NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dubník

Dubník este o comună slovacă, aflată în districtul Nové Zámky din regiunea Nitra. Localitatea se află la altitudinea de 146 m deasupra n.m., se întinde pe o suprafață de 41,01 km2 și în 2017 număra 1.602 locuitori. Istoric Localitatea Dubník este atestată documentar din 1236. Demografie Note Legături externe Site web oficial Materiale media legate de Dubník la Wikimedia Commons
Дубњик

Дубњик (слч. Dubník, мађ. Csúz) насељено је мјесто са административним статусом сеоске општине (слч. obec) у округу Нове Замки, у Њитранском крају, Словачка Република. Становништво Према подацима о броју становника из 2025. године насеље је имало 1499 становника. Етничка припадност Према попису из 2021. у насељу је живело 1576 људи, од чега су по етничкој припадности изјаснили: 809 као Мађар, 759 као Словац, 104 као непознато, 16 као Чех, 6 као Ром, 2 као Нијемац, 1 као Аустријан, 1 као Пољак, 1 као различите, 1 као Хрват и 1 као Енглезaи. Религија У години 2021. је било 1576 људи по вероисповести: 912 Латинска црква, 480 Без верске припадности, 81 Неоткривено, 51 Калвинизам, 14 Словачка евангеличка црква аугзбуршке вероисповести, 12 Гркокатолицизам, 7 Хришћанске цркве у Словачкој, 6 Друго, 3 Православна црква, 3 Црква браће, 2 Друге и неодређене хришћанске цркве, 1 Старокатоличка црква, 1 Јеховини сведоци, 1 Уједињена методистичка црква, 1 Апостолска црква и 1 Ад хок покрети. Референце Спољашње везе Насеља у Округу Нове Замки Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (27. март 2016) (језик: словачки)
Дубнік (округ Нове Замки)

Дубнік (словац. Dubník) — село, громада округу Нове Замки, Нітранський край. Кадастрова площа громади — 41.01 км². Населення 1606 осіб (станом на 31 грудня 2019 року). Географія Протікає річка Батов. Історія Дубнік згадується 1236 року. Населення Примітки Посилання www.obec-dubnik.sk — офіційний сайт громади Dubník - …. e-obce.sk (словац.). :
Rusovce Mansion

Rusovce Mansion or Rusovce manor house (Slovak: Rusovský kaštieľ, Hungarian: Oroszvár; German: Karlburg) is a mansion located in the Rusovce borough, part of Bratislava, capital of Slovakia. The mansion was built on the site of an older manor house from the 16th century, with a medieval structure incorporated into the following buildings. The façade got its current look by application of the Tudor and English Neogothic styles. The manor house is surrounded by an English park. The premises cover 24 km2 on both banks of the Danube river. In the twentieth century, mansion and premises have been owned by Hungarian Prince Elemer Lonyay, husband to Princess Stéphanie of Belgium, widow of Crown Prince Rudolph of Austria-Hungary. The couple lived in the mansion until early in 1945. Lonyay, who died in Budapest in 1946, left the estate to the Benedictine Order, who had given refuge to him and his wife during the last weeks of World War II at Pannonhalma Archabbey. In 1947, due to the Paris Peace Treaty, Hungary had to cede the area to Czechoslovakia. The then communist government seized the premises in 1948. Currently, the building is managed by the Slovak Republic Government Office and closed to the public. The government has refused to return the estate to the Benedictine Order, who after unsuccessfully calling to the Slovak Constitutional Court is said to seek a decision at the European Court of Justice in 2009. References External links Manor house in Rusovce at Slovakia.travel
Magione di Rusovce

