NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кућа грађевинара Карла Кнола у Београду

Кућа грађевинара Карла Кнола се налази у Београду, на адреси Булевар деспота Стефана 45, на територији градске општине Стари град. Изграђена је 1913. године и представља непокретно културно добро као споменик културе. Историјат и архитектура Кућа Карла Кнола (1890—1915), једног од водећих грађевинара почетком 20. века у Београду, грађена је у периоду 1911—1913. године, а пројектовао ју је архитекта Владимир Симић, док је грађевинске радове изводио власник Кнол у периоду од 1904. до 1912. године. Објекат представља спој традиционално решене основе и фасаде обликоване у стилу сецесије. Кућа припада групи грађевина које су својим обликовним решењем и применом сецесијске флоралне и геометријске фасадне пластике, остварили значајан допринос социјалном ослобађању грађанске културе и укуса, али и еманципацији српских архитеката и архитектонске делатности у целини. Својим пропорцијама, богатом и зналачки употребљеном орнаментиком, хармоничним односом декоративних и архитектонских елемената, применом полихромије и украса од кованог гвожђа у обликовању екстеријера и ентеријера, представља аутентичан пример сецесијске архитектуре у београдском градитељству са почетка 20. века. Референце
Џамија султана Махмуда у Београду

Џамија султана Махмуда у Београду била је једна од многобројних џамија у Београду изграђена око 1739, а дограђена 1746. године, на платоу Горњег града Београдске тврђаве. У близини џамије налазили су се Дамад Али-пашино турбе, текија, гробље, везиров Сарај, чак и кафана до руског рата (1768-1774) која је убрзо срушена у складу са шеријатским законом. Предуслови Београд се од средњовековне вароши коју је одликовао несметани развој скоро два пуна века, за време владавине Османлија трансформисао у оријенталну варош. Комплекс јавних грађевина, чаршија и махале чиниле су основну карактеристику балканско-оријенталне урбане културе Београда.У њему су за јавне грађевине увек бирана места на неком узвишењу, где је џамија са својим минаретом требло да доминира околином. Џамије на тлу Београда закључно са 17 веком грађене су у класичном цариградском стилу, док је у 18. и 19. веку у њиховом обликовању заступљен стил турског барока, настао под утицајем Запада. Један од таквих примера је џамија султана Махмуда, изграђена око 1739, а дограђена 1746. године. Историја Настала као задужбина султана Махмуда I, непознато је да ли је настала преправком аустријске зграде главне страже, на шта наводи њен архитектонски западњачки изглед, изузимајући минаре, или је као новоизграђени објекат (будући да је 18. век, када је настала ова џамија био век турског барока, управо на ту могућност указују елементи западњачке архитектуре). По добијању независности на Берлинском конгресу, Кнежевине Србије је џамију претворила у војну болницу. Срушена је 1895. године, у победничкој еуфорији која је завладала у ноовооснованој Краљевини Србији, по окончању Српско-турски ратови или Српских ратова за независност који су вођени између 1876. и 1878. године против Османског царства од стране Кнежевине Србије и Кнежевине Црне Горе, након којих је Србија добила пуну међународно признате независности на Берлинском конгресу. Њени темељи се и данас могу видети у трави, на десној страни када се испод Сахат-куле уђе у Горњи град Архитектура Представљала је двоспратну правоугаону грађевину од камена завршену четворосливним кровом са једноспратним анексима на јужној и западној фасади, у приземљу обликованим залученим тремовима. У џамији су се налазиле медреса и библиотека, такође задружбине султана Махмуда I (1730 - 1754), што наводи постојање два улаза у објекат. Библиотека је прво била у подруму, али пошто је султан дознао да књиге пропадају од влаге, наредио је да се преместе на спрат и да се посебним степеништем одвоје од џамије. Из једног фермана види се да је султан Махмуд одобио проширење џамије и поред тога што она није могла да прими све вернике петком и о Бајраму. Види још Зграда „Главне страже” на Калемгдану Референце Спољашње везе Верски објекти Београда - пројекти и остварења у документима историјског архива Београда
Биндерова кућа у Земуну

Биндерова кућа у Земуну налази се у градској општини Земун, у улици Др. Петра Марковића 4 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат је саграђен 1911. године као једноспратница према плановима архитекте Фрање Јенча. Кућа се протеже кро две етаже и спада међу градске виле виског стамбеног стандарда обликоване у духу сецесије. На њој се налазе два наглашена бочна ризалита између којих је лођа у приземљу и велики балкон на спрату. Главни улаз у вилу налази се бочно из дворишта. Вила је јединственог архитектонског концепта од историјско-архитектонске вредности и налази се у оквиру старог језгра Земуна. Сведочанство је развоја стамбених објеката почетком 20. века у Земуну. Галерија Референце
Вајндлеров дворац са економским двориштем

