NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Burg Topoltschan

Die Burg Topoltschan (slowakisch Topoľčiansky hrad) ist die Ruine einer Höhenburg beim westslowakischen Ort Podhradie im Okres Topoľčany. Sie befindet sich auf einem 490 m n.m. hohen, teilweise bewaldeten Hügel im Gebirge Považský Inovec südlich von Podhradie, die namensgebende Stadt Topoľčany (deutsch Topoltschan) ist etwa 15 Kilometer nach Südosten entfernt. Geschichte Die Burg wurde im späten 13. oder frühen 14. Jahrhundert erbaut und war Teil der Herrschaftsgebiets von Topoltschan. Auf Grund der flachen Landschaft in der Stadt selbst wählte man einen Felsen oberhalb des damaligen Ortes Hornouc, des heutigen Podhradie, relativ weit von der Stadt am Rande des Herrschaftsgebiets, als Burgstandort. Zu dieser Zeit bestand die gotische obere Burg mit dem balkenförmigen Wohnturm, einer Umfassungsmauer und einem in die Felsen gehauenen Graben. Sie war Besitz der Familie Csák. Nach dem Tod von Matthäus Csák im Jahr 1321 war die Burg eine Zeitlang königliches Gut. Von 1389 bis 1430 gehörte sie der Familie Széchényi. Wegen der zeitweiligen Besetzung von Topoltschan (nicht aber der Burg) durch Hussiten wurde die Herrschaft zweigeteilt, so war die Burg von 1443 bis Mitte des 16. Jahrhunderts Besitz der Familien Országh und Lossonczy. Im unruhigen 16. Jahrhundert entstanden eine Vorburg, eine Schießbastei an der südlichen Mauer sowie mehrere Schießscharte. In der zweiten Hälfte des 16. Jahrhunderts wurde auch der alte Burgkern modernisiert. 1595 kam die Burg mit der wiedervereinigten Herrschaft an Sigismund Forgách aus dem gleichnamigen Haus, der die Wohnräume erweitern, Wirtschaftsgebäuden in der Vorburg sowie neue Wehranlagen errichten ließ. In der Zeit von anti-habsburgischen Standesaufständen wurde die Burg 1644, in den 1680er Jahren und im frühen 18. Jahrhundert beschädigt. Nach der Niederschlagung des Aufstands von Franz II. Rákóczi konfiszierte die Hofkammer die gesamte Herrschaft. Seither war die Burg unbewohnt, aber wegen der Burgkapelle Himmelfahrt Mariä noch betreut, weil es bis zum späten 18. Jahrhundert keine Kirche im Ort Podhradie gab. Da der letzte Besitzer, die Familie Stummer, das Schloss im Ort Tovarníky bevorzugte, begann begünstigt durch die relative Abgeschiedenheit der allmähliche Verfall. Der Baron Augustin Stummer ließ im späten 19. Jahrhundert die Burgruine im Geist des Romantismus teilweise konservieren und am Turm eine stufenförmige Gestaltung der Ortgänge anbringen, sodass eine zwar nicht historische, aber charakteristische Silhouette entstand. Ein Sturm im Juni 1999 zerstörte die Ostseite des Palas in der oberen Burg. Im selben Jahr wurden die Konservierungsarbeiten wieder aufgenommen, die bis heute dauern. Weblinks Eintrag auf hrady-zamky.sk (slowakisch) Eintrag auf pamiatkynaslovensku.sk (slowakisch)
Château de Topoľčany

Le château de Topoľčany (en slovaque : Topoľčiansky hrad) est une ruine de château fort datant du XIIIe siècle située dans l’ouest de la Slovaquie dans les monts Považský Inovec (en). Bien qu’il tire son nom de la ville de Topoľčany, il est en réalité situé à Podhradie, à 15 km au nord-ouest. Le château a été en partie détruit lors du soulèvement de Rákóczi au début du XVIIIe siècle puis a été abandonné au cours de ce siècle. Galerie Voir aussi (sk) Site officiel (mul) Le château de Topoľčany sur le site de l’agence de tourisme slovaque Vues aériennes du château Portail de la Slovaquie Portail des châteaux
Trangoška

