NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Church of Saint Michael the Archangel of Ladomirová

Church of Saint Michael the Archangel of Ladomirová is a Greek-catholic church situated in the village of Ladomirová. History An earlier church is believed to have existed in this place in 1600. The current church was constructed in wood in 1742. On July 7, 2008, the church along with seven other monuments was declared UNESCO world heritage site under the name "Wooden Churches of the Slovak part of the Carpathian Mountain Area". References
Iglesia de San Miguel Arcángel de Ladomirová

La Iglesia de San Miguel Arcángel de Ladomirová es una iglesia greco-católica situada en el pueblo de Ladomirová. Historia Se cree que en este lugar existía una iglesia anterior en 1600.​ La iglesia actual fue construida en madera en 1742. El 7 de julio de 2008, la iglesia, junto con otros siete monumentos, fue declarada por la UNESCO Patrimonio de la Humanidad con el nombre de Iglesias de madera de la parte eslovaca de los Cárpatos". Referencias
Église Saint-Michel-Archange de Ladomirová

L'église Saint-Michel-Archange est une église grecque-catholique située dans le village de Ladomirová. Histoire Une église primitive est mentionnée à cet emplacement en 1600. L'église actuelle fut construite en bois en 1742. Le 7 juillet 2008, l'église fut inscrite avec sept autres monuments du même type au patrimoine mondial de l'UNESCO sous la dénomination d'Églises en bois de la partie slovaque de la zone des Carpates. Références Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Slovaquie Portail du catholicisme Portail du patrimoine mondial
Cerkiew Świętego Michała Archanioła w Ladomirovej

Cerkiew Świętego Michała Archanioła (słow. Chrám svätého Michala Archanjela) – drewniana greckokatolicka cerkiew parafialna z 1742 w Ladomirovej. Należy do dekanatu Svidník w archieparchii preszowskiej Kościoła katolickiego obrządku bizantyjsko-słowackiego. Cerkiew łemkowska typu północno–zachodniego, od 1968 posiada status Narodowego Zabytku Kultury. W 2008 została wpisana na Listę Światowego Dziedzictwa UNESCO wraz z innymi drewnianymi cerkwiami w słowackich Karpatach. Historia Cerkiew została wzniesiona w 1742, w południowej części wsi. Świątynia ucierpiała w czasie II wojny światowej, ale już w 1946 ją wyremontowano. Ponownie została uszkodzona przez powalone drzewo w czasie silnej burzy w 1957. Rok później została odbudowana. Ikonostas stopniowo restaurowano w latach 1996-2006. Remont generalny przeszła na początku XXI wieku. Architektura i wyposażenie Jest to cerkiew drewniana o konstrukcji zrębowej, orientowana. Budowla trójdzielna: do kwadratowej nawy przylega od strony wschodniej zamknięte prostokątnie prezbiterium, a od zachodniej babiniec objęty słupami wieży. Wieża o pochyłych ścianach, z izbicą, otoczona zachatą. Dach namiotowy łamany nad prezbiterium, a łamana ośmioboczna kopuła nad nawą. Gontowe dachy nad prezbiterium, nawą i wieżą zwieńczone wydatnymi baniastymi hełmami zakończonymi kutymi krzyżami. Wewnątrz w prezbiterium i nawie zrębowe kopuły, strop płaski w babińcu. Między babińcem a nawą ozdobnie wycięta przegroda. W sanktuarium ołtarz główny z ikoną Pokrov, malowane tabernakulum z połowy XVIII wieku. Pomiędzy prezbiterium a nawą pięciopiętrowy kompletny ikonostas z XVIII wieku, niektóre ikony pochodzą z drugiej połowy XVII wieku. Carskie wrota wyposażone w sześć medalionów. Ikony także na ścianach bocznych nawy. Wokół cerkwi Obok cerkwi duża drewniana dzwonnica konstrukcji słupowej, przykryta gontowym piramidalnym dachem zwieńczonym cebulastym hełmem z jednoramiennym krzyżem. Pierwotnie znajdowały się tu cztery dzwony (obecnie są trzy), przy czym jeden z 1742. Cerkiew otacza drewniane ogrodzenie. Przypisy Bibliografia Magdalena i Artur Michniewscy, Marta Duda, Cerkwie drewniane Karpat. Polska i Słowacja, Wydawnictwo Rewasz, Wyd. II, Pruszków 2011, ss. 257, 258 ISBN 978-83-62460-12-0 Linki zewnętrzne Położenie na słowackiej mapie turystycznej
Igreja do Arcanjo São Miguel de Ladomirová

