Rebro. Persönlichkeiten Siehe auch Liste der Gemeinden in Slowenien Literatur Literatur über Kozje, Digitale Bibliothek Sloweniens Weblinks Gemeinde Kozje, offizielle Website (slowenisch) Gemeinde Kozje auf geopedia.world Einzelnachweise
Podsreda Castle

Podsreda Castle is a fortress in Slovenia with in the Kozje region. It was formerly known as Hörberg or Herberch. The castle contains a small chapel and a defense tower. It was built in the 13th century. Then the castle was owned by the counts of Celje and the counts of Ptuj. During the Second World War the castle was nearly destroyed. However, since 1983 the castle has been under renovation by the Kozje Park Public Institute with renovations being completed in 2015. References
Zamek Podsreda

Zamek Podsreda – zamek położony w pobliżu wsi Podsreda w południowo-wschodniej Słowenii, niedaleko granicy z Chorwacją. Jest to jedyny obiekt tego typu w Słowenii, który zachował czysty styl romański. Udostępniony dla zwiedzających jest wyłącznie w sezonie letnim (od kwietnia do października), z wyjątkiem poniedziałków. Historia Warownia nazwana Hörberg powstała około roku 1200. Pierwsza wzmianka o niej pochodzi z 1213 roku. W 1339 roku zamek został zakupiony przez Fryderyka I, hrabiego Cilii i był własnością dynastii aż do jej ostatniego przedstawiciela. W 1456 po wygaśnięciu rodu hrabiów Cilii zamek przeszedł w posiadanie Habsburgów. W 1515 roku został zaatakowany i zdobyty podczas powstania chłopskiego. Następnie zarządcy obiektu często się zmieniali, do czasu zakupu w 1617 roku przez hrabiego Žiga Tattenbacha. Był własnością jego potomków do 1848 roku, kiedy to kupiony został przez księcia Weriand zu Windisch-Grätz. Po II wojnie światowej zamek przeszedł na własność państwa i została przeprowadzona jego gruntowna renowacja. Działa w nim muzeum z główną ekspozycją w wieży zamkowej. W komnatach znajdujących się na parterze powstało muzeum szkła oraz mieści się wystawa poświęcona historii warowni. Charakterystycznym elementem budowli jest okazała wieża bramna, która pełniła także rolę stołpu. Architektura Zamek otoczony jest grubymi na 3 metry murami ze stołpem w południowej części. Po wschodniej stronie znajdują się arkadowe schody zewnętrzne do pomieszczeń we wschodniej i północnej części obiektu. Parter w przeważającej części pełnił funkcję piwnicy, tylko w południowo-wschodniej części zamku zachowała się odrestaurowana kuchnia chlebowa przebudowana w późnym okresie baroku (czasem nazywana kuchnią „średniowieczną”). W pokojach zamkowych z zachowanymi oryginalnymi belkami stropowymi i żyrandolami znajduje się wystawa szkła artystycznego. Przypisy
Grad Podsreda

Grad Podsreda (nemško Hörberg) stoji na severnem pobočju Orlice v osrčju Kozjanskega regijskega parka nad trgom Podsreda. Sodi med najpomembnejše romanske objekte na Slovenskem. Zaradi skoraj neokrnjenega srednjeveškega videza grad danes velja za najbolj grajskega med gradovi v Sloveniji. Grad danes velja za pomembno kulturno in izobraževalno središče v tej regiji. Od leta 2020 so na gradu urejene tudi nastanitve. Arhitektura Zgrajen je bil v prvi polovici 12. stoletja. Takrat je imel običajno preprosto pravokotno zasnovo. Okoli leta 1180 je bil prizidan visok obrambni stolp, okoli 1220 južni bivalni del ter okrog 1260 še kapelo. Današnjo podobo je dal gradu predvsem grof Schönburg-Glauchau, zet kneza Werianda zu Windischgrätza v 19. stoletju. Grad so začeli obnavljati leta 1983. Zgodovina Grad je bil eden petih glavnih krških fevdov in sedež podeželskega sodišča. Grad je prvič omenjen leta 1213, kot Castrum Herberch, ko ga je Ortolf s Planine zapisal svoji ženi Kiburgi s Ptuja. Podsreškim vitezom so sledili Ostrovrharji s Svibnega. Leta 1338 ga je Herman s Kranichberga prodal Frideriku Žovneškemu. Škofje so grad redno potrjevali Celjskim grofom. Po njihovem izumrtju leta 1456, postane grad in gospoščina deželnoknežja last Habsburžanov. Leta 1515 so ga napadli in zavzeli uporni kmetje. Upravitelji gradu so se poslej pogosto menjavali, dokler ga leta 1617 ni kupil grof Žiga Tattenbach. V lasti njegovih potomcev je bil do leta 1848, ko je posest kupil knez Weriand zu Windischgrätz. Posest je ostala v lasti njegovih dedičev do konca druge svetovne vojne. Zahodno 450m od gradu je stal zaporni stolp (Turnič), na katerem je bila stalna vojaška posadka. Prvotni podsredški grad je nekoč stal na hribu (gradišče), vzhodno od današnjega trga. Galerija Sklici in opombe Viri Černelč, Adrijan; Stahovnik, Vojko Kozjanski regijski park Nazarje, Argos, 2010 (COBISS) ISBN 978 961 90886 7 8 Glej tudi Steklarstvo na Kozjanskem Seznam gradov v Sloveniji Zunanje povezave Grad Posreda
Grad Podvin

