Cerkev sv. Save, Beograd

Cerkev sv. Save [svétega sáve] (srbsko: Храм светог Саве/Hram svetog Save) je cerkev Srbske pravoslavne cerkve in spada v beograjsko-karlovško nadškofijo; stoji v četrti Vračar v Beogradu. Je ena največjih pravoslavnih cerkva na svetu in jo uvrščajo med največje cerkvene stavbe na svetu. Posvečena je svetemu Savi, srbskemu menihu, nadškofu in pravoslavnem svetniku. Cerkev je bila sprva načrtovana kot sobor, posvečena svetemu Savi, prvemu srbskemu nadškofu in narodnemu zavetniku. Lokacija na Vračarju je bila simbolično izbrana zaradi osmanskega sežiga Savovih relikvij na grmadi leta 1594/95 po srbski vstaji. Gradnja se je začela leta 1935 po letih in desetletjih načrtovanja, vojn in političnih nemirov. Komisija se je odločila, da bo za osnovo vzela Hagijo Sofijo, splošno priznano cerkveno stavbo. Druga svetovna vojna in prihajajoče komunistično vodstvo sta ustavila gradnjo. Dovoljenje je socialistična srbska vlada končno izdala leta 1984, nakar se je gradnja nadaljevala s spremenjenimi gradbenimi tehnikami in arhitekturnim dosežkom dviga 4000-tonske kupole junija 1989. Maja 2021 je bila celotna Vračarska planota, ki obdaja in vključuje cerkev, razglašena za kulturno-zgodovinski spomenik in postavljena pod državno zaščito kot Plato svetega Save. Utemeljitev je vključevala »simbolne, spominske, kulturno-zgodovinske, arhitekturno-urbane in umetniške vrednosti kraja, ki predstavlja spominsko mesto dveh prelomnic v srbski zgodovini: sežiganja relikvij svetega Save in prve srbske vstaje«. Lokacija Cerkev stoji na planoti Vračar v Beogradu. Je na osi pomembne trgovske prometnice od starega mestnega jedra do jugovzhodnega obrobja. Vidna je z ulice Kralja Milana, med Terazijami in trgom Slavija, ki je podaljšek te osi. Cerkev je končna točka in znamenitost predvidenega bulvarja v prvem urbanističnem načrtu Beograda, ki ga je iz druge polovice 19. stoletja izdelal Emilijan Josimović. Graditelji so upali, da se bo cerkev s svojo arhitekturno obliko, ki parafrazira bizantinsko Hagijo Sofijo, sčasoma razvila v univerzalno središče pravoslavja. Tudi Moskva je v tistem času izgubila pomembnost znotraj pravoslavja, saj je oktobrska revolucija v Rusiji odrinila religijo in je bila predvidena odškodnina. Tudi jugoslovanski komunisti so ovirali dela na cerkvi, saj so po drugi svetovni vojni prepovedali nadaljnjo gradnjo na tem mestu. Po dolgem odlašanju je bila cerkev postavljena leta 1985. Leta 2004 so bila vsa dela na zunanjosti končana, pričakovana posvetitev z dokončanim notranjim prostorom pa naj bi bila konec leta 2020. Cerkev leži na zahodnem rtu Vračarske planote na višini 134 m. Je 500 m južno od glavnega beograjskega trga Slavija. Podnožje cerkve je 18 m nad tradicionalnim geografskim središčem Beograda, trgom Terazije, in glavno pešpotjo, ulico Kneza Mihajlova. Prav tako je 10 m višja od parka Tašmajdan, kjer sta druga največja cerkev v Beogradu, cerkev sv. Marka in srbski parlament, Skupština. Ker leži tudi 63 m nad izlivom reke Save v Donavo, je cerkev sv. Save glavna naravna razgledna točka in s svoje masivne kupole vidna znamenitost mesta. Z javno dostopne galerije okoli kupole je mogoč pogled na urbano tkivo Beograda. Po končanih notranjih delih bo za vse obiskovalce cerkve nameščeno dvigalo. Pod temelji sv. Save potekajo dvojne cevi beograjskega železniško-primestnega omrežja BG Voz. To je zahtevalo prenovo prvotnega načrta kripte. Zgodovina Ozadje Sveti Sava (1175–1235), zavetnik in ustanovitelj srbskega ljudstva, se je rodil kot Rastko, srbski knez, sin Štefana Nemanje (vladal 1166–1196). Rastko je dal meniške zaobljube kot Sava in se mu je pridružil njegov oče (kot Simeon) v samostanskem središču, gori Atos, kjer mu je bizantinski cesar podaril Hilandar. Sava se je po Simeonovi smrti vrnil v Srbijo in organiziral srbsko cerkev, kasneje pa ga je carigrajski patriarh Manuel I. (vladal 1216–1222) posvetil za prvega srbskega nadškofa. Sava je umrl leta 1236 po svojem drugem romanju. Kasneje je bil kanoniziran in imenovan za zavetnika srbskih šol in šolarjev. Leta 1594 so se Srbi med dolgo vojno (1591–1606), ki se je bila na avstrijsko-osmanski meji na Balkanu, uprli osmanski oblasti v Banatu. Srbski patriarhat in uporniki so vzpostavili odnose s tujimi državami in v kratkem času zavzeli več mest, vključno Vršac, Bečkerek, Lipovo, Titel in Bečej, čeprav je bil upor hitro zadušen. Uporniki so v slogu svete vojne nosili vojne zastave z ikono svetega Save. Vojne zastave je posvetil patriarh Ivan I. Kantul, ki ga je osmanska vlada kasneje obesila v Konstantinoplu. Veliki osmanski vezir Sinan paša je ukazal, da se sarkofag in relikvije svetega Save, ki so bile v samostanu Mileševa, z vojaškim konvojem pripeljejo v Beograd. Med