La magione di Rusovce, conosciuta anche come villa Rusovce oppure maniero di Rusovce (in slovacco Rusovský kaštieľ, in ungherese Oroszvár kastélya e in tedesco Schloss Karlburg) è un edificio storico situato nell'omonimo sobborgo di Bratislava, la capitale della Slovacchia. La magione fu costruita nel 1840 laddove esisteva un maniero del 1521 che includeva una struttura medievale. La facciata ha uno stile Windsor-neogotico ed è abbellita da un giardino all'inglese. La proprietà copre una superficie di 24 km2 su entrambe le sponde del Danubio. Nel Novecento la tenuta passò nelle mani nel principe ungherese Elemer Lonyay, marito della principessa Stefania del Belgio, vedova del principe Rodolfo dell'Impero austro-ungarico. La coppia visse nella magione fino agli inizi del 1945. Lonyay, deceduto a Budapest nel 1946, lasciò la magione all'Ordine dei Benedettini, che aveva offerto asilo a lui e alla moglie (nell'abbazia di Pannonhalma) durante le ultime settimane della Seconda guerra mondiale. Con i Trattati di Parigi del 1947 l'Ungheria dovette cedere questo territorio alla Cecoslovacchia e l'allora governo comunista si impossessò della proprietà terriera nel 1948. Il governo slovacco gestisce, oggi, la struttura, che non è sempre aperta al pubblico. Lo stesso governo, inoltre, si è rifiutato di restituire la magione ai Benedettini, i quali si erano rivolti, invano, alla corte costituzionale slovacca affinché chiedesse l'intervento della Corte europea di giustizia. Attualmente è in corso un progetto di completa ristrutturazione, da ultimarsi entro il 2023, ed è chiusa al pubblico. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Magione di Rusovce Collegamenti esterni Storia e descrizione artistica della magione, su buongiornoslovacchia.sk.
Pałac w Rusovcach

Dwór w Rusovcach (słow. Kaštieľ v Rusovciach) – neogotycki dwór położony w Rusovcach, dzielnicy Bratysławy na Słowacji. Zbudowany w stylu angielskiego gotyku w połowie XIX wieku na bazie wcześniejszych budowli. Po wielu latach zaniedbania, w 2024 roku formalnie rozpoczęto jego kompleksową renowację; obiekt pozostaje niedostępny dla publiczności. Historia Historia osadnictwa na terenie Rusoviec sięga czasów rzymskich, kiedy znajdował się tu obóz wojskowy Gerulata. Pierwsze wzmianki o możliwej rezydencji w tym miejscu pochodzą z XVI wieku. W 1843 roku majątek wraz z barokowym pałacem nabył hrabia Emanuel Zichy-Ferraris. Postanowił on gruntownie przebudować rezydencję zgodnie z panującą modą na romantyzm i historyzm. Projekt przebudowy w stylu angielskiego neogotyku wykonał wiedeński architekt Franz Beer. W późniejszym okresie właścicielami pałacu byli m.in. Hugo Henckel von Donnersmarck oraz belgijska księżniczka Stefania (wdowa po arcyksięciu Rudolfie Habsburgu) i jej drugi mąż, węgierski hrabia Elemér Lónyay. . Po II wojnie światowej i przyłączeniu Rusoviec do Czechosłowacji (1947), pałac został znacjonalizowany. Przez wiele lat (od 1950) służył jako siedziba Słowackiego Ludowego Zespołu Artystycznego (Slovenský ľudový umelecký kolektív, SĽUK). Od 1995 roku pałac znajduje się w administracji Kancelarii Rządu Republiki Słowackiej (słow. Úrad vlády Slovenskej republiky). Przez dekady plany jego renowacji i adaptacji na cele reprezentacyjne państwa oraz muzealne były wielokrotnie opóźniane, co budziło zaniepokojenie opinii publicznej i skutkowało m.in. petycjami wzywającymi do przyspieszenia prac. W marcu 2024 roku oficjalnie zainaugurowano kompleksową renowację pałacu. Obiekt pozostaje niedostępny dla zwiedzających. Architektura Pałac w Rusovcach jest przykładem neogotyku w stylu angielskim. Charakteryzuje się nieregularnym, rozczłonkowanym planem i malowniczą bryłą z wieżami, wykuszami oraz krenelażem. Elewacje są bogato zdobione detalami architektonicznymi typowymi dla tego stylu. Do pałacu przylega rozległy park krajobrazowy w stylu angielskim, z cennymi okazami starodrzewu>. Odkrycia archeologiczne Podczas prac przygotowawczych do renowacji pałacu, na początku 2024 roku (informacje opublikowano w marcu 2025 wg źródeł), odkryto pod dziedzińcem pozostałości akweduktu z czasów rzymskich. Jest to pierwszy zidentyfikowany rzymski akwedukt na terenie Słowacji. Znalezisko jest wiązane z pobliskim obozem wojskowym Gerulata. Odkryto fragmenty konstrukcji oraz ceramiczne elementy (prawdopodobnie dachówki lub płyty) ze stemplami X Legionu Gemina oraz odciskiem łapy psa. Stan obecny Pałac jest Narodowym Zabytkiem Kultury Republiki Słowackiej. W 2024 roku rozpoczęto jego długo oczekiwaną, kompleksową renowację. Docelowo ma pełnić funkcje reprezentacyjne dla rządu słowackiego oraz mieścić ekspozycje muzealne. Obecnie pałac i park są niedostępne dla zwiedzających. Przypisy
Schlossgrund (Bratislava)

