NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Президентский сад (Братислава)

}} Президентский сад (словац. Prezidentská záhrada) — парк в Старом городе Братиславы, часть Дворца Грашалковичей (Президентского дворца). Общественный парк, устроенный во французском стиле, занимает площадь около 6 гектаров и исторически был продолжением большого сада бывшего летнего архиепископского дворца. Территория будущего Президентского сада была отделена от сада Епископского летнего дворца вместе с началом строительства дворца Грашалковичей. Антон Грашалкович, важный государственный и деятель при дворе императрицы Марии Терезии, придавал большое значение той представительской роли, которую должен был сыграть его новый дворцовый комплекс. Сад, по моде того времени, был организован во французском стиле, вытянутый вдоль центральной осевой аллеи, с каштановыми аллеями по краям. В центре сада был разбит овальный зелёный партер с цветочными клумбами. C объявлением независимости Словакии Дворец Грашалковичей стал служить в качестве резиденции Президента страны. В конце 1990-х годов состоялась масштабная реконструкция сада, во многом восстановившая первоначальный вид парка. В качестве ещё одного украшения парка была установлена конная статуя императрицы Марии Терезии, которая изначально была частью украшения Дворца протоиерея в Нитре. В то же время, памятник Иоганну Непомуку Гуммелю, выдающемуся композитору и уроженцу Братиславы, после реконструкции в 2002 году был перенесён на своё прежнее историческое место перед посольством Германии на Гвездославовой площади. Выбивается из общей тенденции возврата к историческому облику сада «социалистический» фонтан работы Т. Барфая и К. Лацко. Сад доступен для публики в течение дня в часы работы, которые меняются в течение года.
Slovenská informační služba

Slovenská informační služba (slovensky: Slovenská informačná služba, SIS) je slovenská zpravodajská služba s vnějším (rozvědným) i vnitřním (obranným) polem působnosti. Vznikla na základě zákona Národní rady SR č. 46/1993 z ledna 1993 jako reakce na rozpad československé federace. Navázala na práci Federální bezpečnostní informační služby (FBIS), která zanikla zákonem č. 543/1992. SIS plní úlohy v oblasti domácího i zahraničního zpravodajství. Je vedena ředitelem, kterého na základě návrhu vlády SR jmenuje prezident. Sídlem SIS je Bratislava. Ředitelé SIS Vladimír Mitro – 21. ledna 1993 až 23. února 1995 Ivan Lexa – 18. dubna 1995 až 27. října 1998 Rudolf Žiak – 27. října 1998 – 3. listopadu 1998 Vladimír Mitro – 3. listopadu 1998 – 31. března 2003 Ladislav Pittner – 4. dubna 2003 – 26. července 2006 Jozef Magala – 27. července 2006 – 25. srpna 2010 Karol Mitrík – 26. srpna. 2010 – 3. května. 2012 Ján Valko – 3. května 2012 – 8. července 2016 Anton Šafárik – 6. července 2016 – 6. dubna 2020 Vladimír Pčolinský – 6. dubna 2020 – 14. března 2021 Michal Aláč – 6. května 2021 – 23. srpna 2023 (zbaven funkce, od 21. srpna 2023 dočasně postaven mimo službu pro podezření z maření vyšetřování korupčních kauz a z dalších trestných činů) Tomáš Rulíšek – od 24. srpna 2023 pověřen řízením Pavol Gašpar – od 27. srpna 2024, předtím řídil SIS z pozice náměstka ředitele. Syn bývalého prezidenta slovenského Policejního sboru Tibora Gašpara. Kontroverze Slovenská informační služba mezi lety 1997 a 1998 v době vlády Vladimíra Mečiara provedla sabotážní akce proti České republice, aby zabránila integraci do Severoatlantické aliance a Evropské unie. Původně měly akce zahrnovat Polsko, Maďarsko a Rakousko. V říjnu 2025 spustila Slovenská informační služba strategii pro sledování jednotlivých médií i konkrétních novinářů, přičemž ve spolupráci s Národním bezpečnostním analytickým centrem a slovenským ministerstvem vnitra se rozhodla vytvořit seznam novinářů, kteří podle ní přispívají k radikalizaci společnosti. Kritici tohoto kroku uvedli, že může být snadno zneužit k zastrašování nepohodlných novinářů v zemi. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Slovenská informační služba na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Slovenská informačná služba