potjo je osmanski konvoj dal pobiti ljudi na svoji poti, da bi uporniki v gozdovih izvedeli za to. Osmani so relikvije 27. aprila 1595 javno sežgali. Položili so jih na grmado in sežgali na planoti Vračar, plameni pa so se dvigali nad Donavo, pepel pa so raztresli. Ob 300. obletnici sežiga telesa svetega Save je skupina srbskih pravoslavnih vernikov ustanovila Društvo za gradnjo cerkve svetega Save na Vračarju z idejo, da bi na tem mestu zgradili cerkev. Sprva je bila zgrajena majhna cerkev, nato pa se je začelo iskanje ustrezne zasnove. Cerkev velja za pomemben simbol neobizantinske arhitekture, ki je v 19. in prvi polovici 20. stoletja prevladovala v cerkveni arhitekturi od Rusije do Balkana. Srbom je morala služiti kot simbol posmrtnega življenja srednjeveškega srbskega cesarstva. Še posebej v kontekstu Jugoslavije sta srbsko-bizantinsko kulturo podpirala tako jugoslovanski kralj Aleksander I. Karadžordževič kot patriarh Srbske pravoslavne cerkve. Sprejetje vzorca, ki je sledil prototipu Hagije Sofije v Carigradu, ponazarja idejo, da so Srbi legitimni dediči imperialnega Bizanca. Beograd je bil zamišljen kot novo imperialno središče pravoslavja, kar je imelo poseben odmev v kontekstu propada Moskve kot komunistične prestolnice, ko je bila cerkev načrtovana. »Ker je bila beograjska cerkev pred kratkim dokončana, je živ opomnik na dolgoživost srbsko-bizantinskega diskurza, vizualni simbol svojevrstne srbske adaptacije klasičnih doktrin renovatio in translatio, ki je ostala ena najtrdnejših longue durée struktur srbske nacionalne zgodovine, politike in kulture.« Načrtovanje Datum in lokacija sežiga relikvij svetega Save sta ostala sporna. Navedeni leti sta 1594 in 1595, predlagane lokacije pa, saj se je ime Vračar uporabljalo za veliko širše ozemlje, kot ga zaseda danes, vključujejo: Crveni krst, ki ga je predlagal Gligorije Vozarović, ki je na tem mestu postavil rdečkast Vozarev krst, ki je dal ime celotni soseski Crveni krst ("Rdeči križ"); gomila Čupina Humka v Tašmajdanu, prej znana kot Mali Vračar, ki je priljubljena lokacija sodobnih zgodovinarjev; Vračarska planota, ki je pritegnila najširše javno odobravanje. Leta 1894, ki so takrat praznovali 300. obletnico sežiga, je bilo doseženo soglasje o gradnji cerkve na tretji lokaciji planote. Leta 1895 je bilo v Beogradu ustanovljeno Društvo za gradnjo cerkve svetega Save na Vračarju. Večji del parcele, ki jo je daroval škotski misijonar Francis Mackenzie, je konec 19. stoletja kupil in razvil ta del mesta. Z ukazom kralja Aleksandra Obrenovića iz leta 1900 je bila načrtovana cerkev razglašena za državno stavbo. Na mestu bodočega templja je bila zgrajena majhna cerkev, ki so jo kasneje preselili, da bi se lahko začela gradnja templja. Leta 1906 je bil objavljen arhitekturni natečaj za bodočo cerkev. Za presojo projekta je bila pooblaščena Sanktpeterburška akademija znanosti, ki je vseh pet vlog zavrnila kot nezadostne. Medtem je o projektu potekala javna razprava, hrvaški kipar Ivan Meštrović pa je leta 1905 namesto tega predlagal gradnjo jugoslovanskega Vidovdanskega templja na Gazimestanu, katerega maketa je bila razstavljena v srbskem paviljonu na razstavi v Rimu leta 1911, maketa v naravni velikosti pa je bila razstavljena v Londonu leta 1915. Balkanske vojne (1912–13) in prva svetovna vojna (1914–1918) sta ustavili vse gradbene dejavnosti. Po vojni je bilo društvo leta 1919 ponovno ustanovljeno. Po prvi svetovni vojni je bila Srbija vključena v novo jugoslovansko državo, zato se je ideja o spominski cerkvi preoblikovala v ambicioznejši projekt. Leta 1926 je bil objavljen še en natečaj. Smernice natečaja so določale, da naj bi bila cerkev s površino 60 x 60 m »največja in najbolj monumentalna stavba v državi ter naj bi imela največji umetniški pomen«. Poleg same cerkve naj bi projekt vključeval stavbe patriarhata, ministrstva za vero, semenišča in velikega verskega sodišča. Zasnova cerkve naj bi bila v slogu srbsko-bizantinske arhitekture 14. stoletja. Drugo združenje za izgradnjo spominske cerkve sv. Save na Vračarju je vodil patriarh Dimitrije, ki si je zamislil cerkev, zgrajeno v poznobizantinskem »moravskem slogu«, s površino 3000 m2, 80 m visokim stolpom, ki bi ponujal prostor za 6000 vernikov. Dimitrijevo združenje je podpiralo neobizantinske srbske in ruske diplomante Dunajske akademije umetnosti, ki so se pomembno uvrstili na natečaj v letih 1926–27. Na natečaj v letih 1926–27 so prispeli pomembni arhitekti v državi. Vse končne predloge je bilo treba oddati do maja 1927. Poleg Bogdana Nestorovića in Aleksandra Deroka so prispeli še Dragiša Brašovan, Milan Zloković, Milutin Borisavljević, Branko Krstić in Petar Krstić, Žarko Tatić, Aleksej Papkov, Miladin Prljević in drugi. Komisijo