A Igreja do Arcanjo São Miguel de Ladomirová é uma igreja greco-católica situada na aldeia de Ladomirová. História Acredita-se que uma igreja anterior existia neste lugar em 1600. A actual igreja foi construída em madeira em 1742. Em 7 de julho de 2008, a igreja juntamente com outros sete monumentos foi declarada património mundial da UNESCO sob o nome de "Igrejas de madeira da parte eslovaca da área montanhosa dos Cárpatos". Referências
Levočský dům

Levočský dům je pozdně gotická stavba obytného domu v Košicích, pocházející z 15. století, která se nachází na nároží Hlavní a Univerzitní ulice. Dvoupodlažní dům s výrazným arkýřem na kamenných konzolách nad vchodem, průčelím situován do nejvýznamnější městské ulice, je nejstarším a dodnes nepřetržitě fungujícím hostincem na Slovensku a jednou z nejstarších budov svého druhu v Evropě. Zajímavě vyznívá historie, jak dům přišel ke svému nynějšímu jménu. Původně, krátce po svém vzniku, patřil košickému rodákovi, královskému kancléři a pozdějšímu ostřihomskému arcibiskupovi Jurajovi Satmárimu. Dalším vlastníkem domu byl komorský hrabě a uherský palatin Alexej I. Turzo, který ho v roce 1542, rok před svou smrtí, odkázal rodné Levoči (odtud nese dům své pojmenování). Od té doby se v něm ubytovávali levočští kupci, kteří na svých obchodních cestách zavítali do Košic. V roce 1569 dům odkoupilo město Košice, které zachovalo jeho dosavadní využití, ale jako ubytovací hostinec již sloužil všem. Postupně si vybudoval poměrně významné postavení díky úrovni poskytovaných služeb, takže se stal vyhledávaným i mezi příslušníky vyšší společnosti (např. v březnu 1626 se v něm konala oddací hostina sedmihradského knížete Gabriela Bethlena, tehdejšího pána města, s Kateřinou Braniborskou). Zcela odlišné využití měl dům v polovině 17. století. V roce 1640 v něm totiž řád jezuitů zřídil lékárnu, která patřila podle dobových dokumentů svou odbornou úrovní mezi nejslavnější v celém Uhersku. Pozdější období přinesla domu mnoho stavebních úprav a přestaveb, z nichž jednou z nejvýznamnějších byla v 17. století přístavba renesančních arkád ve dvoře. Dodnes dům zaujme vícero renesančními a gotickými architektonickými prvky. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Levočský dom na slovenské Wikipedii. Literatura S. Bellan, A. Vojček, 55 nejkrásnějších gotických památek Slovenska, Příroda, Bratislava, 2009, ISBN 978-80-07-01641-5 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Levočský dům na Wikimedia Commons Nejslavnější lékárny u nás vedly jezuité
Huis van Levoča

Het Huis van Levoča (Slowaaks: Levočský dom) is een laatgotische woning die dateert uit de 15e eeuw. Ze is gelegen in Košice, aan de Hoofdstraat 65 (Slowaaks: Hlavná ulica), recht tegenover het staatstheater. Geschiedenis Het huis heeft een gelijkvloerse - en een eerste verdieping. Boven de ingang ziet men een karakteristieke erker rustend op kraagstenen. Deze woning is anno 2021 het oudste gebouw dat in Slowakije functioneert als eet- en drankgelegenheid. Het is bovendien een van de oudste gebouwen in zijn soort in Europa. In de 15e eeuw, kort na de bouw, was de woning eigendom van de koninklijke kanselier, en later aartsbisschop van Esztergom : Juraj Satmari. Naderhand werd het huis eigendom van een graaf : de Hongaarse palatijn Alexius Turzo (? Slowakije - 25 januari 1543, begraven in Levoča). Deze edelman schonk het gebouw in 1542, kort voor zijn dood, aan zijn geboorteplaats Levoča. Vandaar de naam: Huis van Levoča. Sedertdien kwamen in deze herberg kooplui uit Levoča logeren als ze tijdens hun zakenreizen Košice bezochten. In 1569, ongeveer 27 jaar na Alexius Turzo's overlijden, kocht de stad Košice het gebouw dat inmiddels geëvolueerde was tot een voor iedereen toegankelijke herberg. Ingevolge de kwaliteit van de dienstverlening werd deze eet- en drankgelegenheid populair bij de welgestelden in de samenleving. Zo werd er bijvoorbeeld in maart 1626 een bruiloftsfeest georganiseerd voor prins Gabriël Bethlen, vorst van Zevenburgen en toenmalige heer van Košice, die in het huwelijk trad met Catharina van Brandenburg. In het midden van de 17e eeuw kreeg het huis een heel andere bestemming. In 1640 ontwikkelde met name de jezuïetenorde in dit gebouw een apotheek die vanwege haar professioneel niveau een van de beroemdste in heel Hongarije was. Nog steeds in de 17e eeuw werden een aantal verbouwingen verwezenlijkt, zo onder meer : de toevoeging van een renaissanceboog op de binnenplaats. Tot op de dag van heden inspireert het huis wegens zijn verscheidenheid aan renaissance- en gotische stijlelementen. Op 16 oktober 1963 werd de woning geregistreerd als nationaal cultureel monument van de Slowaakse Republiek. Illustraties Zie ook Košice (stad in Slowakije)
Elektrárna Vojany