Schlossgrund bzw. Schlossgrund-Zuckermantel (slowakisch Podhradie) ist ein (heute nur noch inoffizielles) Stadtviertel von Bratislava im Stadtteil Staré Mesto (Altstadt), das bis 1848 ein selbständiger Ort war. Obwohl rechtlich bei Bratislava, fand die De-facto-Eingemeindung erst 1851 statt. Das Stadtviertel hatte in den verschiedenen Sprachen Namen, die man nicht immer direkt übersetzen kann. So wurde der Schlossgrund auf Lateinisch als plaga Subarcensis oder Suburbium bezeichnet. Auf Ungarisch wurde er als Várallya bezeichnet. Alle Namen haben mehrere Varianten, bei der deutschen Bezeichnung Zuckermantel gab es beispielsweise die Varianten Zuckermantl oder Zuckermand(e)l. Schlossgrund-Zuckermantel erstreckte sich um 1800 östlich (östlicher Hang des Burghügels), südlich (entlang der Donau) und teilweise westlich (bis Mlynská dolina) der Burg Bratislava. In den 1960er und 1970er Jahren wurde ein Großteil des Viertels wegen des Baus der Neuen Brücke abgerissen. Ursprünglich wurde mit „Schlossgrund“ der ganze Burghügel bezeichnet, weil er Eigentum der Burg war. Seit dem 13. Jahrhundert wird nur mehr die nahe Umgebung der Burg als Schlossgrund bezeichnet. Ab dem 13. Jahrhundert wurde als Suburbium vor allem die vicus sancti Nicolai bezeichnet (dt. frei übersetzt Sankt-Nikolaus-Siedlung, slowakisch üblicherweise als Osada svätého Mikuláša übersetzt); sie gehörte weiterhin der Burg, als die Stadt östlich der Siedlung 1291 das Stadtrecht bekam. Außerdem wurden im Spätmittelalter als Suburbium alle Siedlungen vor den Stadtmauern (d. h. die Vorstadt) sowie alternativ die ganze Stadt unterhalb der Burg bezeichnet. In der Neuzeit bestand der Schlossgrund aus den Teilen: Zuckermantel im weiteren Sinn: Zuckermantel im engeren Sinn (zwischen der Burg und Donau) Schlossberg (zwischen der Burg und der Stadt, einschl. der St.-Nikolaus-Siedlung) Hausbergl (westlich der Burg bis zum Mühltal – Mlynská dolina) 1848/1851 wurde der ganze Schlossgrund zusammen mit der Siedlung Weidritz (slowakisch Vydrica) unter der Bezeichnung Theresienstadt (ung. Terézváros, slow. Mesto Márie Terézie) in die Stadt Pressburg eingemeindet. Benannt wurde der neue Stadtteil nach Maria Theresia. In den 50er und 60er Jahren des 20. Jahrhunderts wurde wegen des Baues der neuen Brücke des Slowakischen Nationalaufstandes (slow. Most SNP) nahezu der gesamte Schlosgrund abgerissen. Zu den noch erhaltenen nennenswerten Gebäuden gehören das Haus zum Guten Hirten (Uhrenmuseum), der Zsigray-Landsitz (Museum der jüdischen Kultur), das ehemalige Rathaus östlich der Burg, die Dreifaltigkeitskirche, der Kamper-Landsitz (Archäologisches Museum des SNM), der Brammer-Landsitz (oder Brammer-Haus) und das Fischzunfthaus südlich der Burg. Von 2014 bis 2018 entstand im westlichen Teil des ehemaligen Stadtviertels das moderne Bauprojekt Zuckermandel. Literatur Ján Lacika: Bratislava. DAJAMA, Bratislava 2000. ISBN 80-88975-16-6 Vladimír Horváth: Bratislavský topografický lexikon. Bratislava 1990. Einzelnachweise
Podhradie (Bratysława)