so sestavljali patriarh Dimitrije, Jovan Cvijić, Andra Stevanović in Bogdan Popović, Pera Popović in Momir Korunović. Komisija ni želela imenovati zmagovalnega dela, saj nobeno od del ni izpolnjevalo razpisnih meril. Komisija je kritizirala manjšo kakovost večine del in dejstvo, da nobeno od del ni zadovoljilo javnega in strokovnega mnenja. Večina predlaganih modelov je temeljila na modelih samostana Gračanica kot glavnega predstavnika nacionalne srbske srednjeveške arhitekture ali celo Hagije Sofije. Domneva se, da je žirija priporočila oba modela. Tako kot katolikon v Gračanici je bila tudi njegova zasnova obravnavana kot vrhunec nacionalne arhitekture, natečaj pa se je izkazal kot izhodišče v razvijajočem se diskurzu o arhitekturi in nacionalni identiteti v srbski umetnosti. Gračanica, ki ni bila spominski (pogrebni) samostan, je postala izbrani navdih za arhitekte, ki so jo videli kot sodoben vir navdiha v iskanju pravega nacionalnega sloga. Brez razglašenega zmagovalca je projekt ostal v mirovanju, dokler Društvo za gradnjo cerkve sv. Save na Vračarju leta 1930 ni zaprosilo Univerze v Beogradu, naj delegira dva specialista, ki bi se pridružila Društvu in Nestoroviću (2. mesto) pri nadaljnji razdelavi zasnove cerkve. Fakulteta je predlagala dva profesorja arhitekture, Dragutina Đorđevića in Aleksandra Deroka, pri čemer se je Deroko pri projektu pridružil Nestoroviću. Nove skice so bile podobne Hagiji Sofiji in ne moravskemu slogu ali Gračanici kot prej, kar je ugotovil časopis Politika, ki je skice objavil 1. in 2. januarja 1932, »spominjajoč na Hagijo Sofijo v Carigradu«. Društvo pod patriarhom patriarhom Varnavo je izbralo Hagijo Sofijo za novo osnovo in imenovalo Vojislava Zađina za glavnega inženirja. Pred in med to fazo načrtovanja je bilo nekaj razprav o projektu, s pritožbami, da bi moral biti tako ogromen spomenik jugoslovanski, glede na to, da je bil kult svetega Save v veliki meri srbska zapuščina. Jugoslavija je bila v političnih nemirih, leta 1929 je bila razglašena diktatura, septembra 1931 pa je bila sprejeta nova jugoslovanska ustava. Med razpravo so nekateri celo zagovarjali gradnjo Vidovdanskega templja. Še posebej glasen je bil umetnostni zgodovinar Kosta Strajnić, čigar podporniki so se odločili za »jugoslovanski, ne srbski panteon«. Zavračali so tudi bizantinsko zasnovo, saj je simbolizirala le »eno pleme«. Meštrović je podprl Strajnića in vztrajal, da je treba ustvariti nov »jugoslovanski slog« namesto sakralne arhitekture, ki bi ustrezala le eni od veroizpovedi. Kralj Aleksander Karađorđević javno ni podpiral nobene rešitve, ampak je zasebno zagovarjal Meštrovićev tempelj, saj je bil glavni zagovornik integralnega jugoslovanstva (po tem, ko je spremenil ime države v Jugoslavija), Meštrović pa kot najpomembnejši predstavnik jugoslovanske umetnosti njegov najljubši umetnik. V obdobju 1932–35 se je v političnem prostoru povečal nacionalni antagonizem in projekt je postal še bolj bizantinski (imperialistični) v zasnovi. Z Justinijanovo Hagijo Sofijo je bila velikost cerkve še večja od tiste, ki je bila zahtevana na začetnem natečaju. Med razvojem projekta sta Nestorović in Deroko odražala naraščajoče navdušenje dela prebivalstva, ki si je želelo, da bi Beograd imel eno največjih pravoslavnih cerkva na svetu. Velikost, višina in teža kupole naj bi presegle veličino Hagije Sofije. Cerkev je s prvotno načrtovanih 60 x 60 m zrasla na 80 x 90 m in je lahko namesto 6000 sprejela 10.000 vernikov. Povečan premer kupole naj bi konkuriral velikim kupolastim katedralam pozne antike, renesanse, baroka in historicizma. Edina referenca za sintetično prenovo Nestorović-Derokove zasnove je bila Hagija Sofija, ki je imela kupolo s prvotnim premerom 33 m. Ker je bila cerkev bizantinske prestolnice, je bila njena zasnova seveda vsiljena Beogradu, saj je bila bolj primerna za njegov urbani kontekst kot manjše samostanske cerkve na podeželju. S tem je bila opuščena ideja o orientaciji v nacionalno tradicijo. To odločitev je javno mnenje ostro kritiziralo, ne pa tudi strokovna javnost, ki ni našla veliko argumentov za predlog gradnje tako velike cerkve na podlagi nacionalne tradicije. Upoštevana je bila homogenost notranjega prostora, kar je bilo tako uspešno doseženo v univerzalno priznani Hagiji Sofiji. Z razvojem modela je Nestorović to sintetiziral s predlogom Deroka v končni model, ki je spominjal na dimenzije Hagije Sofije in parafraziral več njenih arhitekturnih dosežkov, a ustvaril svoj lastni notranji prostor. Imel je strogo centralno načrtovano zasnovo s štirimi apsidami, ki ustvarjajo zelo gosto, prostorno in hkrati intimno notranjost. Branko Pešić je leta 1988 notranjost opisal kot »najlepšo v sakralni arhitekturi. To ni le moje subjektivno mnenje, temveč so ga izrazili vsi, ki so prišli sem, in celo tisti, ki so jo le bežno videli«. »Utilitaristični argument pri izbiri arhitekturnega koncepta, ki je bil uporabljen za sv. Sofijo, za sv. Savo ni bil posledica odločitve iz let 1931–1932 in nenadnega zanimanja za Justinijanovo cerkev zaradi njenega popolnega prostorskega ambienta in sistema za preoblikovanje prostora, temveč je izhajal iz dolge tradicije njenega dojemanja kot neprimerljive strukture, ki je bila aktivna v srbskem znanstvenem diskurzu.