Slovenská informačná služba (deutsch: Slowakischer Informationsdienst, SIS) ist ein Nachrichtendienst der slowakischen Regierung. Er wurde am 21. Januar 1993 als Unterbehörde des slowakischen Geheimdienstes (Federálna bezpečnostná informačná služba) gegründet. Der SIS arbeitet als integrierter Geheimdienst im In- und Ausland. Nur der militärische Geheimdienst Vojenské spravodajstvo (VS) arbeitet separat. Daneben existiert der Národný bezpečnostný úrad (NBÚ) als Dienst für den Umgang mit klassifizierten Informationen der slowakischen Regierung und das Geheimhaltungs- und Cheffrierwesen (teilweise vergleichbar mit dem deutschen BSI). Weblinks Website des Slovenská informačná služba
Slovenská informačná služba

Slovenská informačná služba (w skrócie SIS; pol. Słowacka Służba Informacyjna) – główna słowacka rządowa agencja wywiadowcza. Jej kwatera główna mieści się w Bratysławie. Odpowiada za ochronę porządku konstytucyjnego Słowacji, gromadzenie i analizowanie informacji wywiadowczych (wywiad) oraz ochronę przed obcymi służbami wywiadowczymi (kontrwywiad). Jej obecnym szefem jest inż. Ján Valko. Historia Wraz z podziałem Republiki Federalnej Czech i Słowacji na dwa niezależne od siebie państwa, w 1993 roku rozwiązano istniejącą wówczas federalną służbę specjalną FBIS (słow. Federálna bezpečnostná informačná služba, czech. Federální bezpečnostní informační služba, pol. Federalna Informacyjna Służba Bezpieczeństwa). Zarówno Czechy, jak i Słowacja utworzyły własne służby wywiadowcze. Na Słowacji utworzono na mocy Ustawy Rady Narodowej nr 46/1993 ze stycznia 1993 roku SIS, natomiast w Czechach powstała BIS ČR (czech. Bezpečnostní Informační Služba České Republiky, pol. Informacyjna Służba Bezpieczeństwa Republiki Czeskiej). Kierownictwo dr Vladimír Mitro – 21 stycznia 1993 – 23 lutego 1995 inż. Ivan Lexa – 18 kwietnia 1995 – 27 października 1998 Rudolf Žiak – 27 października 1998 – 3 listopada 1998 dr Vladimír Mitro – 3 listopada 1998 – 31 marca 2003 gen. Ladislav Pittner – 4 kwietnia 2003 – 26 lipca 2006 inż. Jozef Magala – 27 lipca 2006 – 25 sierpnia 2010 inż. Karol Mitrík – 25 sierpnia 2010 – 3 maja 2012 inż. Ján Valko – od 3 maja 2012 – 2016 Struktura Struktura Slovenská informačná služba prezentuje się następująco: Dyrektor SIS Zastępca dyrektora SIS Wydział wywiadu wewnętrznego Wydział wywiadu zagranicznego Wydział wywiadu technicznego Wydział analizy wywiadowczej Biuro bezpieczeństwa Wydział ekonomiczny Wydział personalny i szkoleniowy Kancelaria SIS Zobacz też Vojenské spravodajstvo (VS) – słowacki wywiad wojskowy Národný bezpečnostný úrad (NBÚ) – Narodowy Urząd Bezpieczeństwa Bezpečnostní informační služba (BIS) – czeski odpowiednik SIS Státní bezpečnost (StB) – policja polityczna w komunistycznej Czechosłowacji Linki zewnętrzne (słow.) Oficjalna strona Slovenská informačná služba (ang.) Oficjalna strona Slovenská informačná služba
Словацька інформаційна служба

Слова́цька інформаці́йна слу́жба (словац. Slovenská informačná služba, SIS) — спецслужба Словаччини, створена Володимиром Митро 21 січня 1993 р. після розпаду Чехословаччини. Історія Служба неодноразово опинялася замішана в політичних скандалах. Найбільш гучний скандал стався у серпні 1995 року, коли спецслужбу звинуватили у викраденні сина президента Міхала Ковача, а також у вбивстві свідка у цій справі Роберта Реміаша в квітні 1996 року. Завдання Контррозвідка. Розвідка. Збереження секретних документів. Боротьба з кібертероризмом. Боротьба з організованою злочинністю. Керівники Владімір Мітро - 21 січня 1993 р. - 23 лютого 1995 р. Іван Лекса – 18 квітня 1995 - 27 жовтня 1998 р. Рудольф Жіяк – 27 жовтня 1998 р. – 3 листопаду 1998 р. Владімір Мітро – 3 листопаду 1998 р. – 31 березня 2003 р. Ладіслав Пітнер – 4 квітня 2003 р. – 26 липня 2006 р. Йозеф Магала – 27 липня 2006 р. – 25 серпня 2010 р. Кароль Мітрік – 26 серпня 2010 р. – 3 травня 2012 р. Ян Валко – від 3 травня 2012 р. Див. також Служба Державної безпеки Чехословаччини Примітки Посилання Офіційний сайт (словац.)
Château d'Orava