Podhradie (łac. Suburbium, niem. Schlossgrund albo Zuckermantel / Zuckermandel, węg. Pozsony-Várallya, pol. Podzamcze albo Podgrodzie) – do roku 1848 samodzielna osada, następnie dzielnica Bratysławy, obecnie w granicach bratysławskiego Starego Miasta. Rozciągała się na wschód od zamku (między zamkiem a miastem), na południe od zamku (między zamkiem a Dunajem), a częściowo także na zachód od zamku (aż do Mlynskiej doliny). Do XIII wieku nazwą Schlossgrund (dosł. „grunt zamkowy”) określano po prostu bratysławskie wzgórze zamkowe, które w całości należało do zamku. Dopiero w XIII wieku posiadłości zamkowe zmniejszyły się do terenów ściśle przyległych do samego zamku. W średniowieczu od XIII wieku za właściwe podgrodzie (suburbium) uchodziła Osada svätého Mikuláša („Osada Świętego Mikołaja”), która w 1291 roku – po uzyskaniu praw miejskich przez położoną na wschód od niej osadę (dzisiejsze Stare Miasto) – ponownie stała się własnością zamku. Oprócz tego wyraz podgrodzie / podzamcze (suburbium) funkcjonował w średniowieczu także w znaczeniach: cały zasiedlony teren bezpośrednio między zamkiem a murami miasta (a więc włącznie z Osadą svätého Mikuláša i okolicą). Na tym obszarze posiadłości miał zarówno zamek, jak i miasto. miasto pod zamkiem W czasach nowożytnych Schlossgrund (albo Schlossgrund-Zuckermandel) składał się z osad: Zuckermandel: właściwy Zuckermandel (między zamkiem a Dunajem) Schlossberg (między zamkiem a miastem, włącznie z Osadą sv. Mikuláša) pozostały Schlossgrund, głównie tzw. Hausbergl (na zachód od zamku, aż do Mlynskiej doliny) Zuckermandel został w roku 1848/1851 przyłączony do miasta Bratysławy. Na mapach z przełomu XIX i XX wieku okolice zamku wraz z zabudową nad Dunajem były również określane jako Theresienstadt (węg. Teréz-város). W latach 70. XX wieku został w przeważającej części zburzony pod budowę Nowego Mostu. Plany odbudowy Współcześnie (2007) toczona jest debata nad odbudową terenów Podhradia, przy czym w społeczeństwie dominują dwie wizje takiego przedsięwzięcia – jedna (większościowa, popierana przez szeroką część społeczeństwa) zakłada odbudowę w historyzującym stylu, jak najwierniej oddającym pierwotną zabudowę, druga (mniejszościowa, popierana przede wszystkim przez specjalistów) zakłada współczesną, nowoczesną architekturę ze względu na brak szczegółowej dokumentacji, a więc brak możliwości dokładnego odtworzenia pierwotnego stanu budynków, a przede wszystkim z uwagi na fakt, że wznoszono je w różnych okresach (powstawałoby więc pytanie, w stylu którego stulecia należałoby je odbudować).
Dům kanovníka Greguška

Dům kanovníka Greguška, Kanónie (u Corgoňa) nebo i Kluchův palác je palácová stavba v nitranském Horním městě. Rohová budova stojí na zkoseném nároží Samovy, Východní ulice a Pribinova náměstí, úřední adresa je Samova 16. Historie Klasicistní palácová stavba byla postavena v letech 1818–1821 na podnět biskupa Josefa Kluchy. Byla určena pro kanovníky (i pro kanovníka Štěpána Greguška, odtud i název Dům kanovníka Gregušky, který ale není správný, správný název je kanónie (u Corgoňa), resp. Kluchův palác. V pozdějším období ji zčásti empírově přestavěli. Je to jednopatrový objekt, má půdorys obdélníkového tvaru a ve dvoře přístavbu do pravého úhlu. Vstupní brána je kopií dnes již neexistující brány zoborského kláštera. Nad vstupní branou je umístěn dekorační motiv erbu, který nesou dva andělé. Autorem původního erbu je Vavřinec Dunajský z Ľubietová, nynější reliéf zhotovil akad. sochař Julius Bartfay. Socha Atlanta (Corgoň) Na budově poutá pozornost monumentální kamenná socha Atlanta, nesoucího roh prvního patra. Autorem sochy je Vavřinec Dunajský, socha byla vyhotovena v roce 1820. Socha je známá pod lidovým označením Corgoň. Toto jméno z prostředí nitranského folklóru je spojeno s legendární postavou nitranského kováře, který byl pro svou obrovskou sílu postrachem Turků. Legenda říká, že svými mocnýma rukama házel velké balvany přímo na řítící se Turky. Současnost Socha Corgoně je oblíbeným místem, protože dokáže plnit přání – i proto má Corgoň takové lesklé, vyhlazené palce, protože právě pohlazením jeho nohy se podaří zkouška nebo se dívka šťastně vdá. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Dom kanonika Gregušku na slovenské Wikipedii. Literatura VALENT, Štefan. Nitra (Turistický průvodce). Banská Bystrica: AB-ART Press, 1995.ISBN 80-88817-04-8. S. 11. Lacika, Ján. Nitra a okolí. Bratislava: DAJAMA, 2003.ISBN 80-88975-53-0. S. 57. Externí odkazy kanónie (u Corgoňa) [online], https://www.nitra.sk/zobraz/sekciu/horne-mesto?page=2 Archivováno 7. 6. 2020 na Wayback Machine. kanónie (u Corgoňa), https://web.archive.org/web/20160810031617/http://nisys.sk/www/content/nisys/list/0/1198 Výňatky textů Krajského památkového úřadu, Nitra
Nitriansky mestský park