« Vse od začetka razvoja znanstvene discipline arhitekturne zgodovine v Srbiji se Hagija Sofija omenja kot vrhunska realizacija, enakovredno po pomenu njene konstruktivne rešitve, strukture in prostorskih učinkov. To je bil upravičen odmev globalne predstavitve te cerkve, katere moderno življenje je od začetka sredine 19. stoletja postalo presenetljivo dinamično in kompleksno. Magnetna privlačnost njene arhitekturne rešitve se je okrepila proti koncu 19. stoletja in dosegla najvišjo amplitudo v Srbiji v medvojnih letih. Zaradi svoje arhitekturne edinstvenosti Hagija Sofija pogosto velja za strukturo brez zgledov in posnemanja, čeprav je Justinijanova cerkev ostala »arhetipska stavba« - in to ne v kontekstu svojega mesta v bizantinski arhitekturi, temveč kot simbol bizantinske kulturne avtentičnosti in deloma superiornosti - zaradi česar je pridobila na pomenu v pripovedih o odnosu med bizantinsko in srbsko identiteto ter v parentološki metafori povezave med Bizantom in srednjeveško srbsko državo. Gradnja Štirideset let po začetni zamisli se je gradnja cerkve začela 10. maja 1935, 340 let po sežigu posmrtnih ostankov svetega Save. Temeljni kamen je položil črnogorski metropolit Gavrilo Dožić (bodoči srbski patriarh Gavrilo V.). Projekt sta zasnovala Aleksandar Deroko in Bogdan Nestorović, pomagal pa jima je gradbeni inženir Vojislav Zađina. Dela so trajala do invazije sil osi na Jugoslavijo leta 1941. Temelji cerkve so bili dokončani, zidovi pa so bili postavljeni do višine 7 in 11 metrov. Po bombardiranju Beograda leta 1941 so se dela povsem ustavila. Okupacijska nemška vojska je nedokončano cerkev uporabljala kot parkirišče Wehrmachta, leta 1944 pa jo je za isti namen uporabljala Rdeča armada in kasneje Jugoslovanska ljudska armada. Po tem so jo različna podjetja uporabljala za skladiščenje. Društvo za gradnjo cerkve je prenehalo obstajati in ni bilo več obnovljeno. Otroci, ki so odraščali v bližini, vključno s bodočim predsednikom Srbije Borisom Tadićem, niso poznali namena nedokončane gradnje, zato so se igrali v notranjosti, misleč, da gre za ruševino starega gradu. Granitne plošče, namenjene gradnji cerkve, so bile leta 1948 uporabljene za gradnjo Grobnice ljudskih herojev v delu Kalemegdan v Beograjski trdnjavi. Po koncu druge svetovne vojne je bilo gradbišče zaprto zaradi spreminjajočih se političnih razmer in prevladujočega ideološkega položaja komunizma v socialistični Jugoslaviji. Kmalu po vojni so bile materialne in finančne možnosti za nadaljevanje gradnje majhne. Komunistična elita se je opredelila za ateistično in zavrnila prošnjo Srbske pravoslavne cerkve za gradnjo na tem mestu. Nedokončana stavba je bila preurejena v igrišče in celo različne cirkuške skupine so jo uporabljale za svoje namene. Patriarh German se je osebno zavzemal za to vprašanje in med njegovim mandatom je bila ena njegovih glavnih skrbi začetek gradnje. Več desetletij je različnim vladnim agencijam poslal 88 prošenj, ki so bile vse zavrnjene. Odlok iz leta 1953, ki je zasegel vse premoženje združenja za gradnjo cerkve sv. Save, ni nikoli prispel do cerkvenih oblasti. Kljub temu je cerkev sprožila pravne postopke, da bi preprečila nacionalizacijo svojega premoženja. Leta 1962 jim je Urad za verske zadeve sporočil, da nacionaliziranega premoženja ni mogoče vrniti Cerkvi. Leta 1966 je republiška vlada pretentala SPC, da se je strinjala s streho temeljnih zidov in preureditvijo cerkvenega muzeja, nato pa je razglasila prenos odločanja o projektu na izvršni dom SR Srbije. SPC je umaknila svoje soglasje in še naprej zahtevala gradnjo cerkve. Potem ko je bila pred vhodom v stavbo postavljena Srbska narodna knjižnica, je predsednik srbskega parlamenta Dragoslav Draža Marković cerkev prosil, naj preseli svoje premoženje. Dovoljenje je bilo končno izdano leta 1984, ko je bil patriarh povabljen k Dušanu Čkrebiću, predsedniku predsedstva Srbije, ki se je odločil izkoristiti pravno vrzel, v kateri je odločitev o prepovedi gradnje prišla z vrha komunistične partije kot »politično stališče«, vendar je noben politični organ ni nikoli objavil niti natisnil v državnem listu. Zato ni bilo treba spreminjati ali razveljavljati starih odlokov ali sprejemati novih. Posvetoval se je s številnimi političnimi osebnostmi, vključno s predsednikom Skupščine Srbije Slobodanom Gligorijevićem, generalnim sekretarjem Zveze komunistov Srbije Ivanom Stambolićem in Slobodanom Miloševićem, takratnim vodjo mestne komunistične organizacije. Nihče ni ugovarjal, razen podružnice veteranske organizacije na Vračarju. 