Le château d'Orava (slovaque : Orvaský hrad ; allemand : Arwaburg ; hongrois : Árva vára ; autrefois en français château d'Arwa) est un château construit au XIIIe siècle surplombant la rivière Orava dans le nord de la Slovaquie. De nombreuses scènes du film de 1922 Nosferatu le vampire y ont été tournées. À l'origine de style roman et gothique, il fut rénové dans un style renaissance et néo-gothique. Notes et références Liens externes Site officiel Portail de la Slovaquie Portail des châteaux Portail de la protection du patrimoine
Castelo de Orava

O Castelo de Orava (em eslovaco, Oravský hrad; em alemão, Arwaburg; em húngaro, Árva vára) está situado acima de uma colina de 520 metros, na região de Orava, ao norte da Eslováquia. Foi construído no século XIII, sendo hoje um dos castelos mais famosos do país. Muitas cenas do filme Nosferatu, de 1922, que se passa na Transilvânia, foram filmadas aqui. Ver também Lista de castelos da Eslováquia Referências
Оравский град

Оравский Град (словац. Oravský hrad, венг. Árva vára) — замок в Словакии, расположенный на 112-метровой скале над Оравой, у деревни Оравски Подзамок неподалёку от Долного Кубина. Входит в список национальных памятников культуры Словакии. История Замок был основан в середине XIII века на месте старого деревянного укрепления. Последний камень был уложен в XVII веке. Впервые упоминается в 1267 году. В 1370 году стал жупным замком Оравы. В XVI веке на территории Оравского града был построен дворец. В 1800 году замок сгорел, позднее был восстановлен. После полной реконструкции в 1953—1968 годах в замке разместилась экспозиция Оравского музея. Здесь были сняты многие сцены из раннего фильма о Дракуле — «Носферату: Симфония ужаса». Замок открыт для туристов целый год кроме января — марта. См. также Список замков Словакии Список национальных памятников культуры Словакии (1961—2002) Примечания Ссылки Официальный сайт музея (словац.) Обзор Оравского музея (рус.)
Oravski grad

Oravski grad (slovaško Oravský hrad, madžarsko Árva vára) je grad na Slovaškem, ki stoji na skalnati vzpetini nad reko Oravo v istoimenski regiji na severu države, blizu meje s Poljsko. Prostrana grajska poslopja imajo dominantno lego po vrhu 112 m visoke pečine in na terasastem pobočju na drugi strani ter tvorijo tri dele: zgornji, srednji in spodnji grad. Pod njim stoji vas Oravský Podzámok. Gre za enega najznamenitejših gradov na Slovaškem, ki je več stoletij služil kot administrativno središče in obrambni sistem na trgovski poti proti poljskim deželam na meji Ogrske, zdaj pa v njem domuje Oravski muzej, eden najstarejših slovaških muzejev. Impozantni grad je tudi pomembna turistična atrakcije regije, zaščiten je kot spomenik nacionalnega pomena. Dodaten sloves mu je prinesla uporaba za kuliso v nemškem filmu Nosferatu, simfonija groze (1922), kjer je služil kot domovanje vampirja. Isto vlogo je imel tudi v britanski miniseriji Dracula (2020). Zgodovina Območje je naseljeno že od prazgodovine, medtem ko najstarejše znane pisne omembe gradu na tem mestu segajo v 13. stoletje. V tem času so utrjeni zidovi obsegali že skoraj tako površino kot danes, sam grad pa je predstavljalo le nekaj kamnitih zgradb. Prvi znani zapis o gradu je darilna pogodba iz leta 1267, s katero je prišel v posest kralja Béle IV. Oblast nad regijo je v naslednjih stoletjih prehajala med različnimi kralji in plemiči, tudi grad je pogosto menjaval lastnike ter upravnike. Leta 1474 ga je odkupil kralj Matija Korvin in dal obnoviti ter razširiti nekaj delov, nato pa ga je prepustil svojemu nezakonskemu sinu Jánu, ki ga je kmalu dal v najem. Med graščaki v 16. stoletju so bili pripadniki nekaj najpomembnejših ogrskih rodbin, posebej Turzovci so dalj časa vladali tej regiji in spodbujali razvoj, pa tudi grad so razširili. Po burnem 17. stoletju s pogostimi kmečkimi upori, med katerimi je bil nekajkrat tudi zavzet, je grad v 18. stoletju pričel izgubljati na pomenu. Leta 1800 je bil nato uničen v požaru in opuščen. Upravnik se je odločil obnoviti le spodnji grad, leta 1868 pa je postal dom Oravskega muzeja, nakar so ga počasi obnavljali. Po drugi svetovni vojni je bil podržavljen in v 1950. letih je bila sprejeta odločitev o temeljiti obnovi ter širitvi muzeja, v katerem so dobile dom tudi prirodoslovne zbirke. Viri Orava Castle; po Huba, Peter (1986). Oravský hrad. Martin: Osveta. Plaček, Miroslav; Bóna, Martin (2007). Encyklopedie slovenských hradů. Praga: Nakladatelství Libri. ISBN 978-80-7277-333-6. Zunanje povezave Oravski grad na spletni strani Oravskega muzeja
Оравски замак