Grad Podvin (nemško Podwein) se nahaja v vasi Mošnje južno od Radovljice. V njem je bil hotel višje kategorije, danes pa je zgradba zapuščena. Zgodovina Grad ali graščina (dvorec) se v zgodovinskih listinah prvič omenja leta 1311, kot »Trurn Podwein«, ko so ga v dedni lasti imeli gospodje Podvinski (Podwein), ki so bili vazali grofov Ortenburških. Zadnji iz rodu Sebald Podvinskih je umrl leta 1397 pri ježi. Leta 1399 je Friderik Ortenburški graščino in posest podelil v fevd pl. Lambergom iz gradu Kamen. Po izumrtju Ortenburžanov so leta 1418 grad in posest podedovali Celjski grofje, kot fevdalni gospodje gospodov Lambergov. Po izumrtju Celjskih leta 1456 pa so gradič in gospoščino pridobili Habsburžani, ki so jo dajali v zajem in končno prodali baronom Wagnom pl. Wagensberškim. Kasneje pride v posest Gallenfelsov, Mogajnerjev, za njimi pa rodbine Mally. Leta 1870 je lastnik tega dvorca postal francoski knez Camille de Polignac, kateremu je služil kot letna rezidenca njegove družine. Le- ta pa je dvorec zapustila že pred II. svetovno vojno leta 1939. Po koncu vojne leta 1946 je oblast posestvo z gradom nacionalizirala. V graščini je bila nekaj časa kmetijska šola, kasneje pa so jo preuredili v gostinski in celo nekaj časa v protokolarni objekt. Po osamosvojitvi in denacionalizaciji nasledniki kneza Camila de Polignaca, zadnjega lastnika gradu, vrnitve niso zahtevali, tako da je ostala graščina kot gostinski-turistični objekt. Sklici Viri Ivan Stopar, Grajske stavbe v osrednji Sloveniji, Gorenjska I-III, Ob zgornjem toku Save, Viharnik, Ljubljana 1996, Ivan Jakič (1999). Vsi slovenski gradovi : leksikon slovenske grajske zapuščine. Ljubljana : DZS. COBISS 99122944. ISBN 86-341-2325-1.: Vzdrževanje CS1: lokacija založnika (povezava) Majda Smole, Graščine na nekdanjem Kranjskem, Ljubljana, 1982. Glej tudi seznam gradov na Slovenskem Zunanje povezave Ortofoto objekta na spletni strani Geopedija
Grad Smlednik