Uhelná elektrárna Vojany byla uhelná elektrárna u obce Vojany v okrese Michalovce. Její instalovaný výkon byl 12×110 čili 1 320 MW, čímž byla v roce 2011 největší tepelnou elektrárnou na Slovensku. Tento výkon zároveň představoval 11,8 % výrobní kapacity slovenských elektráren. Elektrárnu provozovaly Slovenské elektrárne. V září 2013 Slovenské elektrárne oznámily odstavení 1. a 2. bloku elektrárny. Tyto bloky byly připojeny do distribuční soustavy. 5. a 6. blok, připojené do přenosové soustavy zůstanou zatím v provozu. Instalovaný výkon se tak zmenší o 220 MW na 1100 MW. Důvodem pro odstávku je plánované zavedení poplatku za přístup do distribuční a přenosové soustavy, tzv. G-komponenty. Zbylé dva bloky byly odstaveny březnu 2024. Historie Původní investiční úkol výstavby elektrárny s výkonem 4 x 110 MW z roku 1959 schválilo bývalé Ministerstvo energetiky a vodního hospodářství o rok později, ale s rozšířením o další 2 bloky. Pro výstavbu byla zvolena tato lokalita z důvodu blízkosti ukrajinských hranic, dostatku nevyužité pracovní síly a možnosti odběru vody na chlazení z řeky Laborec. Charakteristika Elektrárna s instalovaným výkonem 1320 MW tvořily dva provozy: EVO I EVO II Elektrárna EVO I Provoz EVO I tvořilo 6 bloků, spalujících černé uhlí, zemní plyn a mazut. Turbogenerátory mají výkon 6 × 110 MW a po pěti letech výstavby byly uvedeny do provozu v roce 1966. Elektrárna EVO II EVO II tvořilo 6 bloků s výkonem 6 × 110 MW. Provoz byl vybudován v letech 1968 až 1974 a kotle spalovaly zemní plyn a těžký topný olej. V současnosti jsou všechny bloky odstaveny z ekonomických důvodů. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Elektrárne Vojany na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Elektrárna Vojany na Wikimedia Commons Slovenské elektrárny, a. s. – Elektrárny Vojany
Kraftwerk Vojany