Вајндлеров дворац са економским двориштем, налази се у Сонти, на територији општине Апатин и представља непокретно културно добро као споменик културе. Летњиковац је крајем 19. века изградио велепоседник Вендл Мор, као породичну кућу за одмор. Након Првог светског рата и Аграрне реформе Вендл Мор одлучује да напусти Сонту, а летњиковац и поседе продаје Балинту Фернбаху, који је имао поседе у Апатину и био власник пустаре Дебељача. Архитектура Летњиковац је приземна грађевина, смештен у пространом парку где се јасно препознаје идеја власника, не претенциозна и складна породична вила за одмор и становање. Парковско окружење и не посредни контакт са природом који се остварује преко централно постављених степеница којима се долази у пространу истурену терасу у портику, доприноси утиску. Логично постављени прозори, компактна, скоро квадратна основа и једноставно решено кровиште, указују да је архитектонска идеја летњиковца или пољске виле доведена до типског обрасца. Данас летњиковац користи администрација пољопривредног добра „Мали Борац” и налази се у веома добром стању, а парк се уредно одржава. Види још Списак двораца у Србији Списак споменика културе у Западнобачком округу Референце Спољашње везе „Dvorci u Vojvodini”. Dvorci. Приступљено 8. 1. 2020.
Вила Лазића и Митровића у Београду

Вила Лазића и Митровића у Београду налази се у градској општини Савски венац, у улици Милована Глишића 4-4а у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат је изграђен 1931. године према пројекту архитеката браће Крстић, Петра и Бранка, у стилу модернизма. Вила је грађена као двојна грађевина у оквиру које су два волумена физички повезана покривеном колонадом, потпуно огледалски симетрична, како у унутрашњој организацији простора, тако и у спољашњој архитектури и партерном решењу баште. Дисциплинована модерна геометрија кубичних форми следи организацију и функционалну хијерархију унутрашњих простора. Идентична организација станова у два волумена заснована је на принципу централне собе у приземљу, који се широко отвара према салону и главном степеништу, док је приватни део стана смештен конвенционално на спрату. На кући преовлађује констраст кубичних волумена и јаког хоризонталног потеза приземља. Током обраде фасада коришћен је минимун секундарне пластике. Вила Лазића и Митровића представља пример модерног архитектонског размишљања о форми двојне куће и открива суштинско разумевање односа функције и форме модерне архитектуре. Од културно-историјског је значаја, као и због тога што је ауторско дело браће Крстић, који су били водећи архитекти у тридесетих година 20. века, у Краљевини Југославији. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Вила Рајх у Београду

Вила Рајх (позната и као Вила Марије Рајх) налази се у градској општини Савски венац, у улици Сање Живановић 2а у Београду. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Историјат и архитектура Објекат је изграђен 1931. године по плановима српског архитекте Душана Бабића у духу модерних архитектонских стремљења. Вила је конципирана као издужени паралелопипед, са две етаже са нивоа улице Сање Живановић и три етаже у дубини парцеле. Комбинацијом конструкције масивних зидова и стубова на ободним ивицама, постигнут је ефекат лакоће и динамике. Комбинација велике терасе према башти са функционалистички примењеним геометријским принципом одузимања масе и увођења стубова, чини ову вилу јединственим примером београдске модерне архитектуре, а њена декорација је у ар деко стилу. Референце
Villa Šterić à Belgrade