19. junija 1985 je Čkrebić obvestil Germana in vse člane sinode, da ima cerkev polno pravico zgraditi cerkev po načrtih, kasneje pa je dejal, da meni, da je to njegova »civilizacijska obveznost« in »odstranitev sramu z njegove generacije«. Čkrebić je predlagal, naj se njegova odločitev ne objavi, da bi se izognili morebitnim protiukrepom in naj se delo nadaljuje brez obveščanja javnosti. Nenadoma so vsi funkcionarji, tudi tisti na najvišjih položajih, ki so prej zavrnili gradnjo cerkve, implicitno tolerirali odločitev svojih mlajših tovarišev in jo še naprej podpirali. Seveda je bila ta odločitev sprejeta kot medijska bomba in je postala javna senzacija. 12. maja 1985 se je v Beogradu zbralo 100.000 ljudi, da bi skupaj s srbskim patriarhom in dvajsetimi škofi praznovali liturgijo znotraj obzidja Svetega Save. Dogodek, ki je bil še vedno del komunistične države, je zaznamoval eno od zgodovinskih prelomnic, ki so simbolizirale padec komunizma v Evropi. To ni bila prelomnica le za gradnjo Svetega Save, temveč tudi za propad političnega koncepta, ki je stal za državnim ateizmom komunistične Jugoslavije. Gradnja stavbe je zaznamovala tudi vrnitev religije v Jugoslavijo. Za novega arhitekta je bil izbran arhitekt Branko Pešić, ki je revidiral prvotne načrte, da bi bolje izkoristil nove materiale in gradbene tehnike. Gradnja se je nadaljevala 12. avgusta 1985. Prvotni projekt je predlagal konstrukcijo iz zidakov in delno armiranega betona. Štirje osrednji zvoniki so bili temeljeni na 532 pilotih Simplex, globokih 6 m. Masivne obodne stene so položene na pasovne temelje, globoke 4 m. Različni uporabljeni materiali, tj. opeka, beton, armatura, marmor itd., so bili preverjeni glede kakovosti. Podroben pregled obstoječe konstrukcije, določeni so bili končni obrisi, ki so služili kot izhodišče za nadaljnje projektiranje in gradbena dela. Po nadaljevanju gradnje je bila stavba preurejena z uporabo zelo visoke ravni metod montaže vseh delov statičnega sistema, čeprav so kompleksne geometrijske oblike stavbe zahtevale uporabo nekaterih novih in edinstvenih metod. Ker je bila stavba zgrajena iz vnaprej sestavljenih betonskih plošč, je bilo treba uvesti tehnološki model, ki je zagotavljal vzporedna dela, kakovost in ekonomično gradnjo. Z inovacijami v gradbenem postopku se je lahko hitrost montaže stavbe močno izboljšala. Prvotna zasnova osnovne ravni iz opeke in betona je bila odpovedana. Te nižje ravni so bile ohranjene s temeljno konstrukcijo, ki jo je bilo treba popraviti. Štirikrilni del je bilo treba ločiti od osrednjega dela z dilatacijskimi spoji, med polkupolami in glavnimi loki ter navpično navzdol po zvonikih do temeljev. Armiranobetonski stebri in vezne grede so povezovale temelje in bodoče konstrukcije. Nadaljevanje gradnje je bilo zasnovano kot v celoti montažna armiranobetonska elementna konstrukcija. Iz geometrijsko zapletene oblike glede na njene strukturne točke je bilo treba posamezne elemente razdeliti na montažne komponente, ki so bile v največji možni meri obrisane z ravnimi črtami. Stene so bile zasnovane kot votle škatle, ki po sestavljanju dajejo stavbi masiven videz. Vse obokane oblike galerij in obokov so bile preoblikovane v sklope elementov, ukrivljenih v dve dimenziji, ki so po postavitvi tvorili tridimenzionalne oblike. Polkupole in kupola so bile linearizirane z načrtovanjem sistema obokanih rešetk in dveh slojev ukrivljene obloge. Montažni deli so bili povezani v celoto z na kraju samem ulitki konstrukcije, kar je zagotavljalo potrebno varnost in dolgo življenjsko dobo stavbe. Zvoniki so bili sprva kombinacija opeke in betonskih stebrov, nadaljevali pa so se kot betonske škatle, da bi zagotovili največjo možno odpornost stolpov in čim manjšo težo. Ta del stavbe je bil dokončan z uporabo metode drsnega opaža, s prednostmi montaže. Osrednji del stavbe vključuje štiri glavne loke med zvoniki in osrednjo kupolo s pendantivom spodaj in kupolo na vrhu. Vsak lok se razteza 24 m, kar je eden najširših doseženih razponov obokov, saj večina velikih evropskih kupol stoji na 8 ali 16 stebrih. Le kupola Hagije Sofije stoji le na štirih stebrih, razpon med loki pa doseže 31 m (še vedno najširši razpon med loki katere koli zgodovinske sakralne stavbe in še vedno največja kupola, postavljena na štirih stebrih). Ugotovljeno je bilo, da vrsta temeljev, izbrana v prvotni zasnovi, ni imela zadostne trdnosti za