Grad Smlednik (tudi Stari grad nad Smlednikom) je nekdanji grad na vzpetini vzhodno od Zbiljskega jezera in severno od Šmarne gore. Danes so od njega ohranjene zgolj ruševine. Zgodovina Prvi lastnik gradu naj bi bil vitez Ulrih Smledniški (Wdalricus de Fledinich) leta 1136, ki je bil ministerial grofov Andeških. V 13. in 14. stol. so bili smledniški vitezi iz rodu gospodov Planinskih-Svibenskih, ki so grad leta 1328 zastavili (brata Henrik in Ulrik Planinski) leta 1332 pa prodali Frideriku žonveškemu, poznejšim grofom Celjskim. Oskrbnik Celjskih na gradu je bil leta 1442 Hans II. Sepacher ali Mlinski (z izvorom na dvoru na Mlinem pri Bledu). Po izumrtju Celjanov leta 1456 je gospostvo prešlo v posest Habsburžanov in postalo deželnoknežja posest. Upravljali so ga številni zastavni imetniki. Najprej leta 1457 Rudolf Khevenhüller, že naslednje leto vse do 1478 pa Gašpar Črnomaljski. Pred letom 1547 ga je imel v zastavi Wolf Engelbrecht Turjaški, nato pa Hans Joseph Egg. Leta 1626 je cesar Ferdinand gospostvo prodal baronu Janezu Pavlu Egkhu. Nazadnje so grad obnovili leta 1610, kmalu po tem pa je bil zapuščen, v prid udobnejšega dvorca, zgrajenega ob vznožju hriba. V času Valvasorja, ki ga v Slavi vojvodine Kranjske omenja kot »Flednigg« je bil grad že zapuščen in je pričel propadati. O gradu je napisal pesem tudi Simon Jenko. Arhitektura Stavbnozgodovinske raziskave potrjujejo izsledke zgodovinarjev, da grajsko jedro izvira iz poznoromanske dobe. Oblika zasnove jedra gradu izpričuje, da sta grad sestavljala palacij in obrambni stolp bergfrid, ki ima več kot tri metre debele stene ter je bil obdan tudi z obrambnim jarkom. Sicer izsledki raziskav kažejo, da je sedaj ohranjeno najstarejše obodno obzidje mlajše od stolpa, vendar pa obstaja možnost, da je bil grad sprva pretežno lesen in je sedanji stolp le nadomestil predhodnega. Grad so že istočasno ali vsaj kmalu potem obdali z visokim, ponekod meter in pol debelim obzidjem, ki je imelo obliko nekoliko nepravilnega trikotnika, zgrajenim neoziraje na oblikovanost terena. Obenem so znotraj obzidja pozidali palacij, naslonjen na zahodno stran obzidja, v obdobju renesanse pa so zgradili zunanji obzidni obroč s tremi manjšimi stolpiči. Strokovne raziskave Božo Otorepec in Ivan Komelj sta leta 1971 pripravila prvo resno historično in stavbnozgodovinsko študijo gradu, ki je po arheoloških raziskavah v šestdesetih letih preteklega stoletja prispevala vrsto novih pogledov na zasnove naših najstarejših gradov. Okolica gradu Ob poti na grad je 14 rokokojskih kapelic Križevega pota, ki se zaključi s kompozicijo treh križev. Kalvarija je bila zgrajena leta 1772 v povezavi s posestjo gradu Valburga. Obnovljena je bila dvakrat, leta 1872 in leta 1992, dograjena pa leta 2001. Galerija Sklici in opombe Viri Stopar, Ivan Gradovi na Slovenskem, Cankarjeva založba, 1986, (COBISS). Glej tudi seznam gradov v Sloveniji Zunanje povezave YouTube: KS Smlednik - Grad Smlednik (animacija) Geopedia.si: Grad Smlednik Stari grad nad Smlednikom - kamera v živo Arhivirano 2009-10-30 na Wayback Machine.
Castello di Vinchimberch

Il castello di Vinchimberch (in sloveno grad Vinchimberch) si trova in Slovenia nel comune di Erpelle-Cosina, nei pressi del villaggio di Becca (Beka) sopra la val Rosandra. Storia Il castello venne costruito sulla sommità di un colle posto alla confluenza tra la Rosandra ed il torrente Grisa (Grižnik), in posizione elevata seppur distante da abitati maggiori o particolari vie di comunicazione. Il modello della costruzione è il castello di Carsperch, sede del casato che realizzò la presente opera e, come il suo modello, è caratterizzato da un ampio fossato semicircolare scavato artificialmente ancora ben visibile e da una alta torre che dominava alcuni edifici di servizio. Il castello è l'unica struttura fortificata della val Rosandra di cui conosciamo l'esatta data di fondazione. Il 25 maggio 1249 il vescovo di Trieste Ulrico autorizzò Almerico figlio di Ravino di Charsperch a costruire un castello in località Dinga (riferibile alla località Pod Lorenzon sopra Botazzo presso Becca). L'operazione fu diretta dal conte di Gorizia con lo scopo preciso di creare una base operativa nell'area ma in un luogo appartato. Nel corso dei decenni le notizie che riguardano il castello sono scarse in quanto non coinvolto in avvenimenti bellici perché non strategicamente importante. D'altro canto però i Vinchimberch iniziano ad espandersi sul territorio acquisendo tra l'altro beni a Caresana, Prebeneg e San Servolo, con l'obbiettivo di creare una piccola signoria. Nel 1342 il castello entra ufficialmente a far parte dei beni dei conti di Gorizia. Questi nel 1361 autorizzano i veneziani alla costruzione di una nuova strada commerciale, passante per Clanzo (Klanec). Tale itinerario fu realizzato con il preciso intento di evitare le stazioni doganali triestine. Questi motivi, sommati alle tendenze espansionistiche triestine sul territorio costituirono le premesse per procedere alla eliminazione di quella che per la città era una scomoda presenza. Il pretesto fu dato dall'atto stipulato nel 1249 in cui si precisava che il castello non doveva mai essere utilizzato a danno del vescovo o del Comune di Trieste. Alla fine del mese di maggio del 1361 il castello fu preso e distrutto, in quanto il Comune non poteva vantare diritti sulla struttura. Bibliografia Fulvio Colombo, Vinchimberch (1249-1361). La breve vita di un castello vescovile, gestito dai conti di Gorizia, in territorio triestino, in »Archeografo Triestino«, CVIII, 2000, pp. 183–237. Maurizio Radacich, Val Rosandra/Dolina Glinščice: guida alla sua storia e ai suoi piccoli segreti, edizioni Italo Svevo, Trieste 2009. Voci correlate Castello di Moccò Tabor di Draga Castello di San Servolo