NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Evangeličanska cerkev, Levoča

Evangeličanska cerkev augsburške veroizpovedi v Levoči, (slovaško Evanjelický kostol v Levoči), Slovaška, je luteranska cerkev, ki izvira iz leta 1823 in je nadomestila dve prejšnji, leseni cerkvi. Cerkev Prva luteranska cerkev v mestu je bila lesena členkasta cerkev, zgrajena zunaj mestnega obzidja leta 1688. Ta cerkev je pogorela leta 1709, druga lesena cerkev pa je bila zgrajena leta 1713. Te cerkve so bile na mestu sedanjega evangeličanskega pokopališča mesta. Po tolerančnem patentu, ki ga je leta 1781 izdal cesar Jožef II., je bilo dovoljeno graditi evangeličanske cerkve znotraj mestnih meja. Od leta 1823 so se zbirala finančna sredstva, tudi od prodaje biblij, natisnjenih v mestu, in cerkev je bila leta 1832 posvečena. Stoji na južnem koncu glavnega mestnega trga, danes imenovanega Trg mojstra Pavla. Arhitekt cerkve je bil Anton Povolný, ki je zasnoval tudi mestno župansko hišo (Župný dom) (zgrajena 1802-1822), obe v neoklasicističnem slogu. Oblika cerkve je grški križ, nadgrajen s kupolo. Tu so dvoje orgel, baročne iz prve cerkve in večje sodobne orgle. Veliko sliko nad oltarjem, ki prikazuje Kristusa, ki hodi po vodi, je naslikal Jozef Czauczic. Cerkev hrani obsežno zgodovinsko knjižnico. Ostale stavbe v Levoči povezane s cerkvijo S cerkvijo in luteransko skupnostjo mesta je povezanih še nekaj drugih stavb v Levoči. Semenišče, prav tako na Trgu mojstra Pavla, je bilo prvotno znano kot Hainova hiša in je bilo leta 1796 predano luteranski skupnosti. V 1840-ih je pod privrženci Ľudovíta Štúrja postalo oporišče slovaškega nacionalizma. V stavbi so danes razstavne dvorane Spiškega muzeja v Levoči, lokalne podružnice Slovaškega narodnega muzeja. Župnišče na ulici Vysoky 1 je bila dana cerkvi leta 1801 in stoletje kasneje temeljito prenovljena. Vsebuje klopi in druge predmete iz nekdanje evangeličanske cerkve v Dvorcah, bližnji vasi, ki je bila uničena v 1950-ih, da bi naredili prostor za vojaško vadišče Javorina. Bolnišnica in sirotišnica zunaj vzhodnega mestnega obzidja sta zdaj del mestne bolnišnice. Tik južno od stavbe sirotišnice je evangeličansko pokopališče ohranilo svoja vrata iz leta 1722 in vsebuje pravokotno enoladijsko cerkev, zgrajeno leta 1895. Sklici Viri Lacika, Ján (1999). Spiš. Bratislava: Dajama ISBN 8088975018 Michalková, Vladena and Ján Matis, tr. Michal Pigula (n.d.). The Heritage of Evangelical Church, Levoča. Levoča: Evangelical Church of the Augsburg Confession in Slovakia. Rusnák, Ernest, et al. (2005). Levoča a okolie (slovaščina). Spišska Nová Ves: Lubafotopres. ISBN 9788096930203 Zunanje povezave
Kaštel v Marhani