prenašanje obremenitev celotne stavbe. Z novimi materiali in metodami načrtovanja se je teža zmanjšala za 30–40 %. Pred dvigom glavne kupole je bilo treba izboljšati pilote Simplex pod glavnim stolpom-stebrom za prenašanje gravitacije in drugih obremenitev. Temeljni pilot je bil delno zamenjan. Medtem ko so bili začetni temelji globoki le 6 m, so novi s premerom 1,4 m dosegli globino 17 m in segali do trdne skale. Strukturne analize so bile opravljene z dinamičnimi računskimi modeli z uporabo modela TABS Univerze Berkeley. Vse dimenzioniranje elementov je bilo opravljeno v skladu z evropskimi in jugoslovanskimi predpisi. Za postopke dvigovanja so bili v konstrukcije nameščeni instrumenti za izračun zbranih podatkov, ki so jih analizirali računalniki. Vsi pomembni podatki so bili med dvigovanjem težkih sestavljenih elementov glavnih lokov, pendantiva in glavne kupole spremljani v živo. Analizirani so bili upogibi, dvigalke, niveliranje nosilcev, deformacije in napetosti glavnih elementov. Največji dosežek gradbenega procesa je bilo dvigovanje 4000-tonske osrednje kupole, ki je bila zgrajena na tleh skupaj z bakreno ploščo in križem ter kasneje dvignjena na obokane loke. To je bil prelomni dosežek v gradbeništvu. Po kupoli je bilo nameščenih več kot 280 elektronskih elastomerov, njeni elementi, vse hidravlične komponente, pa so bili napajani z merilnimi instrumenti, ki so se prenašali v računalnik za nadzor samodejnega dvigovanja. Po dvigu kupole je bil pendantiv nameščen na tleh pod glavno kupolo in ponovno dvignjen z verigami. Delo je trajalo 20 dni s posebej izdelanimi hidravličnimi stroji in končano 26. junija 1989. S tem delom je bil dokončan konstrukcijski del cerkve. Po Natovem bombardiranju Srbije leta 1999 so bila dela ponovno ustavljena. Patriarh Pavle, znan po svojem asketizmu, je menil, da so tako draga dela neprimerna, ko so ljudje pretepeni in osiromašeni. Potem ko je leta 2001 postal premier, se je Zoran Đinđić pogovoril s patriarhom in ga prepričal, naj nadaljuje dela. Leta 2017 je bila zunanjost cerkve dokončana. Zvonovi in ​​okna so bili nameščeni, fasada pa dokončana. Ruska akademija umetnosti pod vodstvom Nikolaja Aleksandroviča Muhina dela na notranji dekoraciji. 22. februarja 2018 je bila med predstavitvijo nove notranje dekoracije okrašena kupola podarjena Srbski pravoslavni cerkvi. Po preureditvi Hagije Sofije v mošejo julija 2020 sta srbski patriarh Irinej in srbski predsednik Aleksandar Vučić avgusta 2020 izrazila željo, da bi cerkev svetega Save simbolično nadomestila Hagijo Sofijo, po kateri je bila zgrajena in postala Nova Hagija Sofija. Financiranje Financiranje cerkve je spremljalo veliko težav. V začetni gradbeni fazi od leta 1935 do 1941 je bilo financiranje zagotovljeno prek javnega združenja in donacij kralja. Od leta 1985 do 1999 so bili javni prispevki in zbiranja edini razpoložljivi viri. Leta 2001 je Zoran Đinđić ponovno ustanovil združenje za gradnjo cerkve, ki je delovalo od leta 2002 naprej. Leta 2004 je bila dokončana zunanjost cerkve. Grške donacije so financirale fasado, za katero so bile nameščene marmorne plošče iz iste države. Leta 2004 je Boris Tadiċ prevzel predsedovanje združenju, konec leta 2004 pa so zaprosili za pomoč Rusko pravoslavno cerkev za dokončanje notranjosti. V cerkvi Kristusa Odrešenika v Moskvi je potekal dogodek za zbiranje sredstev, kjer je ruski patriarh Alesej II. sprejel srbskega predsednika Tadića in patriarha Pavla. O konkretizaciji notranjih del so se pogovarjali z Zurabom Ceretelijem leta 2009. Leta 2009 je cerkev obiskal ruski predsednik Dmitrij Medvedev in ga vprašal ali je Rusija pripravljena financirati del notranje opreme, ta pa je odgovoril: »Zakaj le del, ko lahko naredimo vse?» Vladimir Putin je ob svojem prvem obisku cerkve marca 2011 pridobil osebno pokroviteljstvo nad mozaičnimi deli. Patriarh Irenj je na Putinovo vprašanje, kdo bo okrasil notranjost, odgovoril: »Z Božjo pomočjo bomo to storili in z Vašo podporo« – Putin je odgovoril budet ('bo'). Državni sporazum je bil podpisan v Moskvi 19. marca 2012, predsedniški odlok Pr-1197 z dne 9. aprila 2011 pa je omogočil izvedbo natečaja za mozaike. Od leta 2005 je Pošta Srbije zbirala sredstva z dobrodelnimi znamkami v vrednosti 10 dinarjev za vsako pošiljko korespondence. Srbska vlada je dela financirala tudi s proračunskimi sredstvi. Leta 2019 je bilo za cerkev porabljenih približno 100 milijonov evrov: za mozaike 40 milijonov evrov, za druga dela v notranjosti 10 milijonov, za zunanjo gradnjo pa približno 50 milijonov. Skupaj je to znašalo približno 100 milijonov. Od tega je 40 milijonov prišlo iz vladnih sredstev, Rusija je donirala 10 milijonov, preostanek pa je bil plačan z zasebnimi donacijami. Arhitektura Zunanjost