La villa Šterić à Belgrade (en serbe cyrillique : Вила Штерић у Београду ; en serbe latin : Vila Šterić u Beogradu) est située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Savski venac. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade (identifiant no SK 2218). Présentation La villa, située 4 rue Generala Šturma, a été construite en 1933, selon un projet de l'architecte Milan Zloković, l'un des représentants les plus réputés du modernisme en Serbie, pour l'industriel Dragoljub Šterić, qui a participé au développement et à la production de l'économie de défense du royaume de Yougoslavie, notamment en fondant la Fabrika aeroplana i hidroaviona Zmaj (l'usine d'avions et d'hydravions Zmaj). Le modernisme de Zloković correspondait aux goûts architecturaux de l'avionneur Šterić. Construit sur un terrain de 220 m2, qui était dix fois plus grand au moment de sa construction, le bâtiment prend la forme de la lettre cyrillique « Г ». Le rez-de-chaussée comprend notamment un hall, des pièces de réception (salon, salle à manger), une cuisine, un cellier, une buanderie et un garage, tandis que le premier étage comprend plusieurs chambres, dont une chambre d'enfants et une chambre d'amis, une salle de bains et une terrasse. Sur le plan visuel, la villa, conçue dans l'esprit de l'architecture fonctionnaliste, se présente comme une structure sans ornementation particulière, jouant sur les volumes cubiques. En cela, Milan Zloković montre à quel point il a subi l'influence de l'architecte Adolf Loos, en particulier celle de la villa Moller à Vienne (1927-1928) et de la villa Müller (1928-1931) et de la villa Winternitz (1931-1932) à Prague. Avant la villa Šterić, l'architecte avait construit d'autres maisons privées de style moderniste à Belgrade, dont trois sont d'ores et déjà classées : sa propre résidence familiale en 1927 (identifiant no SK 980), la maison de Nevena Zaborski (identifiant no SK 2134) et la villa Prendić en 1932-1933 (identifiant no SK 2236). Une maquette de la villa est conservée au musée des sciences et des techniques de Belgrade. Notes et références Articles connexes Architecture à Belgrade Monuments culturels de la ville de Belgrade Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Вила Штерић у Београду

Вила Штерић налази се у градској општини Савски венац, у улици Генерала Штурма 4 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат Објекат је изграђен 1932. године у духу функционалистичке архитектуре. Вила је слободностојећа, двроспратна а пројектовао ју је српски архитекта Милан Злоковић. Функција објекта и форма су обједињени и уклопљени у природно окружење, што високо вреднује ову грађевину према критеријумима естетског функционализма. Вила представља сведочанство високог домета српске модерне. Вила је пројектована и изграђена за Драгољуба Штерића, власника фабрике авиона Змај и његову супругу Вукосаву, а представља једно од најзначајнијих остварења Милана Злоковића. Обејкат је изграђен на 220 m2 на десет пута већој парцели, а у време изградње цена куће била је 350.00 динара. Иако је структура куће погодовала примени слободнијег и отворенијег плана, организација унутрашњег простора је решена конвенционалније, с тим да је пажња усмерена спољашњем компоновању волумена и њиховој градацији, и извођењу основног модула отвора (ширине 150 цм) који се варирањем димензија усклађује према геометрији фасадних површина. На ужем делу парцеле, између куће и ограде, пројектовано је издужено подземно склониште од ваздушног напада. Приземни део саме куће састоји се од хола, салона, дневне собе, кухиње, оставе, перионице, гаража, просторија за шофере, купатила и веранда, док се на спрату налази спаваћа соба, соба, дечија соба, гостинска соба, купатило и тераса. Макета виле чува се у музеју науке и технике Београд. У јулу 2019. године, Влада Републике Србије прогласила је вилу спомеником културе, како би сачувала основни изглед и спољашњу архитектуру. Види још Списак споменика културе у Београду Милан Злоковић Референце
Вила глумице Марице Поповић у Београду

Вила глумице Марице Поповић у Београду налази се у градској општини Савски венац, у улици Сењачкој 35 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Вила је саграђена 1939. године према пројекту руског архитекте Григорија Самојлова. Грађена је као породична вила за београдску глумицу Марију, познатију као Марица Поповић. Објекат је конципиран као слободностојећи, једноспратни објекат са главном фасадом изведеном у виду два крила која се спајају под тупим углом, отварајући се ка посматрачу. На њиховом споју налази се ваљкаста кула завршена купастим кровом. Изведена је са примесама северњачке архитектуре – наглашене косим крововима сва три крила и бондручним гредама утопљеним у бели малтер њихових фасада. Осим бондрука за изградњу виле коришћен је и камен у виду рустике у угловима објекта. Вила Марије Поповић представља једно од Самојловљевих резиденцијалних остварења на Сењаку и Дедињу. Грађевина је пример интимизма, који је карактеристичан за четрдесете године 20. века, а својим изгледом изражава вид националног стила са „фолклорним“ елементима. Референце
Вила сликара Јожефа Варкоњија

