NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stupava (zámek)

Stupava (slovensky Kaštieľ Stupava, Pálffyovský kaštieľ, německy Schloss Stampfen, Pálffy-Schloss) je zámek v západoslovenském městě Stupava. Zámecký objekt s parkem se nachází v centru města. Historie Přesná historie před postavením současného zámku není jasná. Podle tradice stojí dnenší zámek na základech středověkého vodního hradu postaveného před rokem 1271, podle některých historiků je však umístění starého hradu Stupava totožné s nedalekým hradem Pajštún nebo Dračím hrádkem, oba ležící dále na východě na vrcholcích poblíž Borinky. Nesporné je, že v roce 1280 patřil ke královským hradům a že v pozdním středověku často měnil majitele. V roce 1519 se panství stalo majetkem rodiny Serédyů a v roce 1553 hrad získal rod Salm-Neuburgů. Od roku 1592, kdy hrad získal Mikuláš II. Pálffy, až do roku 1867 patřilo zdejší panství uherskému magnátskému rodu Pálffyů. Kolem poloviny 17. století nechal palatin Pavel IV. Pálffy původní hradní budovy přestavět na raně barokní opevněný zámek. K dalším stavebním úpravám došlo v 18. století za vlády Mikuláše VIII. Pálffyho a Leopolda II. Pálffyho, během nichž bylo vybudováno nádvoří a hradní kaple. V roce 1867 Pálffyové zámek prodali rodině Károlyiů, která jej nechala přestavět v historizujícím slohu, částečně se stopami secese. Károlyiovi žili na zámku až do dubna 1945. Objekt byl poškozen během bojů v závěrečné fázi druhé světové války. Ihned po skončení války byl znárodněn a v budově sídlila městská policie. Po požáru v roce 1947 byl zámek v letech 1956–1958 zrekonstruován a v současné době slouží jako domov pro seniory. Zámecký park s rybníkem je přístupný veřejnosti. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Schloss Stampfen na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu zámek Stupava na Wikimedia Commons Záznam na hrady-zamky.sk (slovensky) Záznam na pamiatkynaslovensku.sk (slovensky)
Schloss Stampfen

Das Schloss Stampfen (auch Schloss Stupava, slowakisch Kaštieľ Stupava, auch Pálffyovský kaštieľ, zu deutsch Pálffy-Schloss genannt) ist ein Schloss in der westslowakischen Stadt Stupava (deutsch Stampfen). Es befindet sich im Stadtzentrum am westlichen Rand des Schlossparks. Beschreibung und Geschichte Die genaue Geschichte vor dem heutigen Schlossbau ist unklar. Nach gängiger Darstellung steht das Schloss auf den Fundamenten einer vor 1271 erbauten mittelalterlichen Wasserburg, nach einigen Historikern ist jedoch die Lage der alten Burg Stampfen mit der nahen Burg Ballenstein (slowakisch Pajštún) oder Dračí hrádok (deutsch Drach-Kugel-Schloss), beide weiter östlich auf einem Bergrücken bei Borinka, identisch. Unumstritten sind die Zugehörigkeit zu den königlichen Burgen im Jahr 1280 sowie häufige Besitzerwechsel im Spätmittelalter. 1519 wurde das Herrschaftsgebiet Besitz des Geschlechts Serédy, 1553 erwarb das Haus Salm-Neuburg die Burg. Von 1592 (Erwerb durch Nikolaus II. Pálffy) bis 1867 gehörte das Herrschaftsgebiet der ungarischen Magnatenfamilie Pálffy. Der ungarische Palatin Paul Pálffy ließ gegen Mitte des 17. Jahrhunderts das ursprüngliche Bauobjekt in ein befestigtes Schloss im Frühbarockstil umbauen. Weitere Umbauten erfolgten im 18. Jahrhundert unter Nikolaus VIII. von Palffy und Leopold II. von Pálffy, dabei entstanden der Hof und die Schlosskapelle. 