Оравски замак (слч. Oravský hrad, мађ. Árva vára, нем. Arwaburg) је замак у Словачкој, који се налази источно од Жилине на северу земље, поред истоимене реке. Смештен је на стени Оравске узвисине, висине 520 метара, око које обилазе Орава и њена притока Рацова и комплекс целине сачињавају је три дела горњи средњи и донји замкови који су грађени постепено и који су подигнути на мањим заравнима на стени изнад градића Оравски Подзамок. Сам замак је подигнут на поседу Ораве, у XIII веку и која је спадала у краљевске поседе, (први пут се помиње у документима 1267. године), из којих произилази да је подигнут 1235. године у време владавине Ондреја II, али је простор стене на којој се замак налази био насељен од давнина. Током наредних векова утврђено боравиште је проширивано, дограђивана и унапређивано до средине XVIII века, након чега је започела његова стагнација и пропадање, услед некоришћења. Битно је истаћи 1534. годину, када је Јован Дубовецки постао управник Оравске области и започео обнову и проширење замка. Ојачао је бедеме, подигао нове куле и платформе за топове ради одбране од османлијске најезде, петоспратну палату и низ других грађевина у склопу замка. Након његове смрти, она је запуштена и почела је да пропада, али за владавине породице Турзо почиње нова обнова и ширење утврда. Међу грађевинама из тог периода се истичу ренесансна гробница Јураја Турза са почетка XVII века и барокни олтар који је подигнут током 1751. и 1752. године, након чега је отпочело ново пропадање замка. Велики пожар који ју је захватио 1800. године, уништио је целокупне дрвене делове у Горњој и Средњој тврђави, док је Доња тврђава спашена захваљујући црепним плочицама. Средином XIX. века је отпочела обнова замка у којој је предвиђено да се смести Оравски музеј. Прва изложба је била постављена 1858. године, тако да је он данас један од најстаријих музеја у Словачкој. Крајем века, Оравски замак је поново оронуо, тако да је Јозеф Палфи започео велику обнове утврде. Бедеми су ојачани, просторије су попуњене аутентичним намештајем, зидне фреске су обновљене, тако да је замку враћен његов стари сјај и она је 1922. године искоришћена за снимање филма Носферату. Након Другог светског рата, Оравски замак је још једном обимно реновиран и 1953. године је проглашен за национални споменик. Данас је у њему смештен музеј, у склопу кога се између осталог налазе и: соба Витезова са старим зидним фрескама које су рестауриране Оружарница, Капела замка, Кула Архива, Зграда префектуре, Надворије замка. Види још Оравска жупа Орава Списак замкова у Словачкој Референце Литература Vladimír Procháska, Priruční slovník nauční ČS Akademia vied, Praha 1966* Ing.arch.Ľudmila Húskova, Slovensko, prechádzky storočiami miest a mesteďiek, Bratislava 1994 Спољашње везе Оравски музеј у склопу Словачке културне баштине Званична презентација Оравског музеја смештеног у замку* Тура по Оравском Граду (www.muzeum.sk) Фотографије Оравског замка (www.muzeum.sk) Божић у Оравском замку
Оравський Град