Kaštel (slovensky kaštieľ) ve východoslovenské obci Marhaň si nechal postavit v 30. letech 19. století Andrej mladší z rodu Dessewffy a do roku 1900 šlo o sídlo místní větve tohoto rodu. V průběhu 20. století kaštel sloužil například jako škola, kino nebo sklad. V roce 2016 prošel renovací a slouží jako kulturní dům a také jako galerie. Od roku 2021 se v něm nachází výstava portrétů Aradských mučedníků. V lese za obcí Marhaň se nacházel ještě jeden kaštel, zvaný Dubiná, nechal si ho postavit Jan Hohenlohe-Öhringen a měl kanalizaci a 111 oken. Tato budova ale nikdy nebyla dokončena a po roce 1945 byla rozebrána pro stavební materiál. Popis Stavba má dvě poschodí, na hlavní fasádě se nachází balkón podepřený sloupy. Historie rodu Dessewffy v Marhani Zakladatelem místní luteránské větve rodu Dessewffy byl Andrej Dessewffy starší. Marhaň získal díky sňatku s Annou Marií Gradeczi Stansith de Horváth. Sloužil v císařské armádě a během bojů ve Slezsku onemocněl a poté zemřel. Marhaň zdědil jeho syn Andrej Dessewffy mladší, který nechal postavit v obci kaštel. Po jeho smrti v roce 1787 panství spravoval jeho mladší syn Kašpar Tomáš. Synem Kašpara Tomáše byl Aristid Dessewffy, jeden z Aradských mučedníků. Jeho tělo je pohřbeno v hrobce za obcí. Po Aristidově popravě Marhaň zdědil jeho bratr Albert Dessewffy a po něm jeho syn Kalmán Dessewffy. Poslední příslušník rodu Dessewffy, který sídlil v Marhani, byl Pavel Dessewffy, syn Alberta a bratr Kalmána. V roce 1900 od něj za 450 000 zlatých Marhaň získal Jan Hohenlohe-Öhringen. Pavel Dessewffy přesídlil do Koprivnice. Odkazy Reference Literatura Az aradi vértanúk portréinak állandó kiállítása a margonyai Dessewffy-kastélyban/Stála výstava portrétov aradských mučeníkov v kaštieli Dessewffyovcov v Marhani. [s.l.]: [s.n.], říjen 2021. S. 4. BRUSS, Samuel, 2016. Vitajte v obci Marhaň. [s.l.]: Vlastivedné múzeum v Hanušovciach nad Topľou. ISBN 978-80-89745-06-7. S. 6, 21-24. (slovensky) Související články Marhaň Hrobka rodu Dessewffy (Marhaň)
Kościół klasztorny pijarów w Podolińcu

Kościół klasztorny pijarów w Podolińcu – kościół pod wezwaniem św. Stanisława Biskupa, dawniej klasztorny Zakonu Kleryków Regularnych Ubogich Matki Bożej Szkół Pobożnych (pijarów) w Podolińcu w północno-wschodniej Słowacji, na Spiszu. Historia Wzniesiony został wraz z miejscowym klasztorem pijarów w latach 1647–1651 z fundacji księcia Stanisława Lubomirskiego, ówczesnego starosty spiskiego i pana na zamku w niedalekiej Starej Lubowli. Jego budowniczym był wiedeński architekt Poschberger, który projektując fasadę świątyni nawiązał do rozwiązań ze wzniesionego nieco wcześniej kościoła karmelitów w Nowym Wiśniczu. Architektura i wyposażenie Kościół murowany, jednonawowy, bez wyodrębnionego prezbiterium. Nawa zamknięta prostą ścianą, nakryta sklepieniem kolebkowym z lunetami. Od frontu wysoki, trójkątny szczyt flankują dwie symetrycznie usytuowane, kwadratowe, wysokie na 44 m wieże, zwieńczone piętrowymi, barokowymi hełmami z latarniami. Nad wejściem znajduje się obraz przedstawiający św. Stanisława. W głównym ołtarzu, pochodzącym z 1688 r., znajduje się wysoki na 10 m obraz pochodzący z krakowskiej szkoły Tomasza Dolabelli, ukazujący świętego Stanisława, wskrzeszającego Piotrowina. Obok obrazy, przedstawiające założyciela zakonu pijarów, św. Józefa Kalasantego oraz św. Jana Nepomucena, powyżej – wizerunek św. Jerzego walczącego ze smokiem. Cennym dziełem sztuki jest bogato zdobiona, barokowa ambona. Umieszczone na niej rzeźby przedstawiają czterech ewangelistów i wskrzeszonego Chrystusa. W prezbiterium znajduje się drewniana figura Panny Marii, którą wyrzeźbił w 1951 r. jeden z internowanych przez władze komunistyczne zakonników tutejszego klasztoru. Boczny ołtarz poświęcony jest męczennicy, św. Katarzynie Aleksandryjskiej. W kaplicy po przeciwnej stronie znajduje się ołtarz poświęcony św. Filipowi Neri. Przed nim wizerunek Matki Boskiej Nieustającej Pomocy, malowany na blasze, ozdobiony złotymi koronami. Organy kościelne pochodzą z 1946 r., wykonała je firma Rieger z Karniowa. Przypisy
Kostel svatého Štěpána Uherského (Matejovce)