1867 verkauften die Pálffys das Schloss an die Familie Károlyi, die es in einem historisierenden Stil, teilweise mit Spuren des Jugendstils, umbauen ließ. Die Károlyis bewohnten das Schloss bis April 1945. Im Zuge der Kämpfe in der Endphase des Zweiten Weltkriegs wurde das Anwesen beschädigt. Unmittelbar nach Kriegsende wurde es nationalisiert und im Bau die Gemeindepolizei untergebracht. Nach einem Brand im Jahr 1947 wurde das Schloss 1956–58 saniert und dient heute als Altersheim. Der Schlosspark mit einem Teich ist für die Öffentlichkeit zugänglich. Weblinks Eintrag auf hrady-zamky.sk (slowakisch) Eintrag auf pamiatkynaslovensku.sk (slowakisch) Einzelnachweise
Замок Палфи (Ступава)

Замок Палфи (словац. Pálffyovský kaštieľ) в Ступаве — ренессансный замок XVI века, расположенный в городе Ступава, в 30 км к северо-востоку от Братиславы. Принадлежал влиятельной семье графов Пальфи. С XX века используется в качестве дома престарелых. История Первое упоминание о замке на этом месте датируется XIII веком. В XVI веке замок был перестроен в ренессансном стиле. В XVIII веке он был приобретён и расширен по примеру французских шато влиятельной в Священной Римской империи венгерской семьёй графов Пальфи. В 1867 году замок приобрёл австро-венгерский дипломат граф Алайос Кароли, в свою очередь также затеявший модернизацию новой собственности, для чего заказал проект у известного архитектора Миклоша Ибла. В XX веке замок был национализирован и использовался сначала, как школа, затем в замке поместили дом престарелых, находящийся там и поныне. После пожара в 1947 году замок был покинут и вновь восстановлен после значительной реконструкции в 1956—1962 годах, в ходе которой он был увеличен на один этаж, чтобы увеличить жилую площадь дома престарелых. В настоящее время замок находится в частной собственности, отдельные его помещения находятся в процессе реставрации. Замок в настоящее время представляет собой трёхэтажное здание, квадратное в плане. Фасады замка украшены в ренессансном стиле. Внутреннее убранство замка сохранило оригинальные фрески, лепнину и камины. Замок окружён широким рвом, через который проложен пятипролётный мост. Позади замка разбит огромный парк, простирающийся на несколько километров вплоть до отрогов Малых Карпат, где находятся руины ещё более древнего замка Пайштун. Замок открыт для посетителей и предлагает экскурсии по своим залам и парку. Примечания Ссылки Pálffyovský kaštieľ — Stupava
Kościół św. Stefana Króla w Stupavie

Kościół św. Stefana Króla (słow. Kostol sv. Štefana kráľa) – rzymskokatolicka świątynia parafialna znajdująca się w słowackim mieście Stupava, w archidiecezji bratysławskiej. Historia Pierwsza wzmianka o kościele w Stupavie pochodzi z XIV wieku, był on drewniany i jednonawowy. W XV wieku świątynię ufortyfikowano poprzez otoczenie wysokim murem, miał on służyć jako miejsce schronienia w czasie działań zbrojnych. Na jego miejscu w pierwszej połowie XVII wieku w wzniesiono