Trangoška je horská rekreačně-turistická lokalita, situovaná na jižním úpatí Nízkých Tater v nadmořské výšce 1100 m. Nachází se v závěru Bystré doliny pod Chopkem, v těsném sousedství střediska Srdiečko. Přístup asfaltovou cestou přes Bystrou a Bystrou dolinu po značce z obce Tále od chaty generála M. R. Štefánika po značce ze Srdiečka Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Trangoška na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Trangoška na Wikimedia Commons Trangoška – nizketatry.sk
Trangoška

Trangoška – górska osada turystyczna na Słowacji, leżąca u południowych podnóży głównego grzbietu Niżnych Tatr, w ich zachodniej części zwanej Ďumbierske Tatry. Położona jest w zamknięciu Doliny Bystrej, na wysokości ok. 1100 m n.p.m. W szerszym znaczeniu nazwą tą określa się czasem całą najwyższą część Doliny Bystrej (słow. Trangošská dolina). Osada leży u południowego podnórza góry Chopok. Należy do wsi Horná Lehota, w powiecie Brezno, w kraju bańskobystrzyckim. Jest oddalona o 13 kilometrów na północ od Brezna oraz 17 kilometrów na południe od Liptowskiego Mikułasza. Szlaki turystyczne Trangoška jest od dawna punktem wyjścia od południa wycieczek na główny grzbiet Niżnych Tatr, na Chopok i Dziumbier. Przechodzą tędy 2 szlaki turystyczne: zielony szlak Trangoška – Halašova, żółty szlak Srdiečko – Trangoška. Przypisy
Tritón a nymfa

Tritón a nymfa je název dvou bronzových sousoší rakouského neobarokního sochaře Viktora Oskara Tilgnera v Bratislavě. Bratislavský rodák Viktor Tilgner patřil k významným uměleckým osobnostem své doby o čemž svědčí řada dochovaných děl. K nim patří i dvě sousoší se stejným názvem – Tritón a nymfa. Jde vlastně o kopie původního sousoší, které bylo Tilgnerovou první prací tohoto druhu. Na počátku sedmdesátých let 19. století absolvoval Viktor Tilgner studijní pobyt v Itálii a pravděpodobně pod bezprostředním dojmem z cesty vytvořil v roce 1874 model fontánového sousoší v mírně nadživotní velikosti. Po prezentaci u široké veřejnosti se setkalo s mimořádně pozitivním ohlasem. Model zaujal i samotného císaře Františka Josefa I., který ho koupil a dal odlít do bronzu. Hotové dílo pak vystavili v nově zřízeném vídeňském parku Volksgarten nedaleko císařské rezidence Hofburg. Viktor Tilgner se později stal profesorem Akademie umění a v této funkci uspořádal v roce 1883 výstavu svých děl v rodném městě. Po jejím skončení daroval Bratislavě jednadvacet vystavených děl, mezi nimiž byl i model zmíněného sousoší. Představitele města dílo natolik zaujalo, že v 50. letech následujícího století ho dali, stejně jako ve Vídni, odlít a vystavit na nádvoří tzv. Vodních kasáren v rodící se Slovenské národní galerii. Později, v roce 1981 dali sousoší odlít do bronzu ještě jednou. Nový odlitek použili jako ústřední prvek fontány na nádvoří Mirbachova paláce, sídla Galerie města Bratislavy. Motivem sousoší je antický příběh o bohovi – polorybě-poločlověku Tritonovi, synu boha moře Poseidona, jak unáší mořskou nymfu Nereovnu. Příběh v Tilgnerově sochařském podání působí mimořádnou dynamičností a pohybem. Předpokládá se, že inspiraci pro své dílo našel ve figurální malířské kompozici rakouského umělce Hanse Makarta. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tritón a nymfa na slovenské Wikipedii. Literatura Kol. autorů, Galerie města Bratislavy, Tatran, Bratislava, 1990, ISBN 80-222-0234-7 B. Bublincová, čt. Holčík, Bratislavské fontány, Tatran, Bratislava, 1990, ISBN 80-222-0175-8 Související články Seznam fontán v Bratislavě Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tritón a nymfa na Wikimedia Commons
Turbína v Sládkovičově