Das Kraftwerk Vojany ist ein stillgelegtes Wärmekraftwerk bei Vojany (Košický kraj) in der Slowakei. Es besteht aus zwölf Blöcken mit einer Leistung von je 110 Megawatt. Betreiber ist Slovenské elektrárne, ein Tochterunternehmen von ENEL. Geschichte Die Planungen der ersten Anlage begannen 1959, im Jahr 1960 wurde der Bau genehmigt und 1961 mit dem Bau begonnen. Die Fertigstellung erfolgte 1966. Die zweite Anlage wurde 1966 genehmigt und ging 1974 in Betrieb. Die erste Anlage wird mit aus der Ukraine importierte Steinkohle, welche über die breitspurige Bahnstrecke Uschhorod–Haniska angeliefert wird, beheizt. Das Kühlwasser stammt aus dem Stausee Zemplínska Šírava. Der verwendete Schornstein ist 200 Meter hoch. Die zweite Anlage verfeuert Schweröl. Zwischen 1979 und 1985 wurde sie modernisiert und so umgebaut, dass auch Erdgas verwendet werden kann. Der 1974 vollendete Kamin war bis 1998 mit 300 Metern Höhe neben dem Kamin des Kraftwerks Nováky der höchste Kamin der Slowakei. 1998 wurde seine Höhe auf 175 Meter reduziert, um grenzüberschreitende Luftverschmutzung zu verringern. Die zweite Anlage wurde stillgelegt. In der ersten Anlage, welche aus zwei Blöcken mit je 110 MW besteht, wurde eine Mischung aus Steinkohle, Biomasse und Klärschlamm verbrannt. Sie wurden am 26. März 2024 stillgelegt. Siehe auch Liste von Kraftwerken in der Slowakei Weblinks Vojany TPP (englischsprachig) Einzelnachweise
Vojany Power Station

Vojany Power Station was a thermal power station at Vojany, Slovakia. It consists of 12 units, with 110 MW generation capacity each. Planning of the first plant began in 1959, the project was approved in 1960, and construction began in 1961. It was commissioned in 1966. The second plant was approved in 1966, construction started in 1968, and it was commissioned in 1973–1974. The first plant was designed to use semi-anthracite coal imported from Ukraine by a purpose-built wide-gauge rail line. Cooling water is supplied from the Zemplínska Šírava reservoir. Its flue gas stack is 200 metres (656 ft) tall. The second plant uses heavy fuel oil. Between 1979 and 1985 it was modernized to use also natural gas. Its flue gas stack, which was completed in 1974, was originally 300 metres (984 ft) tall. In 1998, its height was reduced to 175 metres (574 ft). The operator of the power plant, Slovenské elektrárne, shut down the Vojany power plant from operation on 26 March 2024. This decommissioning ended the production of electricity from coal in Slovakia. Future use of this area as a solar park or battery storage is being considered. References
Centrale thermique de Vojany

La centrale thermique de Vojany est une centrale thermique au charbon en Slovaquie de 220 MW. La centrale était constituée à l'origine de 12 unités de 110 MW, 6 fonctionnaient au charbon et les 6 autres au fioul. En 2021, il n'en reste que 2 au charbon auquel peut être ajouté un faible quantité de bois. Notes et références Portail de l'industrie Portail de l’énergie Portail de la Slovaquie
ТЕС Вояни

ТЕС Вояни — колишня теплова електростанція у Кошицькому краї Словаччини. В 1963 – 1964 роках на майданчику станції стали до ладу шість енергоблоків першої черги з паровими турбінами K-110-130 потужністю по 110 МВт. Перші чотири блоки обладнали котлами Першого Бренського машинобудівного заводу, а також турбінами та генераторами виробництва Skoda. В той же час, п’ятий та шостий блоки отримали турбіни ЛМЗ та генератори Електросила. Як паливо ця черга споживала кам’яне вугілля, котре спершу постачали із Донецького басейну, а в подальшому з Росії. У 1973 – 1974 роках запустили шість енергоблоків другої черги з такими ж турбінами K-110-130 потужністю по 110 МВт, при цьому все їх обладнання надійшло від чехословацьких підприємств (так само Перший брненський машинобудівний завод та Skoda). Блоки другої черги були розраховані на спалювання мазуту, проте через зростання цін на нафту їх до середині 1980-х перевели на використання природного газу (неподалік від станції проходить траса газопроводу «Братство»). В 1997 – 2001 роках на станції провели модернізацію, під час якої у п’ятому та шостому блоках першої черги встановили котли словацького заводу Tlmace, котрі використовують технологію циркулюючого киплячого шару. З 2009-го вони можуть спалювати біомасу, частка якої становить 22% та 7% для блоків №5 та №6 відповідно. Наразі лише ці два блока продовжують роботу, тоді як всі інші виведені з експлуатації. Для видалення продуктів згоряння блоків першої черги спорудили димар висотою 200 метрів, а разом із зведенням другої черги у 1974-му додали димар заввишки 300 метрів (в 1998-му його зменшили до 175 метрів). Воду для охолодження отримують із водосховища Земплінска Ширава на річці Лаборець. Видача продукції відбувалась по ЛЕП, розрахованим на 110 кВ, 220 кВ (перша черга) та 400 кВ (друга черга). Закриття Slovenské elektrárne вирішили припинити виробництво електроенергії з викопного палива у 2023 році. Електростанцію було остаточно зупинено 26 березня 2024 року, що призвело до припинення виробництва електроенергії з вугілля у Словаччині. Примітки
Majláthova chata