Kostel svatého Štěpána Uherského je římskokatolický farní kostel nacházející se v Matejovcích, městské části města Poprad. Historie Kostel svatého Štěpána Uherského byl postaven v 70. letech 13. století (první zmínka o obci pochází z roku 1251), první písemná zmínka o kostele je z roku 1287. Byl postaven jako raně gotická stavba v podobě jednolodí se čtvercovým presbytářem, věží orientovanou k západu a severní sakristií. V roce 1422 byl kostel přestavěn na dvoulodí zaklenuté na dvou opěrách. V 18. století prošel kostel barokní přestavbou. Byly změněny fasády a zvětšena okna. Do západní části lodi byla vestavěna nová tribuna, věž byla zvýšena a na jižní straně byla přistavěna menší zděná předsíň. V roce 2022 byla opravena věž kostela. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kostol svätého Štefana Uhorského (Poprad-Matejovce) na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Štěpána Uherského na Wikimedia Commons Oficiální stránky farnosti v Matejovcích
Kościół Objawienia Pańskiego w Rokytovie

Kościół Objawienia Pańskiego – rzymskokatolicki kościół w Rokytovie, na Słowacji, w kraju preszowskim, w powiecie Bardejów. Jest kościołem filialnym parafii św. Urszuli w Mokroluhu. Zabytkowy. Świątynia reprezentuje styl klasycystyczny z elementami późnego baroku. Historia Powstał w latach 1805–1808. Restaurowany w 1906 roku. Wystrój Murowany, jednonawowy. Posiada sklepienie kolebkowe. Część wyposażanie pochodzi z poprzedniego kościoła: ołtarz główny z XVII wieku przedstawiający Narodzenie Pańskie, drewniany chór z 1655 roku z malowidłami przedstawiającymi m.in.: panny roztropne i nieroztropne, zmartwychwstanie, Trójcę Świętą. W latach 80. XX wieku w kościele zainstalowano organy budowy Henricha Schiffnera pochodzące z Czech, z początku XX wieku. Przypisy
Kamenný most (Spišský Hrhov)

Kamenný most ve Spišském Hrhově je barokní most z roku 1670, [pozn. 1] který se nachází ve Spišském Hrhově na staré cestě vedoucí z Levoče do Spišského Podhradí. Popis Jedná se o čtyřobloukový most, dlouhý 35 metrů [pozn. 2] a široký 10 metrů. Most přes potok Lodina o stejném rozpětí segmentových oblouků je postaven z lomového kamene a pískovce, pilíře mostu jsou silné 2 metry a na návodní straně jsou doplněny klínovými ledolamy. Most byl v minulosti několikrát rekonstruován. V roce 1973 byl most prohlášen za národní kulturní památku Slovenské republiky jako typ technické památky. Most byl přestavěn v letech 1803 až 1808. Most dodnes slouží jako silniční objekt, který splňuje dnešní statické požadavky a je ve výborném technickém stavu. Galerie Poznámky V literatuře je někdy označován jako renesanční most nebo most z počátku 19. století. Někdy jsou uváděny různé délky mostu, např. 39 m. nebo 40 m. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kamenný most v Spišskom Hrhove na slovenské Wikipedii. Literatura MLYNKA, Ladislav; HABERLANDOVÁ, Katarína. Technické pamiatky. Ed. Daniel Kollár. 1.. vyd. Bratislava : DAJAMA, 2007. (Kultúrne krásy Slovenska.) ISBN 978-80-89226-43-6. S. 70. PAULÍK, Peter. Mosty na území Slovenska: história a súčasnosť viac ako 250 najkrajších mostov Slovenska. 1. vyd. Bratislava : Jaga group, 2012. ISBN 978-80-8076-103-5. S. 197. SOJÁK, Marián; PUŠKÁŠ, Tomáš. Spišský Hrhov. Spišský Hrhov : Obecný úrad Spišský Hrhov, 2013. 278 s. ISBN 978-80-89392-63-6 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kamenný most na Wikimedia Commons
Jüdischer Friedhof (Stará Ľubovňa)