Bývalý mlýn nazývaný dnes Turbína se nachází ve východní části města Sládkovičovo na řece Dudváh. Původně barokní vodní mlýn na Dudváhu, patřící hraběti Esterházymu, po založení cukrovaru získali Kuffnerovci. Kolem roku 1912 ho adaptovali na malou vodní elektrárnu, která dodávala elektrickou energii pro veřejné osvětlení a důležité stavby ve městě (osvětlení administrativní budovy cukrovaru, fara, školka, kostel, zámek, budova družstva, a veřejná prostranství kolem zámečku, kostela a náměstí). Pohon elektrárny zajišťovala Francisova turbína umístěná v kašně při východní stěně budovy, k technickému zázemí elektrárny patřila i strojovna, přebudována z původní mlýnice. Budova původního barokního mlýna se zachovala ve svém půdorysném rozvrhu dodnes. Sestávala z výrobní části se zachovanou původní konstrukcí krovu a obytné části – domu mlynáře se zachovalými valenými klenbami s lunetami. Vzhledem ke své původní funkci i pozdějšímu využití je objekt unikátní technickou stavbou, dokládající nejstarší dějiny mlynářství v Sládkovičově a jeho okolí, jakož i počátky výroby elektrické energie. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Turbína v Sládkovičove na slovenské Wikipedii.
Turská skala

Turská skala je přírodní památka v katastrálním území obce Turie v okrese Žilina v Žilinském kraji na Slovensku. Chráněné území bylo vyhlášeno v roce 1982 a jeho rozloha je 4,38 hektaru. Předmětem ochrany je okrouhlík, zvaný Turská skala, který tvoří jádro opuštěného meandru říčky Rajčianky. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Turská skala na Wikimedia Commons
Biblioteka Uniwersytecka w Bratysławie

Biblioteka Uniwersytecka w Bratysławie (słow. Univerzitná knižnica v Bratislave) – najstarsza i największa biblioteka naukowa na Słowacji. Członek International Internet Preservation Consortium. Historia Biblioteka Uniwersytecka w Bratysławie jest czołową państwową instytucją kulturalną. Pełni funkcję informacyjną oraz naukowo–edukacyjną. Jest biblioteką o zasięgu ogólnokrajowym, zapewnia swobodny dostęp do wiedzy i informacji rozpowszechnianych we wszystkich mediach. Została założona w 1919 roku (została wyodrębniona z biblioteki Węgierskiego Królewskiego Uniwersytetu Elżbietańskiego) jako biblioteka Uniwersytetu Komeńskiego w Bratysławie. Równolegle do 1954 roku służyła jako biblioteka narodowa. Już w roku powstania uzyskała prawo do egzemplarza obowiązkowego z terenu Słowacji. Od 1954 jest niezależną biblioteką naukową dostępną dla ogółu społeczeństwa. Zachowała jednak nazwę Biblioteka Uniwersytecka, ponieważ nazwa ta jest związana z jej historią, świadczy o szerokim profilu zbiorów i pochodzeniu czytelników. Pod tą nazwą biblioteka jest znana za granicą. Na przestrzeni lat stopniowo przekształciła się z klasycznej biblioteki w nowoczesną instytucję biblioteczno-informacyjną. Biblioteka Uniwersytecka w Bratysławie ma siedzibę w 3 zabytkowych budynkach: w pałacu przy ulicy Michalskiej 1 mieści się dyrekcja i administracja biblioteki. w pałacu Leopolda de Pauli przy ulicy Ventúrská 11 mieszczą się wypożyczalnie i dział informacji naukowej. W pawilonie Liszta w ogrodzie zorganizowano letnią czytelnię i są tam organizowane imprezy kulturalne. Klasztor klarysek przy ul. Klariskiej 5 był siedzibą biblioteki od momentu powstania w 1919 roku. Obecnie mieści się w nim m.in. dział konserwacji dokumentów, badań naukowych, rękopisów, starych i rzadkich druków, biblioteka NATO i Centrum UNESCO. Zbiory W 2015 roku zbiory biblioteki liczyły ponad 2 700 000 woluminów. W jej zbiorach znajdują się również dokumenty takich organizacji i jednostek jak: ONZ i UNESCO. Biblioteka gromadzi również dysertacje słowackie i zagraniczne, rękopisy, czasopisma oraz publikacje z XV i XVI wieku. Tworzy ogólnokrajowy rejestr literatury zagranicznej (do celów wypożyczeń międzybibliotecznych). Udziela zgody na wywóz za granicę zakupionych na terenie Słowacji dokumentów zabytkowych, historycznych. Podobne uprawnienia ma Słowacka Biblioteka Narodowa. W zbiorach biblioteki znajduje się również kolekcja manuskryptów islamskich autorstwa Muhammada Al-Amidiego, przetłumaczonych przez Safvet-Bega Bašagicia. Zostały one w 1997 roku wpisane na listę programu UNESCO Pamięć Świata. W budynku przy ulicy Klariskiej 5 działa biblioteka depozytowa NATO i Centrum UNESCO. Centrum UNESCO działające przy Bibliotece Uniwersyteckiej w Bratysławie jest jedynym centrum informacji i dokumentacji Organizacji Narodów Zjednoczonych do spraw Oświaty, Nauki i Kultury na Słowacji. Powstało na mocy umowy między Ministerstwem Spraw Zagranicznych a Biblioteką Uniwersytecką i zostało udostępnione publiczności 1 czerwca 1994 roku. Przypisy
Univerzitetna knjižnica v Bratislavi