Majláthova chata je horská chata ve Vysokých Tatrách na břehu Popradského plesa v Mengusovské dolině. Historie Původní Majláthova chata byla postavena v roce 1879 na popud Vojtěcha Majlátha. Již o rok později však chata vyhořela a proto byla na jejím místě postavena nová, bytelnější kamenná budova. Ani tento odolnější materiál však nezabránil dalšímu požáru, který chatu zachvátil v roce 1892. Ještě téhož roku stačila být chata obnovena a tentokrát vydržela až do roku 1961, kdy byla v těsné blízkosti chaty otevřena mnohem větší Chata kapitána Morávky (později Chata pri Popradskom plese). V roce 2006 bylo na popud horolezce Pavla Lazara započato s výstavbou nové chaty v místech, kde původně stála Majláthova chata. Stavba dostala stejný název a její výstavba byla podpořena financemi z Evropské unie. Chata byla otevřena v roce 2010. Přístup Chata se nachází na trase Tatranské magistrály, takže je pěšky přístupná po celý rok. K chatě vede asfaltová silnice, čili zde je za určitých podmínek možný i příjezd autem, jinak je nutno parkovat na parkovišti u zastávky Popradské pleso Tatranské elektrické železnice. Po modré turistické značce je možný výstup od zastávky Tatranských elektrických železnic Popradské Pleso a trvá asi 1 hod. Značka částečně kopíruje asfaltovou příjezdovou silnici. Po magistrále od Štrbského plesa (1 hodina letní cestou nebo 1:15 zimní cestou). Po magistrále od Sliezského domu kolem Batizovského plesa (3:30 hod) (pouze v létě). Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Majláthova chata na Wikimedia Commons Majláthova chata
Majláth-menedékház

Majlát-menedékház (szlovákul Majláthova chata) a Poprádi-tó partján áll 1500 m magasságban. Egész évben nyitva tart. A szálló a hegyi mentő szolgálat állomása. Fontos turistabázis a tátrai főútvonalon (Magistrale). Története A mai épület egykori elődje, az első menedékházat 1879-ben a Magyarországi Kárpát-egyesület (MKE) készíttette, s építtetőjéről (az MKE Liptói Osztályának I. alelnökéről, Majláth Béláról, Liptó vármegye alispánjáról nevezték el) Majláth-menedékháznak nevezték el. Egy évvel később 1880. július 18-án teljesen leégett. Állítólag gyógynövénygyűjtők gyújtották fel, mivel azt hitték a turistákról, hogy valamiféle konkurenciát jelentenek a számukra[forrás?]. A Majláth-menedékház 1880. évi elvesztését néhány hét múlva egy fakunyhóval pótolták, amely eleinte a Hincó- és Békás-völgy elágazása fölött volt, majd 1885-ben a Békás-tavak katlanába (1680 m) helyezték át, ahol a patak partján állt, míg 1895-ben össze nem dőlt. 1881-ben egy azonos méretű kőházzal helyettesítették, ahol Záborszky Pál, volt kalauz lett a gondok, aki élelmet is felszolgált a turisták részére. 1890-ben ez az épület is a tűz martalékává vált és vele együtt a vendégek névsorával teleírt falak, ajtók és ablakok is, melyek a turistaforgalom tanúi voltak. A ház kétszeres elvesztése kedvét szegte az MKE-nek a pótlásra, így harmadik házat 1892-ben építette a terület tulajdonosa, Máriássy Ferenc. Az épület három helyiségből állt, kőből és fából épült. Később a terület új tulajdonosa Hohenlohe herceg teljesen kitiltotta a területről a turistákat és a menedékházat is elbontatta. Hohenlohe herceg a Poprád-tavi menedékház elbontásával nagy felháborodást váltott ki, és kénytelen volt felépíteni egy földszintes faépületet, mely több átépítésen és bővítésen esett át, míg végül 25 helyiségében 150 férőhely lett, később turistaszállóval bővítették. A második világháború után Jozef Morávka (Morávek kapitány, 1911–1945) csorbatói pénzügyőrparancsnok, elesett partizán nevét viselte. Az épület 1961-ig működött, mikor összedőlt a nagy mennyiségű hó súlya alatt. A helyén épült munkás szálló (mely a Poprád-tavi Hegyi Szálló építőinek épült) 1964-ben leégett. 2006-ban kezdődött el a Majláth-menedékház újjáépítésének tervezése. 2011. év március elején ismét megnyílt, immár negyedik alkalommal a menedékház, a korábbi büfé helyén. Megközelítése A tátrai villamosvasút Poprádi-tó megállójától a jelzésen (01:15 ó) A Csorba-tótól: a jelzésen (01:15 ó) vagy a jelzésen (01:10 ó) Túravidéke A Menguszfalvi-völgy és az Omladék-völgy, a Békás-tavi-katlan és a Hincó-tavi-katlan és az azokat koszorúzó hegyvonulatok. Jelzett turistautak: A Hincó-tavakhoz: a jelzésen, (01:30 ó) A Hunfalvy-hágóra: a és jelzésen, (02:45 ó) A Tengerszem-csúcsra: a és jelzésen, (03:30 ó) Az Osztervára: a jelzésen, (01:00 ó) Az Oszterváról a Batizfalvi-tóhoz: a jelzésen, (01:15 ó) A Szimbolikus temetőhöz: a jelzésen, (00:15 ó) További információk www.tatryportal.sk
Hřbitov Slávičie údolie