Оравський Град (словац. Oravský hrad) — один з найгарніших замків Словаччини. Місцезнаходження На скелі над Оравою (112 м) біля села Оравські Підзамок неподалік від Дольного Кубіна. Історія Оравський Град був побудований в середині XIII століття на місці старого дерев'яного укріплення, але будівництво не припинялося до XVII століття. Вперше згадується в 1267 році. В 1370 р. став жупним замком Орави. В XVI столітті на території Оравського Граду був побудований палац. В 1800 році замок згорів і був відновлений. Повна реконструкція була проведена в 1953—1968 рр. і після неї замок став резиденцією Оравського Музею. Тут було знято багато сцен з першого фільму про Дракулу — «Носферату: Симфонія жаху» (реж.: Фрідріх Вільгельм Мурнау, 1922). Музей Відкрито цілий рік крім січня-березня. Примітки Посилання Офіційна сторінка Оравські Музею Oravský hrad (www.zamky.sk) Orava Castle from Slovak Heritage Orava Castle Tour Information from Muzeum.sk Photographs of Orava Castle from Muzeum.sk Christmas at Orava Castle http://www.oravskyhrad.sk/ [1]
Batizovská dolina (národní přírodní rezervace)

Batizovská dolina je národní přírodní rezervace v katastrálním území Starý Smokovec města Vysoké Tatry v okrese Poprad v Prešovském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1991 a jeho rozloha je 523,19 hektaru. Předmětem ochrany je genofond reliktních a endemických společenstev v alpínském až subniválním vegetačním stupni. Území je součástí Tatranského národního parku. Přírodní poměry Batizovská dolina je údolí Batizovského potoka severně od Cesty svobody. Nachází se jižně od hlavního hřebene Vysokých Tater mezi horskými hřbety Gerlachovského štítu a Končisté. Na jihu dosahuje až k silnici třídy II/537 mezi Vyšnými Hágy a Novou Poliankou. Odkazy Reference Literatura Tatry Vysoké, Západné, Belianske : Podrobný turistický atlas. [s.l.]: BB kart, 2005. 144 s. ISBN 83-87873-86-1. (slovensky) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Batizovská dolina na Wikimedia Commons
Dolina Bielej vody (národní přírodní rezervace)

Dolina Bielej vody je národní přírodní rezervace v katastrálním území Tatranská Lomnica města Vysoké Tatry v okrese Poprad v Prešovském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1991 a jeho rozloha je 1661,11 hektaru. Předmětem ochrany je vegetace s množstvím endemických, chráněných a ohrožených druhů. Geologické podloží rezervace tvoří horniny krystalinika, mylonit a vápenec a vyvinuly se na něm unikátní formy reliéfu. Rezervace je součástí Tatranského národního parku. Přírodní poměry Jedná se o údolí Kežmarské Biele vody západně od Cesty svobody, která zahrnuje stejnojmennou dolinu s výjimkou severní části Predných Meďodolů. Nachází se východně od hlavního hřebene Vysokých Tater a jižně od hřebene Belianských Tater. Na jihu ji ohraničuje hřeben Lomnického a Kežmarského štítu. Na východě dosahuje až k silnici II/537 mezi Tatranskými Matliary a Kežmarskými Žľaby. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dolina Bielej vody (národní přírodní rezervace) na Wikimedia Commons
Furkotská dolina (národní přírodní rezervace)

Furkotská dolina je národní přírodní rezervace v katastrálním území Štrbské Pleso města Vysoké Tatry v okrese Poprad v Prešovském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1991 a jeho rozloha je 842,43 hektaru. Předmětem ochrany jsou ledovcové formy reliéfu, ples a mimořádně vzácná rostlinná společenstva s výskytem endemických druhů. Je to jediná lokalita výskytu trávničky alpské (Armeria alpina) na Slovensku. Rezervace je součástí Tatranského národního parku. Jedná se o údolí Furkotského potoka na jižní (slovenské) straně Vysokých Tater severně od Cesty svobody. Jádrem území je stejnojmenná dolina. Poloha Nachází se jižně od Furkotského štítu mezi horskými hřbety Štrbského Soliska a Soliskové kopy. Na jihu dosahuje až k silnici II/537 mezi Jamrichovým rozcestím a Štrbským Plesem, přičemž zahrnuje i jezerní plochu Štrbského plesa. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Furkotská dolina na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Furkotská dolina na Wikimedia Commons
Javorová dolina (národní přírodní rezervace)