Вила Варкоњи је једна од најзначајнијих грађевина ван најуже зоне старог језгра Зрењанина, подигнута за познатог сликара – импресионисту, Јожефа Варкоњија из Великог Бечкерека. Сликар Јожеф Варкоњи је користио своју вилу за становање, али је у летњим месецима њене просторије претварао у сликарски атеље, окупљајући око себе уметнике из целе Војводине. Саграђена је на пространој, парковски уређеној парцели, дубоко увучена од улице, недалеко од некадашњег тока реке Бегеј, данас једног од језера. Хармонично здање, складних пропорција, успело је остварење талентованог локалног пројектанта, грађевинског мајстора – Матијаса Штифела. Приземна грађевина са мансардом у којој је био уметников атеље, саграђена је у стилу сецесије. Фасада је компонована симетрично, а обрађена једноставно, са пространим лучним отворима у приземљу и мансарди. Оно што ову вилу чини препознатљивом и што јој даје посебну ликовност је завршетак њене главне фасаде у облику трапезасте високе атике обложене дрветом у којој је тавански прозор у форми преломљене, шестоделне линије. У предњем делу смештене су репрезентативне просторије власника виле, односно трпезарија и дневна соба која је мањим ходником повезана са осталим просторија окренутим ка дворишту – кухињом, собом за послугу и оставом. Вила сликара Јожефа Варкоњија је и у ентеријеру задржала свој аутентичан изглед из времена изградње. Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Референце
Oratoires de l'Assomption d'Aleksandrovo

Les oratoires de l'Assomption d'Aleksandrovo (en serbe cyrillique : Водице посвећене Великој Госпојини, Александрово ; en serbe latin : Vodice posvećene Velikoj Gospojini, Aleksandrovo) sont des édifices orthodoxe et catholique situés à Subotica et dans le district de Bačka septentrionale, en Serbie. Ils sont inscrits conjointement sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 1533). Présentation Le bien culturel se compose d'une chapelle orthodoxe avec un puits et une croix et d'une chapelle catholique avec un puits et un crucifix. La chapelle orthodoxe a été construite en 1885 et restaurée en 1900 ; elle a été reconstruite en 1940 dans un style néo-byzantin sur des plans de l'architecte Dragutin Molcer ; elle a été la dernière église de ce style construite en Bačka avant la Seconde Guerre mondiale. La chapelle catholique, quant à elle, a été construite en 1900 dans un style style néo-baroque provincial. L'ensemble constitue un exemple unique architecture sacrale mêlant les deux confessions sur le territoire de la Voïvodine. Notes et références Article connexe Monuments culturels du district de Bačka septentrionale Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du christianisme orthodoxe Portail du catholicisme
Château d'eau à Palić

Le château d'eau à Palić (en serbe cyrillique : Водоторањ на Палићу ; en serbe latin : Vodotoranj na Paliću) est situé à Palić, dans la province de Voïvodine, sur le territoire de la ville de Subotica et dans le district de Bačka septentrionale, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 1537). Présentation Sur la rive nord du lac Palić se trouvent trois bâtiments clés de la station thermale : le château d'eau, la Grande terrasse et le Bain des femmes, construits au tournant des XIXe et XXe siècles dans le style de la Sécession hongroise par deux architectes de Budapest, Marcell Komor et Dezső Jakab. Le spa a ouvert ses portes en 1912. Le château d'eau, quant à lui, a été achevé en 1910. Le bâtiment a été conçu pour remplir trois fonctions, celle de château d'eau, celle de porte de la station station thermale et celle de gare pour les tramways, le premier tram électrique étant arrivé dans la ville en 1897. Les deux unités principales, la tour et le château d'eau sont ainsi reliés par un grand arc concave et la vue s'étend jusqu'au lac, le long de l'allée centrale, la grande terrasse et sur la fontaine commémorative au bord du lac. Voir aussi Monuments culturels du district de Bačka septentrionale le lac de Palić Notes et références Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’eau Portail des lacs et cours d'eau Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la protection du patrimoine Portail de l’Art nouveau
Водоторањ на Палићу