Městský park se nachází v severozápadní části Starého města v Nitře. Známý je i pod názvem Městský park na Sihoti. Popis Rozloha parku je 20 hektarů, skládá se ze tří částí – Starého parku Sihoť, střední části, která se nazývá Spojovací park, a jižní části, tzv. Nový park. Součástí jižní části, zvané Nový park, jsou dvě jezera Velká Hangócka a Malá Hangócka. Jezera spojuje malý potok přemostěný dřevěným obloukovým mostem. Jezera jsou oblíbeným místem rybářů. Nejstarší část parku se nazývá Starý park Sihoť. Tato nejsevernější část parku byla založena v polovině 19. století. Nacházejí se zde dětská hřiště, prolézačky, překážková lanová dráha, společenské hry mlýn a ruské kuželky, bludiště a Gazdovský dvůr s domácími zvířátky. Park byl původně lužní les, vysazené lipové aleje a různé druhy domácích a cizokrajných dřevin vytvořily zelenou oázu uprostřed rušného města. Vycházkové chodníky jsou uspořádány do hvězdy, uprostřed níž se nachází Žabí fontána s vodníkem Žbluňk (autorem je nitranský sochař Július Bártfay). Hlavní promenáda směřuje k bývalé klasicistní letní kavárně, kterou dal v roce 1831 postavit biskup Jozef Wurum. V roce 2015 byl provoz obnoven s názvem Starý biskupský hostinec. Městský park je místem odpočinku a zábavy. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Nitriansky mestský park na slovenské Wikipedii. Literatura Lacika, Ján. Nitra a okolí. Bratislava: DAJAMA, 2003. ISBN 80-88975-53-0 . S. 72. brožura Příroda Nitry a okolí, vydaná Městem Nitra v roce 2012 Externí odkazy Městský park (online Archivováno 8. 11. 2017 na Wayback Machine.)
Veľprepoštský palác

Veľprepoštský palác je historická budova v Nitře. Nachází se v Horním městě, na cestě od Pribinova náměstí, vedle sousoší věrozvěstů, směrem na Nitranský hrad. Popis Uprostřed zahrady, která přiléhá k jihozápadnímu hradnímu zdi, nalevo od sousoší sv. Konstantina a Metoděje, stála do bombardování Nitry v roce 1945 barokní dvoupatrová budova velkopřevorstva. Byla postavena v letech 1778–1780 na podnět císařovny Marie Terezie, podle projektu Fr. A. Hillebrandta. Na budově byla původně umístěna vysoká jezdecká socha císařovny. Během bombardování města v roce 1945 byla budova značně poškozena. Po druhé světové válce se stavba částečně obnovila, zachovala se však pouze střední část přízemí. U vchodové brány se zachovala kamenná barokní socha sv. Jana Nepomuckého. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Veľprepoštský palác na slovenské Wikipedii. Literatura VALENT, Štefan.Nitra (Turistický průvodce). Banská Bystrica: AB-ART Press, 1995.ISBN 80-88817-04-8. S.14. Lacika, Ján.Nitra aokolí. Bratislava: DAJAMA, 2003.ISBN 80-88975-53-0. S.58. Externí odkazy Veľkoprepoštský palác online Archivováno 2. 2. 2016 na Wayback Machine. (slovensky)
Římskokatolická fara Nitra – Dolné Mesto