Der Jüdische Friedhof in Stará Ľubovňa in der Slowakei liegt am östlichen Ende der Stadt an einem Hang. Er ist von einer Mauer umgeben. Der Zugang ist durch ein kleines Gebäude (Ciduk ha Din), in dem die Trauernden für die Toten beten konnten. Am anderen Ende des Hanges steht ein kleines Mausoleum für den 1924 gestorbenen Rabbi Simon Juda Friedmann. Der Friedhof ist durch einen Pfad in einen östlichen Teil (für die Männer) und einen westlichen Teil (für die Frauen) unterteilt. Es sind noch circa 115 Grabsteine vorhanden; der älteste ist von 1882 und der jüngste von 1944. Der Friedhof wird von der Stadt Stará Ľubovňa gepflegt. Eine andere Quelle spricht von 85 vorhandenen Grabsteinen und gibt für das Mausoleum den Namen „Shmuel Yehuda“ an. Siehe auch Liste jüdischer Friedhöfe in der Slowakei Einzelnachweise Weblinks
Kostel svatého Mikuláše (Stročín)

Kostel svatého Mikuláše je římskokatolický kostel, který se nachází v centru slovenské obce Stročín. Kostel je postaven v gotickém slohu, první zmínka o něm pochází z roku 1443. Je jedním z nejvýznamnějších gotických kostelů na severu Slovenska.[zdroj?] Kostel je chráněn jako národní kulturní památka Slovenské republiky. Historie kostela První zmínka o kostele v Stročíně pochází z roku 1443, kdy zde byl dřevěný kostel bez věže. Vzhledem k tomu, že Stročín se již od roku 1317 rozvíjel jako městečko, je pravděpodobné, že tento kostel byl postaven již v průběhu 14. století. V letech 1443–1496 je kostel doložen v soupisu kostelů vranovsko-stropkovského distriktu jagerského biskupství. Z roku 1691 pochází zmínka o jeho zděné přestavbě v gotickém slohu, v té době byl filiálkou farnosti Mestisko. V následujících letech kostel zchátral a k roku 1775 je zaznamenána pověst, že byl opraven z pokladu, který našla jistá panna. Během první světové války byl kostel poškozen ruskými a rakousko-uherskými vojsky. V roce 1922 prošel rozsáhlou rekonstrukcí. Poslední rekonstrukce kostela proběhla v roce 2007. V kostele se dochovaly stavební části z různých etap jeho stavebního vývoje. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kostol svätého Mikuláša (Stročín) na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel sv. Mikuláše na Wikimedia Commons
Kościół św. Katarzyny Aleksandryjskiej w Tarnovie

Kościół św. Katarzyny Aleksandryjskiej – rzymskokatolicki kościół w Tarnovie, na Słowacji, w kraju preszowskim, w powiecie Bardejów. Jest kościołem filialnym parafii św. Urszuli w Mokroluhu. Zabytkowy. Świątynia reprezentuje styl klasycystyczny. Historia Powstał w latach 1821–1826. Wnętrze kościoła przebudowywano w 1907 roku i 1934 roku. W 1970 roku, 1995 roku i 2002 roku remontowany. Wystrój Jednonawowy. Ołtarz główny pochodzi z pierwszej połowy XIX wieku. Lewy ołtarz boczny jest barokowy z drugiej połowy XVII wieku. Prawy ołtarz boczny jest klasycystyczny z ok. 1820 roku, przedstawia pietę z 1884 roku. W kościele ponadto znajdują się obrazy: barokowy przedstawiający Narodzenie Pańskie z końca XVIII wieku, św. Katarzyny Aleksandryjskiej z 1844 roku, Chrystusa ukrzyżowanego z 1892 roku. Posiada organy z 1925 roku firmy Rieger. Przypisy
Adalbertínum