nową, renesansową świątynię, którą rozbudowano i przebudowano w latach 1764-1767 w stylu barokowym, wtedy też powstały kaplice boczne pw. św. Anny i św. Michała Archanioła. Budynek był niszczony przez pożary w 1911 i 1935 roku. W 1963 roku kościół wpisano do rejestru zabytków. Architektura i wyposażenie Kościół barokowy, trójnawowy, o układzie halowym. Korpus nawowy przykryty jest sklepieniem krzyżowym. Filary dekorują pilastry zwieńczone korynckimi kapitelami. Do obu stron korpusu dostawione są kaplice boczne. Wieża kościelna ma wysokość 43 metrów, zawieszone są na niej cztery dzwony, trzy większe pochodzą z 1947 roku, a najmniejszy instrument pochodzi z roku 1880. Wnętrze zdobią m.in. barokowe ołtarze Piety i św. Jana Nepomucena, epitafium Jána i Daniela Lonzkronerów czy barokowa ambona. Na emporze znajdują się 21-rejestrowe organy, wykonane przez nieznanego budowniczego w 1827 roku, przebudowane w 1858 przez Martina Šaškę i odrestaurowane w roku 2000. Pod posadzką znajduje się krypta z 1707 roku, z grobami duchownych i wyższych urzędników. Galeria Przypisy
Kaštel ve Svätém Juru

Pálffyovský kaštel (také Kaštel Pálffy) je renesanční sídlo ve Svätém Juru v okrese Pezinok na Slovensku. Kaštel je chráněnou kulturní památkou Slovenska. Historie Kaštel patří mezi nejstarší památky ve Svätém Juru. Stavebně historický průzkum datuje vznik stavby do první poloviny 13. století. Z historických pramenů je znám jako kurie, kterou vlastnil Šimon Cayro de Saluzis někdy před rokem 1543. Svätý Jur včetně kurie náležel habsburskému císaři Ferdinandovi I., který jej dal v roce 1566 do zástavy. V roce 1575 se stal zástavním držitelem chorvatský šlechtic Jan Kruščič z Lepohlavy, který začal s přestavbou kurie. Od roku 1582 vlastnila kurii jeho vdova Kateřína Pálffyová a její nový manžel Štěpán Illesházy. I přes vážné peripetie se podařilo kurii udržet ve vlastnictví a pokračovat v přestavbě na kaštel. Do trvalého vlastnictví Svätý Jur byl za věrné služby Pálffyovcům udělen v roce 1734 císařem Karlem VI. Přestavba kurie na renesanční kaštel začala v roce 1609. Další úpravy proběhly v roce 1746 a koncem 19. století byl přestavěn v romantizujícím stylu. Kaštel byl využíván jako hospodářské a administrativní centrum, případně byl pronajímán. Poslední majitel hrabě Jan Palffy věnoval kaštel Dětské nemocnici Františka Jozefa v Bratislavě, tomuto účelu sloužil i po první světové válce. Po druhé světové válce byly zde nájemní byty místního národního výboru a později jej vlastnilo jednotné zemědělské družstvo. V roce 1963 byl kaštel zapsán do seznamu národních kulturních památek. Jeho stav se zhoršoval. V roce 1967 byly provedeny opravy a další oprava proběhla v osmdesátých letech 20. století. Od roku 2017 do 2021 proběhla rekonstrukce objektu včetně stavebně historického průzkumu. Ve sklepech s valenou klenbou byla objevena studna, místo pro lis hroznů a ledárna. V kašteli je restaurace, pivovar a sídlo vinařství ViaJur, které vyrábí a skladuje víno ve zdejších sklepích. Popis Kaštel je podsklepená stavba o dvou nadzemních podlažích postavena na nepravidelném půdorysu U s nárožní věží. Fasáda uličního křídla je členěná barevným