Univerzitetna knjižnica v Bratislavi (slovaško Univerzitná knižnica v Bratislave) je javna visokošolska knjižnica s sedežem v Bratislavi na Slovaškem, ki zbira domačo in tujo literaturo s poudarkom na naravoslovnih in družboslovnih delih, leta 2018 je zbirka vsebovala več kot 2,4 milijona enot gradiva. Kot arhiv prejema obvezne izvode vseh disertacij, obranjenih na Slovaškem. Poleg tega izvaja raziskave na področju bibliotekarstva, koordinira razvoj nacionalne sheme katalogizacije periodike in deluje kot kulturno središče z mednarodnimi informacijskimi centri Organizacije združenih narodov, Unesca ter zveze NATO. Knjižnica domuje v starem mestnem jedru Bratislave, v treh zgodovinskih stavbah: palači madžarske zbornice, palači Leopolda de Paulija in Klariseumu. Te so z notranjimi hodniki povezane v enoten kompleks. Zgodovina Knjižnica je bila ustanovljena leta 1919 na temelju knjižnične zbirke madžarsko govoreče Elizabetine univerze, kot univerzitetna knjižnica Univerze Komenskega v Bratislavi. Ob ustanovitvi je prejela tudi zbirke bratislavske mestne knjižnice, pravne akademije, stare jezuitske knjižnice in Slavonskega inštituta. Med vladavino skrajno desne Slovaške ljudske stranke v obdobju pred in med drugo svetovno vojno so oblasti izločale progresivno literaturo, zaradi česar sta velikost in kakovost zbirke nazadovali, a so zaposleni skrivoma ohranili izločene enote in po vojni obnovili zbirko. Do leta 1954 je imela tudi vlogo narodne knjižnice pod okriljem univerze, nato pa je postala samostojna javna ustanova. Leta 1959 je zakon o enotnem knjižničnem sistemu dal temelj hitremu razvoju knjižnice. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Univerzitetna knjižnica v Bratislavi v Wikimedijini zbirki Uradno spletno mesto
Vareškové oko

Vareškové oko je malé pleso, které se nachází v horní části Veľké Studené doliny ve výši 1860 m. Leží přímo na potoce, který vytéká z výše položeného Dlhého plesa. Za Vareškovým okem se potok vlévá do Vareškového plesa. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Vareškové oko na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vareškové oko na Wikimedia Commons
Veľká Bránica

Veľká Bránica je národní přírodní rezervace v katastrálních územích obcí Belá a Terchová v okrese Žilina v Žilinském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v letech 1967 a jeho rozloha je 332,09 hektaru. Předmětem ochrany je zachovalý komplex bučin na vápnitých horninách Malé Fatry, který je ukázkou původních lesů, jež sahaly až k horní hranici lesa. Rezervace je součástí národního parku Malá Fatra. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Veľká Bránica na Wikimedia Commons
Veľká Bránica