Adalbertínum (też: Seminarium św. Wojciecha, słow. Seminár sv. Vojtecha) – zabytkowy budynek przy ulicy Jána Hollého 8 w Trnawie na Słowacji, najstarszy z obiektów tworzących dziś stary kompleks uniwersytecki w tym mieście. Ufundował go w 1619 r. ówczesny biskup i późniejszy (1635) założyciel tarnawskiego uniwersytetu, Péter Pázmány, jako konwikt dla ubogich studentów miejscowego gimnazjum jezuickiego. Obiekt oddano do użytku w roku 1623, a w połowie tego wieku dobudowano do niego budynek z przeznaczeniem na węgierskie seminarium duchowne (dzisiejsze Rubrorum). W 1710 roku obiekt został rozbudowany, a na początku XX w. dodano w nim trzecią kondygnację. Obok miejskiej szkoły mieściła się w nim pierwsza biblioteka miejska oraz zbiór historycznych artefaktów, stanowiących zaczątek miejskiego muzeum. Na skutek kolejnych przebudów budynek utracił większość historycznych detali, zachował się jedynie wczesnobarokowy portal z 1710 r. z rzeźbą przedstawiającą św. Wojciecha i chronostychem. Obecnie w budynku mieszczą się różne placówki edukacyjne. Na ścianie frontowej budynku znajduje się tablica pamiątkowa, poświęcona P. Jilemnickemu, który w latach 1930–1932 uczył w funkcjonującej tu wówczas szkole. Przypisy
Divadlo Jána Palárika

Divadlo Jána Palárika je divadelní budova v Trnavě na Trojičním náměstí. V roce 1990 bylo přejmenováno na Trnavské divadlo a v roce 2001 bylo u příležitosti 170. výročí vzniku pojmenováno podle slovenského dramatika Jana Palárika, který se zasloužil o jeho rozvoj. Historie divadla Divadelní budovu dalo v roce 1831 postavit město z vlastních nákladů, přičemž příspěvky na stavbu poskytli i obyvatelé města. Na průčelí budovy o tom dodnes svědčí latinský nápis: Isthanc aedem Thaliae po suit senatus ac popolus Tirnaviensis, což v překladu znamená: Městská rada a obyvatelé Trnavy vybudovali tento dům Thálii. V letech 1960 – 1965 působilo jako první profesionální divadlo v Trnavě. Po jeho zániku žilo divadlo ve městě a na jeho okolí zejména zásluhou ochotníků. Od roku 1974 se formovalo na zájezdové Divadlo pro děti a mládež. Soubor divadla tvořil jeden ročník absolventů VŠMU spolu s několika herci ze starší generace. Architektura divadla Budova městského divadla v Trnavě prošla v roce 1907 secesní úpravou. Během ní předtím jednoduchou empírovou fasádu orientovanou do Trojičního náměstí nahradila bohatší novobarokní fasáda kombinovaná se secesními štukovými detaily. Zároveň byly dobudovány chybějící vstupní prostory. Během této rekonstrukci byla na patře zřízena reprezentační zrcadlová síň Panónia, která zabírá výšku dvou podlaží. Na průčelí se projevila dvěma řadami obloukových oken. Část s divadelním sálem zůstala nezměněna. Současnost Současný stav divadla je výsledkem dvou velkých přestaveb. První se konala v roce 1960 a pocházejí z ní zajímavé vitráže v oknech v přízemí. Druhá přestavbam, trvající jeden rok, proběhla v roce 2002. Po ní byl otevřen nový hrací prostor v divadle – Divadelní studio. K němu přibyly i nové prostory centrální šatny pro diváky, které jsou umístěny ve starých klenbových sklepeních pod divadlem. Ředitelem divadla je Emil Nedielka a uměleckým šéfem Ján Zavarský. Představení Divadlo má ve svém repertoáru inscenace pro dospělé i inscenace pro děti. Mnohé z předloh vznikají přímo v divadle jako původní scénáře, dramatizace prozaických textů nebo úpravy různých divadelních her. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Divadlo Jána Palárika na slovenské Wikipedii. Literatura Milan Kazimír, Daniela Zacharová: Trnava na starých pohlednicích, Nakladatelství: DAJAMA, 2007 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Divadlo Jána Palárika na Wikimedia Commons Divadlo Jána Palárika
Theater (Trnava)