rámováním oken a barevnou rohovou bosáží. Křídlu dominuje centrální průjezd a rohová věž. K přístupu do vyšších pater vede dvakrát lomené honosné schodiště. Nádvoří si uchovalo renesanční podobu. K aditivně řazeným místnostem s valenými klenbami s lunetami vede schodiště s částečně krytou arkádou. Nad portálem na pravé straně nádvoří je kamenný reliéf s erby Istvána Illésházyho a Kateřiny Pálffyové. Okna v přízemí jsou chráněna kovovou renesanční mříží. Odkazy Reference Literatura Kaštiele a kúrie Bratislavskej župy. Příprava vydání Ladislav Snopko, Peter Horanský. Vyd. 1. vyd. Bratislava: Bratislavský Samosprávny Kraj 161 s. ISBN 978-80-971035-4-5. VLASÁKOVÁ, Beáta; HLAVÁČIKOVÁ, Františka. Svätý Jur, prechádzka mestom. 1. vyd. [s.l.]: Alfa plus, 1994. 56 s. ISBN 80-967134-1-8. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pálffyovský kaštel na Wikimedia Commons Kaštieľ Pálffy vo Svätom Jure. Kedysi ruina, dnes klenot na YouTube
Klinger

Klinger – sztuczny zbiornik wodny w Górach Szczawnickich na Słowacji, ok. 1 km na południowy zachód od centrum Bańskiej Szczawnicy. Jeden z mniejszych dawnych tajchów (z niem. der Teich – staw) – sztucznych zbiorników piętrzących wodę do napędzania maszyn i urządzeń górniczych i hutniczych w historycznym bańskoszczawnickim rewirze górniczym. Zbiornik wybudowano na północnym stoku wzgórza Vtáčnik (800 m n.p.m.) na początku drugiej połowy XVIII w., według projektu Jozefa Karola Hella. Po raz pierwszy wspomniany został w 1765 r. Nazwę Tajch Klinger (lub Klingerštôlniansky tajch) otrzymał od nazwy sztolni, poniżej ujścia której został wybudowany. W roku 1829 zapora została rozebrana, po czym do roku 1833 z uzyskanego z niej materiału zbudowano nową tamę, która była usytuowana nieco poniżej starej i nieco od niej wyższa. Brakujący materiał był dowożony z rejonu przełęczy Czerwona Studnia specjalnie zbudowaną linią kolei wąskotorowej, po której poruszały się wózki identyczne z tymi, jakich używano w podziemiach tutejszych kopalń. Była to pierwsza w ogóle naziemna linia kolejowa na terenie dzisiejszej Słowacji. Powierzchnia zbiornika wynosiła 2,10 ha, maksymalna głębokość 11,0 m, a objętość zgromadzonej wody 157 900 m³. Wodę do zbiornika doprowadzało 5 kanałów zbiorczych o łącznej długości 8 km, głównie z ujęć na stokach sąsiednich gór: Tanádu (939 m n.p.m.) i Paradajsu (939 m n.p.m.). Zgromadzona woda napędzała różne urządzenia niedalekich zakładów górniczych: Andrzej, Maksymilian i Zygmunt. Już w I połowie XIX w. zbiornik zaczęto wykorzystywać jako kąpielisko. Jednocześnie jednak aż do 1907 r. korzystały z niej pobliskie zakłady tytoniowe. Jeszcze przed I wojną światową wygrodzono na zbiorniku dwa drewniane baseny kąpielowe, obudowane z czterech stron również drewnianymi kabinami, służącymi za szatnie i przebieralnie. Obecnie zbiornik służy już wyłącznie celom rekreacyjnym. Przypisy Bibliografia Kelemen Albert i in.: Štiavnické vrchy. Turistický sprievodca ČSSR č. 16, wyd. Šport, slovenské telovýchovné vydavateľstvo, Bratislava 1986. Štiavnické vrchy. Turistická mapa 1:50 000, wyd. VKÚ Harmanec 2006, wydanie 4, ISBN 80-8042-421-7. [1] O zbiorniku Klinger w j. słowackim.