Hřbitov Slávičie údolie (slovensky Cintorín Slávičie údolie) je s rozlohou 18,5 ha největším hřbitovem v Bratislavě. Byl založen v roce 1912 a původně byl určen pro chudé. Nachází se v městské části Karlova Ves v ulici Staré grunty, vedle rozsáhlého komplexu vysokoškolských kolejí (Mladosť a VŠ mesto Ľ. Štúra). Není situován na stejnojmenné blízké ulici Slávičie údolie, jež náleží do městské části Staré Město). V současnosti slouží pro pohřbívání významných osobnosti společenského, kulturního a sportovního života. Pohřbené osobnosti Doprava Hřbitov je snadno přístupný od Mlynské doliny. Nachází se u něj velké záchytné parkoviště. U vstupní brány je situována konečná zastávka (točna) autobusových linek MHD č. 31 (směr Trnavské mýto) a 39 (směr Súhvezdná). Název zastávky je Cintorín Slávičie. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cintorín Slávičie údolie na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hřbitov Slávičie údolie na Wikimedia Commons (anglicky) Hřbitov Slávičie údolie na www.findagrave.com
Friedhof Slávičie údolie

Der Friedhof Slávičie údolie (slowakisch Cintorín Slávičie údolie, wörtlich „Nachtigall-Tal-Friedhof“) ist ein Friedhof in der slowakischen Hauptstadt Bratislava, im Stadtteil Karlova Ves. Er befindet sich an der Straße Staré grunty, bei den Gebäuden vom Slowakischen Fernsehen und Studentenwohnheimen der Comenius-Universität und Technischen Universität. Die gleichnamige Straße Slávičie údolie liegt schon im Stadtteil Staré Mesto (Altstadt). Der Friedhof Slávičie údolie wurde im Jahr 1912 gegründet und diente am Anfang für ärmere Schichten der Bevölkerung. Während des Ersten Weltkriegs wurden hier auch Soldaten begraben. Heute ist der 18,5 ha große Friedhof der größte in Bratislava und die letzte Ruhestätte für führende slowakische Künstler, Wissenschaftler, Sportler und Politiker. Bis heute finden auf dem Friedhof Slávičie údolie Bestattungen statt. Liste der beerdigten Persönlichkeiten Einzelnachweise Weblinks Friedhof Slávičie údolie auf der Seite Find a Grave (englisch)
Slávičie údolie cemetery

Slávičie údolie cemetery (Slovak: Cintorín Slávičie údolie, literally "Nightingale Valley") is a cemetery in the Karlova Ves borough in Bratislava, Slovakia. It covers 18.5 ha (46 acres) and is the largest cemetery in Bratislava. The cemetery was built in 1912 for poorer inhabitants of Bratislava, and it was called "cemetery of the poor". In World War I soldiers were buried there. Today it is the final resting place for prominent Slovak artists, scientists, soldiers, airmen and politicians. Notable interments References