Das Theater in Trnava (deutsch Tyrnau), einer slowakischen Stadt nordöstlich der Hauptstadt Bratislava, wurde 1831 eröffnet. Das Theater mit der Adresse Trojičné nám. 2 ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Das Theater wurde als eines der ersten öffentlichen Theatergebäude in der Slowakei errichtet. Es entstand nach dem Umbau der Gaststätte U čierneho orla (Beim schwarzen Adler), die im Besitz der Stadt war. Den Bau im Empirestil entwarf der Architekt B. Grünn. Die Gaststätte bestand weiter und der Theatersaal mit 548 Plätzen entstand in einem Hofteil, wo sich der ehemalige Tanzsaal befand. Der Theaterverein unterstützte die Stadt bei der Finanzierung. Die erste Vorstellung fand am 26. Dezember 1831 statt und wurde auf Deutsch gespielt. Die erste slowakische Vorstellung wurde erst im Jahr 1869 gespielt. Ab 1893 bis zum Ende der Monarchie wurden die Vorstellungen infolge der erzwungenen Magyarisierung nur auf Ungarisch gespielt. Während des Umbaus mit Jugendstilformen im Jahr 1907 bekam die einfache Empirefassade eine reiche Stuckdekoration, im Obergeschoss entstand ein repräsentativer Spiegelsaal. Die Gaststätte im Erdgeschoss wurde aufgehoben und zur Eingangshalle umgebaut. Die Fenster im Erdgeschoss stammen aus dem Jahr 1960. Beim 170. Jubiläum im Jahr 2001 wurde das Theater zu Ehren des hier tätigen slowakischen Dramatikers in Ján-Palárik-Theater umbenannt. Weblinks Das Theater von Ján Palárik (abgerufen am 28. Februar 2019)
Divadlo Jána Palárika