Водоторањ на Палићу завршен је 15. јуна 1910. године као вишенаменски објекат – Водоторањ, капија летовалишта, и трамвајска станица за електрични трамвај уведен 1897. године на релацији Суботица – Палић и данас представља симбол Палића. Водоторањ представља непокретно културно добро као споменик културе. По Кати Мартиновић Цвијин „силуета водоторња је слободна варијација дрвених цркви Трансилваније” допуњена дрвеним декоративним детаљима, док Бела Дуранци тврди да је „Водоторањ зачет из форме сеоске китњасте капије одомаћене у Калотасегу, ризници мађарског фолклора”. Две архитектонске целине – торањ са једне, и нижи павиљон са друге стране, повезује у јединствену целину широки конкавни лук. Лучни продор кроз објекат уводи у летовалиште. Поглед се протеже до језера, дуж Алеје, кроз централни лучни пролаз Велике терасе да би се зауставио на Спомен чесми уз обалу. Архитектура Обе архитектонске целине су кружне основе, постављене на бетонске темеље, док је торањ додатно ојачан масивном бетонском плочом на коју належу тракасти темељи. Торањ је по висини састављен из три појаса. База је квадратне основе са акцентираним лучним улазом у торањ. Једина декорација зидног платна се јавља у виду сокле од црвене фасадне опеке која у континуитету обавија лучни улаз. Из квадратне базе израста монументални корпус правилног ваљка са осам ребара ојачања, која се шире према врху, те се добија утисак обрнуте купасте форме. Унутар торња дрвене степенице воде до терасе – видиковца. У оквиру увучених вертикалних сегмената торња, између ребара су вертикални низови уских прозорских ниша, које осветљавају степениште. Торањ је завршен заобљеним купастим кровом испод којег је мала тераса са дрвеном оградом перфорираном у виду низова срца. Кровна конструкција је дрвена вешаљка са покривачем од шиндре. Кровни кубус завршава се декоративним шиљком од кованог гвожђа. Укупна висина торња износи 31,75m. Друга архитектонска целина је отворени павиљон-трамвајска чекаоница, решена у виду надстрешнице. Осам кружних стубова са вертикалним вегетабилним народним резбареним мотивима, живог колорита (окер, зелена, палићка црвена) носе заобљени купасти кров покривен шиндром. Кров завршава шиљком од кованог гвожђа. Поткровни појас је обложен дрвеним даскама перфорираним у виду вертикалних низова срца. Кровна конструкција је дрвена вешаљка са доње стране маскирана дрвеном облогом. Само је део конструкције видљив. У оквиру павиљона је кружна ниска дрвена клупа. Централни продор је решен у виду два велика параболична дрвена лучна носача двоводног крова. Кровна конструкција је са доње стране маскирана дрвеном облогом. Дуж стубова тече цветна декорација решена у духу мађарске сецесије живог колорита. Објектом доминирају две боје, окер и палићко црвена, док се у оквиру декорације јавља зелена и светлоплава. Галерија Види још Списак споменика културе у Севернобачком округу Међуопштински завод за заштиту споменика културе Суботица Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика
Дворац Ледерер

Дворац Ледерер, познат и као Дворац „Марцибањи”, налази се у Чоки, подигнут је после 1781. године, када је Леринц Марцибањи купио пустару Чоку. Изградњу дворца довршио је тек следећи власник, Шваб Карољ, тек око 1870. године. Артур и Карољ Ледерер купили су посед крајем 19. века. У поседу спахијске породице Ледерер иначе једне од најбогатијих јеврејских породица у то доба имање остаје све до Другог светског рата. Током Другог светског рата дворац је био у поседу Херманa Герингa. Од 1950. године ту је основано пољопривредно добро „Чока” које и данас користи дворац као управну зграду. Зграда је у добром стању, а парк око дворца је претворен у градски парк. Дворац је споменик културе од великог значаја. Архитектура Дворац је спратна зграда, са издуженом основом симетричног распореда просторија, дужно оријентисана ка главној улици. Бочним и средишњим ризалитима је рашчлањена фасада главног улаза. Завршеци ризалита су тимпанони који се издижу изнад кровног венца. Прозори су ритмично распоређени у низу, у приземљу са равном горњом гредом, а на спрату су прозори са лучним завршетком. Кровиште на четири воде, улепшано је са крововима на ризалитима са бочних страна. Дворац распоредом главних зидних маса, фасадом и симетричном основом, има одлике класицизма, али је због накнадних измена концепције добио еклектичке одлике. Без обзира, изглед одаје целину сигурних стилских изражајних карактеристика, и у односу на друге објекте овог типа у Војводини, један је од значајнијих. Галерија Види још Списак двораца у Србији Референце Спољашње везе „Dvorci u Vojvodini”. Dvorci. Приступљено 7. 1. 2020.
Дворац Пејачевић

Дворац Пејачевић је вишенаменска грађевина која се налази у Јарковцима, на територији општине Инђија. Приликом изградње је то био специфичан објекат, изграђен ван градске средине, око којег се касније развило насеље. Првобитна намена му је била повремени боравак, одмор и лов. Летњиковац је изградила велепоседничка породица Пејачевић почетком 20. века, која је у центру Руме имала дворац који је порушен у реконструкцији центра града. Комплетна декорација на фасадама објекта је од опеке и дрвета. Претходним, неопходним адаптацијама објекта извршене су неке измене у односу на првобитан изглед. Због специфичности и јединствености летњиковца, споја градске и сеоске архитектуре, поднет је 1987. године предлог заштиту објекта. Види још Списак двораца у Србији Референце Спољашње везе „Dvorci u Vojvodini”. Dvorci. Приступљено 9. 1. 2020.