Římskokatolická fara se nachází v nitranské městské části Staré město v Dolním městě. Úřední adresa je Farská ulice 18. Popis Budovu fary dal postavit nitranský biskup Ján Gustíni-Zubrohlavský v letech 1774 až 1776. Fara je vzácnou historickou pozdněbarokní budovou, má barokně-klasicistní slohový výraz. Svou dnešní podobu získala po úpravách v roce 1886. Zvláštností objektu je sklepení vysekané do skály. Budova má půdorys ve tvaru "L" a je postavena ve svažitém terénu, má dvoupodlažní východní křídlo a jednopodlažní severní křídlo. Působili zde spisovatelé, národovci například Š. Súľovský, Š. Potocký, J. Ščasný, J. Wittek, M. Ďurkovič, J. Vagner a V. Nécsey. Farnost spravují diecézní kněží. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Rímskokatolícka fara Nitra – Dolné Mesto na slovenské Wikipedii. Literatura Fara (Farská 18) [online]. nitra.sk [cit. 2016-02-01]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-02-03. (slovensky) NITRA – informácie pre turistov : Národné kultúrne pamiatky : sprievodca Dolným Mestom. [s.l.]: Krajský pamiatkový úrad v Nitre (Bábiková I., Švikruhová Z., Valeková A., Viršík R.), 2011. Dostupné online. (slovensky) [nedostupný zdroj] Externí odkazy Oficiální stránky
Dopravný podnik mesta Košice

Dopravný podnik mesta Košice, akciová spoločnosť (DPMK; česky Dopravní podnik města Košice) je akciová společnost, která provozuje městskou hromadnou dopravu v Košicích. V současnosti DPMK provozuje 69 linek pravidelné městské hromadné dopravy. Historie DPMK vznikl transformací státního podniku na akciovou společnost, která byla založena 25. 4. 1994 na základě rozhodnutí městského zastupitelstva na 25. zasedání 26. a 27. srpna 1993. Dopravní podnik vznikl 11. ledna 1995 pod názvem Dopravné podniky mesta Košice. K přejmenování na současný název došlo dne 17. dubna 1999. Dopravní podnik města Košice je pokračovatelem provozu nejstarší městské hromadné dopravy na Slovensku. Již v roce 1891 byla v Košicích provozována kolejová doprava, která byla plně elektrifikována v roce 1914. V roce 1950 začal podnik provozovat i autobusy a od roku 1993 trolejbusy. Autobusová doprava Autobusová doprava je v Košicích provozována od poloviny 20. století. Vozový park se v současnosti obnovuje, starší vozidla se vyřazují nebo rekonstruují, nakupují se nová vozidla. Momentálně je v provozu více typů autobusů, konkrétně: Solaris Urbino 12 Solaris Urbino 15 Solaris Urbino 18 Iveco First FCLLI SOR NB 12 City SOR NB 18 City SOR BN 9,5 SOR EBN 10,5 SOR EBN 11 SOR NSG 12 SOR NSG 18 Tramvajová doprava Tramvajová doprava se na Slovensku kromě Košic a Bratislavy nikde jinde nevyužívá. Pouze v Košicích mají městské kolejové dráhy rozchod 1435 mm (tzv. normální rozchod), což dává předpoklady k propojení městských drah a železnice, které se má uskutečnit v blízké budoucnosti. Dopravní podnik města Košice provozuje jedinou tramvajovou rychlodráhu na Slovensku. V minulosti probíhala rekonstrukce vozidel Tatra KT8D5 na částečně nízkopodlažní model KT8D5R.N2. V současnosti podnik obnovuje svůj vozový park nízkopodlažními tramvajemi VarioLF2 plus. DPMK provozuje na 16 tramvajových linkách tato vozidla: Tatra T6A5 (29 vozidel) Tatra KT8D5 (11 vozidel) Tatra KT8D5R.N2 (8 vozidel) VarioLFR.S (1 vozidlo) VarioLF2 plus (46 vozidel) Trolejbusová doprava DPMK provozuje trolejbusy od roku 1993. Trolejbusová doprava v Košicích stagnuje. Postupně dochází k likvidaci technicky nevyhovujících trolejbusů, které na linkách nahrazují kloubové autobusy SOR NB 18. Dopravní podnik nepočítá s nákupem nových vozů ani rekonstrukcí trolejového sítě. Primárně se snaží obnovit autobusový a tramvajový vozový park, trolejbusová dopravu plánuje obnovit až jako poslední. Od 30. ledna 2015 je trolejbusová doprava "dočasně utlumená" a na trolejbusových linkách jezdí výhradně autobusy. Současný vozový park tvoří vozy: Škoda 14TrM (1 vozidlo; v současné době odstaveno) Škoda 15Tr (2 vozidla; 1 v současné době odstaveno) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Dopravný podnik mesta Košice na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dopravný podnik mesta Košice na Wikimedia Commons Oficiální stránka DPMK