Cerkev je centralno zasnovana zgradba v obliki grškega križa. Ima veliko osrednjo kupolo, ki jo podpirajo štirje pendantivi, in jo na vsaki strani podpira nižja polkupola nad apsido. Pod vsako polkupolo je galerija, ki jo podpira arkada. Splošni koncept močno temelji na Hagiji Sofiji. Njena glavna konstrukcijska ideja izhaja iz osrednjega prostora pod kupolo in je tesno povezana z geometrijo, ki sta jo uporabljala Izidor iz Mileta in Antemij iz Trala. Osrednji prostor v obeh cerkvah ima stranice dolžine 31 m, kar ima za posledico kupole s približno enakim premerom (kupola Hagije Sofije je nekoliko večja, saj se razteza za približno 0,5 osrednjega prostora). Glavni razliki v strukturi kupole sta visok tambur v cerkvi sv. Save in dvoslojna lupina. Nizka kupola Hagije Sofije je bila zasnovana kot kalota, v kateri je bilo vgrajenih 40 oken. Ker sta obe kupoli zgrajeni na pendantivih na višini 40 m, je kupola svetega Save približno 10 m višja (54 do 67 m). Naos cerkve je širok 46 m in dolg 46 m. ​​Notranjost cerkve ima na treh straneh narteks, od katerih imata dva globino 9 m in širino 31,70 m. V severnem in južnem narteksu bosta zgrajeni dve majhni kapeli. Narteks do glavnega vhoda na zahodu je 2 m daljši in ima štiri stebre več kot druga dva. Nad narteksi so tri galerije, od katerih je galerija na zahodni strani namenjena cerkvenemu zboru. Od leta 2019 je v delu marmorni ikonostas, ki bo imel šest glavnih ikon in troja vrata. Na levi in ​​desni strani ikonostasa so škofijski sedeži. Fasada cerkve je bila večinoma izdelana iz belega marmorja. Pokriva 12.000 m2. Vgradnja poliranega grškega volakaškega marmorja iz Kavalle je trajala 14 mesecev. Karnise so izdelane iz rdečega balmoralskega granita iz Finske. Kupola in polkupole pokrivajo 120 m2. Podstavek je izdelan iz 80 m2 črnega jablaniškega granita iz Bosne. Kamni v fasadi tehtajo 3000 ton. Kupola je visoka 70 m, glavni pozlačeni križ pa je visok še 12 m, kar pomeni, da je cerkev svetega Save skupaj visoka 82 m. Vrh je 134 m nad morsko gladino (64 m nad reko Savo), zato ima cerkev prevladujoč položaj v beograjski mestni podobi in je vidna z vseh pristopov do mesta. Cerkev je od vzhoda proti zahodu dolga 91 m, od severa proti jugu pa 81 m. Visoka je 70 m, glavni pozlačeni križ pa se razteza še 12 m. Kupole imajo še 18 pozlačenih križev različnih velikosti, zvoniki pa imajo 49 zvonov avstrijske livarne zvonov Grassmayr. Cerkev ima večjo površino kot cerkev Kristusa Odrešenika v Moskvi, ki pokriva 3980 m2, v primerjavi s 4500 m2 cerkve svetega Save. Sveti Sava je tudi daljša (91 m v primerjavi s 77,7 m) in širša (81 m v primerjavi s 72,42 m), ima pa tudi večji premer kupole (30,5 m v primerjavi s 25 m). Kupola moskovske cerkve je višja, torej 77,37 m v primerjavi s 103,4 m. Zanimivo je, da obe cerkvi po svoji konstrukcijski zasnovi spominjata na Hagijo Sofijo, saj sta bili zasnovani na podlagi ureditve osrednjega prostora v Hagiji Sofiji. Tako ponazarjajo pomen cesarske bizantinske cerkve za glavne stavbe v pravoslavni sakralni arhitekturi. Deroko je glede navdiha, ki ga je črpal iz Hagije Sofije, opozoril, da sta bila pri načrtovanju cerkve svetega Save upoštevane dve vodilni načeli – imperativ funkcionalnosti načrtovanja ter monumentalnost prostora in oblike. Deroko se je ozrl na začetek gradnje in komentiral izzive načrtovanja funkcionalnega prostora za 10.000 ljudi, kar je bilo narejeno s sklicevanjem na podatke arhitektov, temeljni priročnik Ernsta Neuferta. Omenil je tudi podatke o tridesetmetrskem premeru kupole, kar je očitno pomembno primerjavo s kupolo Hagije Sofije. Čeprav velikost svetega Save po Derokovem mnenju ni nujno povezana z monumentalnostjo, sta bila videz in velikost cerkve svetega Save zelo pomembna, saj naj bi bila spomenik nacionalnega pomena. Kupola Kupola svetega Save je zgrajena v klasičnem slogu kot sestavljena kupola s štirimi pendantivi iz krogle večjega polmera kot kupola. Ima notranji premer 30,50 m in zunanji premer 35,15 m, kar spominja na dimenzije Hagije Sofije (prvotno je imela realiziran premer 33 m). Kupola stoji na štirih 40 m visokih obokih, kvadrat osrednjega prostora pod kupolo je širok 39,72 m in zaseda 1578 m2. Dvoslojna kupola je visoka 27 m in na zunanji strani doseže 67 m, na notranji strani pa 64,56 m višine. Tako je kupola svetega Save nekoliko višja od svojega arhetipa Hagije Sofije (56 m). Kupola podpira križ, ki sta ga zasnovala Nebojša Mitrić in Pešić, visok 12 m in širok 5 m. Po Hagiji Sofiji je kupola svetega Save največja v kateri koli pravoslavni cerkvi. Slavna kupola Hagije Sofije, ki sta jo zgradila Izidor iz Mileta in matematik Antemij iz Trala, je bila prvotno visoka 33 m, nato pa je bila rekonstruirana po matematičnih formulah, ki