Клінгер (став)

Тайх Клінгер (словац. Tajch Klinger) — штучне водосховище в Штявницьких горах у Словаччині, приблизно в 1 км на південний захід від центру міста Банська Штявниця. Один із менших колишніх тайхів (від німецького der Teich — став) — штучних водосховищ, що перекривають воду для живлення гірничих і металургійних машин і обладнання в історичному шахтарському районі Банська Штявніца. Водосховище було побудоване на північному схилі пагорба Vtáčnik (800 м над рівнем моря) на початку другої половини XVIII століття за проектом гірничного інженера Йозефа Кароля Пекла. Вперше згадується в 1765 році. Воно отримало свою назву тайх Klinger (або Klingerštôlniansky tajch) від назви штольні, нижче входу до котрої воно було побудоване. У 1829 році дамбу розібрали, а до 1833 року з отриманого з неї матеріалу побудували нову дамбу, яка розташовувалася трохи нижче старої і трохи вище від неї інша. Матеріал, котрого бракувало, транспортували з району перевалу Червона Студня спеціально побудованою залізницею, яка була першим таким транспортним засобом у сучасній Словаччині. Площа водосховища становила 2,10 га, максимальна глибина — 11,0 м, об'єм зібраної води — 157 900 м³. Вода у водосховище подавалася 5 колекторами загальною довжиною 8 км, головним чином із водозаборів на схилах сусідніх гір: Танад (939 м над рівнем моря) і Парадаж (939 м над рівнем моря). Накопичена вода приводила в дію різноманітні пристрої найближчих гірничих заводів: Анджея, Максиміліана та Зигмунта. Вже в першій половині 19 століття водосховище почали використовувати як басейн. У той же час, однак, він використовувався сусідніми тютюновими фабриками до 1907 року. Ще до Першої світової війни на водосховищі було обгороджено два дерев'яних басейни, з чотирьох боків оточені дерев'яними кабінками, що слугували гардеробами та роздягальнями. В даний час водосховище використовується тільки в рекреаційних цілях. Бібліографія Kelemen Albert et al.: Štiavnicé vrchy. Turistický sprievodca ČSSR č. 16, вид. Спорт, Slovenské telovýchovné vydavateľstvo, Братислава 1986. Štiavnicé vrchy. Туристична карта 1:50 000 , ред. VKÚ Harmanec 2006, випуск 4,ISBN 80-8042-421-7 . [1] Про Клінгерське водосховище словацькою.
Klopačka

Klopačka (803m) – szczyt w Starohorskich Wierchach na Słowacji. Wznosi się w zakończeniu zachodniego grzbietu szczytu Jelenská skala (1153 m). Północne stoki opadają do dna doliny Haliar, południowe tworzą zbocza bezimiennej doliny z dawną kopalnią rudy miedzi Richtárová. Stoki zachodnie opadają do dna Starohorskiej doliny. Klopačka jest całkowicie porośnięta lasem. Jest łatwo rozpoznawalna, gdyż na jej zachodnich stokach zamontowano maszt przekaźników radiokomunikacyjnych. Szczyt znajduje się w otulinie Parku Narodowego Niżne Tatry i nie prowadzi przez niego żaden szlak turystyczny. Przypisy
Kostel svatého Martina (Tŕnie)

Římskokatolický kostel svatého Martina tvoří dominantu slovenské obce Tŕnie. Podle církevní tradice byl postaven už v 1. polovině 13. století zásluhou královny Beatrix. Podle historiků lze ale s určitostí mluvit o jeho existenci až v 14. století. Kostel je farním chrámem farnosti Tŕnie. Historie Podle církevní tradice měl být kostel postaven už v 1. polovině 13. století zásluhou královny Beatrix d’Este. O kostele se zmiňuje pozdější titulární biskup almijský, Ladislav Pyber, ve svém zápisu roku 1688. V tomto zápise uvádí, že svatyně byla vymalována roku 1327. Jedna z nejstarších zmínek o samotné budově kostela je z roku 1648, kdy patřil evangelíkům. Věřící tehdy žádali, aby byl kostel opraven. Špatný stav stavby konstatovali i kanonické vizitace v letech 1688 a 1692. Proto došlo k první renesanční opravě v roce 