Veľká Bránica – dolina na północnej stronie Małej Fatry Krywańskiej w paśmie Mała Fatra na Słowacji. Jest doliną walną. Opada spod dwuwierzchołkowego garbu Koniarky (1525 m) w północno-zachodnim kierunku, w dolnej części zakręcając bardziej na zachód. Jej orograficznie prawe zbocza tworzy odchodzący od wschodniego garbu Koniarek grzbiet, biegnący przez Sedlo za Kraviarskym. Kraviarske, Veľké sedlo, Žitné, Maľe sedlo, Baraniarky, Príslop i kończący się wzniesieniem Sokolie. Prawe zbocza tworzy grzbiet odchodzący od zachodniego garbu Koniarek w północno-zachodnim kierunku. Kolejno (od góry na dół) znajdują się w nim: Hole, Sedlo na koni, wierzchołek 1241 m i Dlhý vrch. Wraz z sąsiednią doliną Malá Bránica uchodzi do doliny rzeki Varínka na wysokości około 510 m (obydwie doliny maja wspólne ujście). Veľká Bránica jest w większości zalesiona, w górnych partiach porośnięta kosodrzewiną, a tylko w najwyższych partiach, pod głównym grzbietem Małej Fatry jest trawiasta. Na zboczach znajdują się też polany będące pozostałością dawnego pasterstwa. Dolna część doliny jest zamieszkała (osiedle miejscowości Belá) i dnem doliny prowadzi tutaj szosa. Doliną spływa potok Veľká Bránica. Nie prowadzą nią żadne szlaki turystyczne. Na znacznej części doliny utworzono rezerwat przyrody Veľká Bránica. Przypisy
Vila Košťálová

Vila Košťálová nebo také Brixův dům je historická budova nacházející se v bratislavské městské části Devínska Nová Ves na Novoveské ulici 17 v památkové zóně Devínské Nové Vsi. Poté, co budovu získala městská část odkoupením od soukromých majitelů, byla budova v roce 1998 prohlášena za kulturní památku. V současnosti je budova sídlem starosty městské části Devínska Nová Ves, matriky a nachází se zde i oddací síň. Dějiny výstavby Budovu postavil na konci 19. století Jozef Zavadil, rakouský ministr pošt, který byl náruživý sběratel zkamenělin a archeologických předmětů a objevitel největšího slovansko-avarského pohřebiště ve střední Evropě. V letech 1999 až 2001 proběhla celková rekonstrukce budovy. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Vila Košťálová na slovenské Wikipedii.
Vila Hrozno

Vila Hrozno je vila na Starém Městě v Bratislavě. Autorem návrhu je architektonická kancelář Závodný AA ve složení Ľubomír Závodný, Dalibor Michalák a Peter Vodrážka. Projekt byl dokončen v roce 2003 a stavba byla realizována v letech 2005–2006. Rozloha objektu je 702 m². Vila přezdívaná Hrozny je zasazena do svažitého terénu na bratislavském hradním kopci Bôrik. Architektonická forma a interiéry vily se odvíjejí od topografie území, jeho členitosti, orientace i místních regulativů. Základní hmotové ztvárnění představuje křížení dvou základních hmot. Třípodlažní kubus, orientovaný podélnou osou ve směru kolmém na Starou vinařskou cestu je umístěn na kolmý dvoupodlažní terasovitý objekt, rovnoběžný se Starou vinařskou ulicí. Toto hmotové řešení vychází z danosti prostředí, když hmota rovnoběžná s ulicí má evokovat původní terasovité řešení zahrady, nacházející se na parcele. Naopak, třípodlažní hmota ukončena penthausem, je orientována do ulice a má být jasným vyjádřením vstupu novodobé architektury do původního prostředí. Celkový koncept řešení území měl vliv i na hmotové vytvarování objektu, směrem do ulice je hmota minimalizována – nenarušuje charakteristiku okolního prostředí a sousedících objektů. Naopak, příčná třípodlažní hmota se vymyká z jednoduché ortogonální půdorysné osnovy, čímž se akcentuje novodobá situace v tomto prostředí, kde dosud nestál žádný objekt. Velmi důležitým prostorovým prvkem celé hmotově – prostorové skladby je systém teras, využívající terénních daných dispozicí a reliéf prostředí a promítající se i do dispozičně provozního řešení, který zvyšuje atraktivitu a intimitu vnitřních prostor a zároveň umožňuje průnik osvětlení a oslnění ze západní strany a pobytové možnosti ze strany východní. Celoskleněná uliční fasáda spojuje dvě obývací pokoje nad sebou, které jsou jádrem domu. Minimálně jsou využívány plastické prvky na jednotlivých fasádách. Výjimkou je pouze kruhové nebo spíše segmentové ukončení třípodlažní kolmé hmoty na ulici na jižní fasádě objektu z mezaninu, který propojuje prostory obývacího pokoje a herny na I. a II. nadzemním podlaží domu, čímž zvyšují výjimečnost těchto prostor navenek a zároveň obohacují relativně "asketickou" hmotu rodinného domu. Na prvním patře se nachází obývací pokoj, kuchyně s terasou, manželská suita a v křídle naproti fitness se saunou. Koupelna patřící k manželské ložnici má výhled jako obývák. Dispozičním ukončením je pracovna s knihovnou a televizní místnost o patro výš. Minimalistický interiér v barevném spektru bílé, šedé a hnědé se chápe jako nedílná součást architektury. Materiálové řešení podobně jako hlavní urbanistický a architektonický koncept důsledně vychází z místních podmínek, přičemž využívá tři základní materiály – hladkou bílou omítku jako základní jednotící stavební materiál, obkladový kámen a nakonec dřevo, které je využíváno jako obklad v meziokenních pilířích a posuvných lamelách zasklených stěn. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Vila Hrozno na slovenské Wikipedii. Literatura Beáta Hermannová: Prominentní výhled. Atrium 01/2007, s. 55. Autorská zpráva Externí odkazy Vila "Hrozny" stránka Ľ. Závodního
Vila doktora Dvořáka