Divadlo Jána Palárika – słowacki teatr z siedzibą w Trnawie. Znajduje się na placu św. Trójcy w Trnawie i mieści się w budynku zbudowanym w 1831 roku. Budynek teatru Rada Miejska zdecydowała się usytuować w zachodniej pierzei głównego placu miejskiego (dziś Trojičné námestie), tuż za zajazdem „U čierneho orla”. Budowa teatru z równoczesną przebudową i nadbudową zajazdu została zrealizowana w 1831 r. według planów Bernharda Grünna. Cały obiekt uzyskał jednolity styl, a czołowa i boczna fasada otrzymały wystrój w stylu empire. Na froncie budynku umieszczono łaciński napis: ISTHANC AEDEM THALIAE POSVIT SENATVS AC POPVLVS TIRNAVIENSIS (tłum.: Ten przybytek Talii wybudowano wysiłkiem Senatu i mieszkańców Trnawy). Napis jest chronostychem, w którym została ukryta data budowy gmachu (1831). Sala widowiskowa i scena były stosunkowo duże jak na swój czas i lokalne warunki: na widowni mogło się zmieścić 548 widzów. W 1907 r., dzięki wyburzeniu stropu i połączeniu kilku pomieszczeń powstał na piętrze wielki, paradny hol, bogato ozdobiony stiukami, tapetami i wielkimi zwierciadłami, nazwany „Pannonią” (dziś Sala Lustrzana – słow. Zrkadlová sieň). Uwidocznia się on na fasadzie rzędem trzech wysokich, łukowo zwieńczonych okien, nad którymi umieszczono rząd trzech owalnych okien w rodzaju wolich oczu. Przy tej okazji elewacja od strony placu św. Trójcy uzyskała bogatszy, neobarokowy wystrój, połączony z detalami sztukaterii i stolarki okiennej w stylu secesyjnym. Podczas remontu w 1960 r. teatr otrzymał interesujące witraże w oknach parteru. Podczas rozleglejszej przebudowy w roku 2002 powstała nowa przestrzeń inscenizacyjna – Studio Teatralne (słow. Divadelné štúdio). Wybudowano również nowe pomieszczenia głównej szatni dla widzów, które umieszczono w podziemiu teatru, w starych, sklepionych piwnicach dawnego zajazdu. Pierwsze przedstawienie – w języku niemieckim – odbyło się w Boże Narodzenie 1831 r., pierwsze w języku słowackim – w 1869 r. Teatr nie posiadał własnego zawodowego zespołu aktorskiego. Występowały w nim głównie zespoły przyjezdne, m.in. z Bratysławy czy Budapesztu. W latach 1960–1965 w budynku działał pierwszy profesjonalny teatr w Trnawie. Po jego rozwiązaniu teatr pozostał w mieście głównie dzięki amatorom. W 1974 roku został przekształcony w objazdowy Teatr dla Dzieci i Młodzieży (słow. Divadlo pre deti a mládež). Występowali w nim oprócz kilku starszych aktorów głównie studenci jednego rocznika Wyższej Szkoły Sztuk Scenicznych w Bratysławie. W 1990 r. scena została przemiana na Teatr Trnawski (słow. Trnavské divadlo). W 2001 r., z okazji 130. rocznicy funkcjonowania obiektu nadano mu imię Jána Palárika – wybitnego słowackiego XIX-wiecznego publicysty i dramaturga. Przypisy Bibliografia Ondrušová Klára, Tomovičová Marta: Trnava. Historické pamiatky, wyd. Mesto Trnava, 2010. Linki zewnętrzne Oficjalna strona teatru (słow.)
Synagoge (Vrbové)

Die Synagoge in Vrbové, einer slowakischen Stadt im Bezirk Piešťany, wurde 1883 errichtet. Sie ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Geschichte Eine jüdische Gemeinde ist in Vrbové seit 1522 bekannt. Bei der Volkszählung 1880 waren 1303 der Befragten Juden, was einem Anteil von 28 % an der Gesamtbevölkerung entsprach. Im Jahre 1883 wurde die Synagoge an der Beovského-Straße, der Hauptstraße der Stadt, erbaut. In den späten 1980er Jahren beschloss die Stadtverwaltung eine Komplettrestaurierung des beschädigten Gebäudes, um es danach für kulturelle Zwecke zu Nutzen. Zunächst wurden zwei Fassaden renoviert. Nach den politischen Änderungen 1989 wurde das Gebäude zur Hälfte den früheren Benutzern zurückgegeben, die es kurz nach dem Zweiten Weltkrieg besessen hatten. Dadurch kamen die Renovierungsarbeiten zu einem Stillstand. Architektur Das Gebäude mit einer dreigeteilten Frontfassade ist im Maurischen Stil mit gelb-roten horizontalen Streifen errichtet. Minarettförmige Türmchen stehen an den Ecken, zwischen denen sich in der Mitte die Gesetzestafeln befinden. Als Verzierungen befinden sich darunter noch drei große achteckige Sterne. Fenster und Eingangstür sind im Rundbogenstil erbaut. Im Inneren sind noch die Frauengalerien, die von gusseisernen Säulen gestützt werden, erhalten. Allerdings fehlt das Geländer, auch die anderen Inneneinrichtungen sind nicht mehr vorhanden. Die eindrucksvolle Deckengestaltung ist mit geometrischen und Blumenmotiven versehen. Siehe auch Liste von Synagogen in der Slowakei Literatur Rudolf Klein: Zsinagógák Magyarországon 1782–1918: fejlődéstörténet, tipológia és építészeti jelentőség/Synagogues in Hungary 1782–1918. Genealogy, Typology and Architectural Significance. TERC, Budapest 2011, ISBN 978-963-9968-01-1, S. 227. Weblinks Einzelnachweise