Javorová dolina je národní přírodní rezervace v katastrálních územích Tatranská Javorina a Tatranská Lomnica v okrese Poprad v Prešovském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1991 a jeho rozloha je 2250,89 hektaru. Předmětem ochrany jsou endemická rostlinná společenstva, glaciální formy reliéfu a projevy vegetační stupňovitosti. Jedná se o údolí Javorinky v severní části Vysokých Tater jižně od Cesty svobody, jež zahrnuje stejnojmennou dolinu. Rezervace je součástí Tatranského národního parku. Přírodní poměry Rezervace se nachází severně a západně od hlavního hřebene Vysokých Tater mezi horskými hřbetem vycházejícím na sever z Malého Javorového štítu a hlavním hřebenem Belianských Tater. Na severu dosahuje na pravém břehu Javorinky k ústí Meďodolského potoka, kde na ni navazuje národní přírodní rezervace Belianské Tatry, a na levém břehu až do vzdálenosti půl kilometru od Tatranské Javoriny. Nachází se v katastrálních územích Tatranská Lomnica města Vysoké Tatry a obce Tatranská Javorina v okrese Poprad v Prešovském kraji. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Javorová dolina na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Javorová dolina na Wikimedia Commons
Vysoká škola zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety v Bratislave

Vysoká škola zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety v Bratislave (česky Vysoká škola zdravotnictví a sociální práce sv. Alžběty v Bratislavě, zkratka VŠZaSP) je slovenská soukromá vysoká škola se sídlem v Bratislavě. Vznikla v roce 2003 a právním charakterem jde o neziskovou organizaci. Zakladatelem školy byl Vladimír Krčméry, který v letech 2003 až 2013 vykonával funkci jejího rektora. V letech 2013 až 2024 vykonával funkci rektora Marián Karvaj, v roce 2025 se rektorem stal Stanislav Špánik. Pracoviště V rámci pracoviště školy v Bratislavě se škola dělí na sedm kateder, dva instituty a jeden ústav: Inštitút doplňujúceho pedagogického štúdia sv. Matky Terezy Inštitút misijnej práce a tropického zdravotníctva sv. Jána Pavla II., Bratislava Katedra misiológie Katedra laboratórnych vyšetrovacích metód v zdravotníctve Katedra zubnej techniky Katedra ošetrovateľstva Katedra verejného zdravotníctva Katedra právnych disciplín Katedra psychológie Ústav sociálnej práce VŠZaSP má detašovaná pracoviště napříč Slovenskem, konkrétně ve městech Košice, Žilina, Banská Bystrica, Piešťany, Rožňava, Skalica, Partizánske a Michalovce. Ve městě Nové Zámky se pak nachází jediná fakulta školy. Kromě toho škola disponuje detašovanými pracovišti v Praze (Detašované pracoviště Praha) a v Příbrami. Škola se účastní humanitárních programů v zahraničí v oblastech zdravotnictví, sociální pomoci, vzdělávání a podpoře zranitelných skupin obyvatel. Spolupracuje se Zdravotně sociální fakultou Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, University of Scranton v USA, Katolickou univerzitou v Nairobi a univerzitou Khemarak v Kambodži. Dále se účastní různých humanitárních projektů v zahraničních, zejména v zemích Afriky a Latinské Ameriky. Studijní programy Na škole je možné studovat následující studijní programy: Spoločenské študijné programy Misijná a charitatívna práca Psychológia Sociálna práca Zdravotnícke študijné programy Laboratórne vyšetrovacie metódy Ošetrovateľstvo Pôrodná asistencia Verejné zdravotníctvo Zubná technika V akademickém roce 2025/2026 na škole studovalo celkem 6 609 studentů, z toho 2 381 v denní a 4 228 v kombinované podobě studia. Dále na škole studovalo v téže době 96 doktorandů, 32 studentů univerzity třetího věku a osm studentů programu Master of Public Health (MPH). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Vysoká škola zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety v Bratislave na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vysoká škola zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety v Bratislave na Wikimedia Commons vssvalzbety.sk – oficiální stránka školy Související články Zdravotně sociální fakulta Jihočeské univerzity Vysoká škola zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety Bratislava, Detašované pracoviště Praha