Vila doktora Dvořáka a Zuzky Zgurišky pochází z roku 1934 a jejím autorem je Jindřich Merganc (7. července 1889 – 28. února 1974). Mezi domy, které si postavili noví čeští úředníci nad Bratislavou v době první ČSR, zajímala význačné místo vila, kterou Merganc navrhl pro právníka Jaroslava Dvořáka a jeho manželku, známou slovenskou meziválečnou spisovatelku Zuzku Zguriška. Oba manželé byli společensky založení, měli množství kontaktů mezi bratislavskou i pražskou uměleckou inteligencí. Navštěvoval je Jaroslav Seifert, Vladislav Vančura, Vladimír Clementis, Jozef Chrobák, Laco Novomeský a další. Moderní vila Moderně orientovaní manželé chtěli od architekta i moderní vilu. Merganc s Klimešem jim po diskusích navrhli elegantní hranolovou stavbu, uvnitř které jsou tři pilíře, nesoucí podlaží a umožňující uvolnění půdorysu tak, jak to vytyčil Le Corbusier ve svých zásadách moderní architektury. Nejpůsobivější na vile je vstupní hala převýšená přes dvě podlaží s pásovým oknem na hlavním průčelí. Dům na hraně vrchu nad Bratislavským hradem a výhledem do dáli sloužil manželem k plné spokojenosti. Za své sídlo jej zvolil i admirál ruské dunajské flotily Cholosťakov během krátkého pobytu v osvobozené Bratislavě. Období vzniku Vila byla postavena v nové čtvrti na adrese Mudroňova 26 nad Bratislavským hradem v roce 1933. Intelektuálně-bohémská rodina měla sklony bourat tradice. Zachované výkresy nesou stopy po zásazích do koncepce, u nichž se od architekta žádalo odvážnější řešení – tak se zrodil volný prostor přecházející přes dvě úrovně. O tom, že architekt naplnil jejich představy a že jim prostorová koncepce vily opravdu vyhovovala, svědčí i literární vzpomínky majitelky. Konstrukční řešení Velkorysé prostorové řešení umožnila kombinace železobetonového skeletu s tradiční zděnou konstrukcí, čtyři pilíře, čtvercově rozmístěné uvnitř půdorysu, dovolují vytvářet na jednotlivých patrech několik dispoziční variace. Architektonické a dispoziční řešení První patro se uvolnilo pro členitou halu, která zabírá většinu půdorysu. Hlavním prostorem je přední hala přes dvě patra. Okno, které ji na prvním patře osvětluje, vytváří na hlavní fasádě vily charakteristický horizontální pás. I další okna jsou na průčelích umisťovány podle požadavků jednotlivých vnitřních prostor a dávají vzhledu vily funkcionalistický ráz. Z přízemí, kde je garáž a byt domovníka, vede nahoru jednoramenné schodiště. Na patře je kromě velké haly (která slouží jako hlavní obytný prostor a jídelna) pracovna a zimní zahrada vysunutá z hlavní hmoty domu. Uvnitř dispozice je kruhové schodiště, které spojuje obslužné prostory s vyšším patrem. Přední jednoramenné schodiště však pokračuje a vychází na galerii s krbem a stěnami určenými pro vystavení sbírky obrazů. V zadní části dispozice jsou tři ložnice s terasami. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Vila doktora Dvořáka na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vila doktora Dvořáka na Wikimedia Commons