1696. Rekonstrukce ale nebyla dostatečná a proto už na začátku 18. století vyzval superintendent Pilárik turčianský seniorát na zorganizování sbírky na opravu kostela. Zásadní opravy se provedly v letech 1721–1725. Byla přistavěna věž a venkovní opěrné pilíře. S postupným přibýváním obyvatel obce Tŕnie bylo nutné i rozšíření kostela. V roce 1855 žádal tŕnianský farář Vojtech Sásik o zvětšení chrámu, dočkal se ale jen zvětšení chóru. K rozšíření došlo až v roce 1935. Při stavbě musely být dodrženy dvě podmínky památkářů, a to, že nesmí být porušeny klenby a přístavba nesmí být v gotickém slohu. Přestavěný chrám byl slavnostně vysvěcen 4. října 1936 Mons. Andrejem Hlinkou. Kostel byl poškozen za druhé světové války. Škody utrpěla hlavně střecha, která byla následně roku 1946 pokryta eternitem. Opravy proběhly i v letech 1966–1973, kdy byl eternit vyměněn za vlnitý plech. Na opravy přispěli farníci nejen z Tŕnie, ale i ze Železné Breznice. Popis stavby Architektura Halový kostel je v západní části rozšířen o moderní přístavbu z roku 1935. Chrám je zakončen polygonálním presbytářem. Původně gotickou podobu připomíná křížová klenba s žebry v sakristii, pastofórium v presbytáři a bohatě zdobený portál v jižní stěně lodi. Loď je zaklenuta renesanční valenou klenbou s lunetami. Hladké fasády na starší části stavby mají opěrné pilíře. Loď je členěna lizénovým rámem. Západní přístavba je zdobena moderním pseudogotickým portálem. Vybavení Většina vybavení kostela pochází z moderní doby, z roku 1936. Na dvířkách skříňky ve stěně je barokní obraz Křest Krista z 18. století. Kostel vymaloval v roce 1936, a znovu vymaloval v roce 1970, český malíř Jiří Jelínek. Presbytář zdobí socha patrona kostela svatého Martina. V roce 1970 byl odstraněn starší oltář, a do presbytáře bylo umístěno tabernákulum, oltářní stůl a ambón, které jsou dílem Pavla Kapusty z Tŕnia. Na severní a jižní stěně jsou umístěny obrazy Křížové cesty. Na kruchtě jsou umístěny varhany z roku 1936. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel sv. Martina na Wikimedia Commons
Schloss Bethelsdorf

Das Schloss Bethelsdorf (slowakisch Kaštieľ Betlanovce, auch als Feigelovský kaštieľ, Fajgelovsko-Pobstovský kaštieľ oder Thurzovský kaštieľ, zu deutsch Feigel-Schloss, Feigel-Pobst-Schloss oder Thurzo-Schloss bekannt) in der ostslowakischen Gemeinde Betlanovce (deutsch Bethelsdorf) in der traditionellen Landschaft Zips (slowakisch Spiš) befindet sich im Dorfzentrum östlich der Kirche. Beschreibung und Geschichte Das Schloss wurde 1564–1568 erbaut und weist im Gegensatz zu vielen anderen Renaissanceschlössern keine Wehrtürme oder Befestigung auf, somit ist es ein reines Repräsentationsschloss. Die Bauherren waren Peter Feigel, langjähriger Kapitän der Zipser Burg im Dienste der Familie Thurzo, der 1563 Güter in Bethelsdorf erhielt sowie seine zweite Gemahlin Helena Bobst-Bethlenfalvy (nach einigen Quellen Hedwig). Es handelt sich um ein zweigeschossiges Schloss mit einem rechteckigen Grundriss und einer glatten Fassade. Rund um das Gebäude verläuft ein hölzerner Söller, der jedoch nicht mehr dem Original entspricht. Am Söller sind die Wappen beider Familien und unter ihnen die folgende lateinische Schrift mit der Jahreszahl und den Namen der Erbauer angebracht: AN(N)O D(O)M(I)N(I) 1568/ SI DEVS PRO NOBIS QVIS CONTRA NOS/ P(eter) F(eigel) H(edwig) B(obst) („Im Jahre des Herrn 1568/ Wenn Gott mit uns ist, wer ist gegen uns/ Peter Feigel [und] Hedwig Bobst“). Der Text nimmt Bezug auf die Bibelstelle Römer 8,31. An der südlichen Fassade gibt es einen reichen, heute allerdings kaum noch erkennbaren, 1564 datierten Sgraffitoschmuck. Am Dachrand steht in vollem Umfang eine Renaissance-Attika, deswegen nennen die Dorfeinwohner das Schloss auch Korunky (frei: Krönchen [Plural]). Der letzte Besitzer vor der Nationalisierung war der Großgutsbesitzer Vojtech Bethlenfalvy. 