so jih uporabljali bizantinski arhitekti. Danes ima po treh prenovah eliptično obliko s premeroma 31,24 m in 30,86 m. Med vsemi krščanskimi verskimi stavbami imajo pendentivne kupole Hagije Sofije (33 m, prvotno realiziran premer), stolnica sv. Pavla, London (30,8 m), Firenška stolnica (43 m), Bazilika sv. Petra, Vatikan (42 m), berlinska stolnica (30,7 m) in Estergomska stolnica (33 m) večji ali približno enak notranji premer kot kupola svetega Save. Razen Hagije Sofije nobena od njih ni bila zgrajena na štirih stebrih in s štirimi oboki. Med omenjenimi kupolami ima kupola svetega Save 24 m široke oboke, prekaša jo le Hagija Sofija (31 m). Veliko večja kupola bazilike sv. Petra ima glavne oboke le 23 m. V primerjavi z največjimi kupolami, realiziranimi v pravoslavju, svetega Save močno presega cerkev Kristusa Odrešenika v Moskvi, katere kupola ima premer 29,8 m (zunanji) in 25 m (notranji), kronštatska pomorska cerkev s premerom 29,8 m (zunanji) in 26,7 m (notranji) ter Stolnica sv. Izaka, Sankt Peterburg s premerom 25,8 m (zunanji) in 21,8 m (notranji). Poleg velikega premera ima kupola svetega Save tudi znatno notranjo višino. S 65 m (od tal do stropa) je četrta najvišja kupola (po notranji višini) pravoslavnega krščanstva, prekašajo jo le kupole cerkev Ljudskega odrešenja, Bukarešta (104 m), cerkev Kristusa Odrešenika v Moskvi (69,5 m) in Stolnica sv. Izaka v Sankt Peterburgu (69 m). Kupola svetega Save se uvršča tudi med najvišje kupole na svetu. Notranjost Notranjost z naosom, tremi stranskimi kraki in oltarjem ima v pritličju površino 3600 m2, v prvem nadstropju pa tri galerije s površino 1500 m2, v drugem pa galerijo s površino 120 m2. Cerkev lahko sprejme 10.000 vernikov. Galerija kora sprejme 800 pevcev. V kleti so kripta, zakladnica svetega Save in grobna cerkev svetega Lazarja, hieromučenca, s skupno površino 1800 m2. Cerkev bo ponujala stalno razstavo o gradnji cerkve, galerijo z informacijami o zvonu in galerijo, ki obvešča o življenju svetega Save. Na severovzhodnem in jugovzhodnem stebru bosta nameščeni dve dvigali, ki vodita do kupolnih galerij. Severna in južna vhodna dvorana imata krstne kamne, tretji na galerijskem nivoju pa je na severni strani oltarja. Material šestnajstih velikih stebrov v koru je bil uvožen iz Italije leta 1939. Kapiteli so izdelani iz carrarskega marmorja, stebri pa iz zelenega marmorja iz Bavena. Motive kapitelov je zasnoval Aleksandar Deroko, večinoma pa jih je pred drugo svetovno vojno izvedel Josif Grassi. Glavni ikonostas je izdelan iz železnih rešetk, na katere bodo nameščene plošče iz kararskega marmorja. Celotna konstrukcija približno 20 metrov širokega ikonostasa bo tehtala 100 ton. Okrašena bo z mozaičnimi ikonami.[62] Dela na ikonostasu so bila 20. avgusta 2020 v teku. Sestavljen bo iz ene vrste ikon.[63] Veliki osrednji kolesni lestenec (horos) je glavna krožna razsvetljava cerkve, ulit iz brona s premerom 20 m. Je največji in najtežji horos na svetu.[potreben citat] Zasnoval ga je Nikolaj Mukhin in spominja na srbski primerek Dečanov in Markovega samostana. Glej tudi Beograjska krščanska arhitektura med vojnama Seznam cerkva v Srbiji Patriarh Varnava Opombe Sklici Viri Aleksandar Deroko 1985: Nastavak radova na zidanju crkve Svetoga Save. Godisnjak grada Beograda, 32: 193–198. (PDF) Arhivirano 2020-07-01 na Wayback Machine. Dušan Arbajter 1992: Saint Sava Temple: heavy building assembly application. IABSE, Congress Report. (PDF) Pier Paolo Tamburelli 2006: Hram Svetog Save, the Concrete Cathedral. Domus, 898, December 2006, 68–71. Milanović, Ljubomir (2010). »Materializing authority: the church of Saint Sava in Belgrade and its architectural significance«. Serbian Studies. 24 (1–2). NASSS: 63–81. doi:10.1353/ser.2012.0018. S2CID 144270672. Kadijević, Aleksandar (2016). Byzantine architecture as inspiration for Serbian New Age architects. Belgrade: SANU, Serbian Committee for Byzantine Studies. ISBN 978-86-7025-694-1. Ignjatović, Aleksandar (2016), U srpsko-vizantijskom kaleidoskopu: arhitektura, nacionalizam i imperijalna imaginacija 1878–1941., Belgrade: Architektonische Fakultät Belgrad, Orion Art, ISBN 978-86-6389-038-1 Milica Ceranic 2005: Neovizantijski elementi u arhitekutri Hrama sv. Save na Vracaru. Misa Rakocija, Nis I Vizantija: zbornik radova, III, 397–412 (PDF) Ljubica Jelisavac 2019: Institucionalni aspekti konkursa za Hram Sv. Save (1926) i njihove konsekvence. pp 82–83 (PDF) Documentary from RTV – "Hram za blagoslov srpski" – Director: Marina Zorić, 2019 (52:17 min) Zunanje povezave Angleško govoreči dokumentarni film jugoslovanskih »Filmskih novosti« (1989) o dvigovanju kupole s pomočjo dvižne plošče, ki ga je izvedlo podjetje IMG »Trudbenik«. [3] Uradna stran (srbsko) Webcam