1944 wurde das Schloss unsachgemäß saniert, 1955–1960 inklusive des Söllers renoviert. Von 1966 bis 1975 befand sich hier die Verwaltung des Landschaftsschutzgebiets Slowakisches Paradies (seit 1988 Nationalpark Slowakisches Paradies), spätere Nutzungen waren unter anderem für Zwecke des Örtlichen Nationalausschusses (wie Gemeindeorgane in der sozialistischen Tschechoslowakei hießen), als Nachtquartier und als Jugendklub, seit den 1980er Jahren steht das Schloss leer und ist dem Verfall preisgegeben. 1991 kam es zu einer Restitution an Astrid Hanzlíčková, der Enkelin des letzten Mitglieds der Familie Bethlenfalvy, eine Nutzung blieb aber aus. 2022 erwarb die Firma Manevi SK, die slowakische Tochter einer der ungarischen Regierung nahestehenden Stiftung, das Schloss zusammen mit dem benachbarten, ebenfalls baufälligen barocken Landsitz und einem Park. Nach wie vor ist das Innere für die Öffentlichkeit nicht zugänglich. Einzelnachweise Weblinks Eintrag auf hrady-zamky.sk (slowakisch) Eintrag auf pamiatkynaslovensku.sk (slowakisch)
Kasztel w Betlanovcach

Kasztel w Betlanowcach (słow. Kaštieľ v Betlanovciach) – dwór mieszkalny we wsi Betlanovce (powiat Nowa Wieś Spiska) na Spiszu na Słowacji. Renesansowy dwór (kasztel) w Betlanowcach został wzniesiony w latach 1564–1568 dla lewockiego mieszczanina i przedsiębiorcy, Piotra Feigela i jego żony Heleny Bobstovej-Bethlenfalva (tj. „z Betlanowiec”), jak to wskazuje podwójny herb na ścianie frontowej. Nie wyposażony w fortyfikacje ani w narożne wieże (alkierze), był już pozbawiony funkcji obronnych. Jest pierwszym przykładem na ówczesnych Górnych Węgrzech rezydencji, nawiązującej do wchodzących wówczas w modę letnich pawilonów w typie belwederu. Dwór jest budowlą dwukondygnacyjną, dwutraktową, wzniesioną na rzucie zbliżonym do kwadratu. Zachował pierwotną attykę w typie spiskim, drewniany ganek obiegający budowlę na wysokości pierwszego piętra oraz dekorację sgraffitową na południowej fasadzie z datowaniem 1564 r. Dyspozycja wnętrza, z centralną salą na parterze, typowa dla rezydencji szlachty i bogatych mieszczan w XVI w. Nieznacznie przebudowany w XVII w., kasztel był gruntownie restaurowany w latach 1955–1960.
Evangelische kerk (Rožňava)

De Evangelische kerk in de Slowaakse stad Rožňava is een lutherse protestantse kerk. Ze maakt deel uit van het Slowaaks cultureel erfgoed. Ligging Het bedehuis is omsloten door een tuin die op zijn beurt omringd is door gebouwen. Om die reden is de kerk van buitenaf nauwelijks zichtbaar. Een duidelijk beeld krijgt men pas nadat men door een kleine smalle gang tussen de omringende gebouwen tot in de tuin is genaderd. De toegang tot dat steegje ligt aan de Šafárikova ulica 5. Exterieur Het rechthoekige gebouw met daklijsten werd zonder toren opgetrokken van 1784 tot 1786. Het sobere exterieur verbergt een rijk interieur. De bovenkant van de ramen is ellipsvormig. Daarboven zijn decoratieve cassettes met guirlandes aangebracht. Interieur Aan de binnenkant van het bedehuis is het doorlopende emporium zeer opvallend. De barokke meubels (altaar, preekstoel en doopkapel) zijn vervaardigd in het atelier van Jozef Gode terwijl het orgel uit 1785 het oeuvre is van meester Ján Gertner. Op het altaar ziet men tussen de zuilen twee vergulde reliëfs. Het onderste is een bas-reliëf dat het Laatste Avondmaal voorstelt, terwijl het bovenste de verrijzenis van Christus verbeeldt, samen met engelen. Illustraties Zie ook Rožňava