NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Манастир Ђунис

Манастир Ђунис са црквом Покрова Пресвете Богородице је женски манастир Српске православне цркве у Епархији нишкој. Манастир се налази на подручју града Крушевца, у истоименом селу Ђунису, у долини Јужне Мораве. Историјат Према предању, далеке 1898. године ово свето место је открила Богородица тринаестогодишњој девојчици Милојки Јоцић из Ђуниса, благословивши извор из кога је потекла вода, и за који је прорекла да ће исцељивати болесне, а да би указала на тачно место за изградњу цркве, бацила је крчаг воде на камен, који се по сведочењу старијих сестара из манастира, временом увећавао и од тада је веома посећен. Камен се сада налази у малој цркви, првобитно цркви брвнари, подигнутој 1934. по благослову Светог владике Николаја. Године 1960. одлуком Светог архијерејског сабора Српске православне цркве одлучено је да се Црква Покрова Пресвете Богородице прогласи манастиром. Године 1977. постављен је камен темељац за велику цркву, која је освећена септембра 2001. године, руком блаженопочившег патријарха српског Павла. У њеном осликавању учествовали су грчки сликар Адонис, проф. Драгомир Јашовић и други. Иконостас је радила иконописачка школа манастира Жиче. Манастирска слава Сваког 14. октобра, о Покрову Пресвете Богородице у манастиру се окупља по неколико хиљада верника како би присуствовали целодневном бдењу и јутарњој литургији. Галерија Види још Манастири Епархије нишке Ђунис Манастир Свети Роман Црква Лазарица Референце Спољашње везе Кратак чланак на страници www.manastiri.rs Званична презентација Епархије нишке Званична страница Града Крушевца О Светом манастиру на страници Манастири и Цркве Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (26. септембар 2017)
Bâtiment de la banque de Smederevo à Belgrade

Le bâtiment de la banque de Smederevo (en serbe cyrillique : Зграда Смедеревске банке ; en serbe latin : Zgrada Smederevske banke) est un édifice situé à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Stari grad. En raison de son importance architecturale, cet édifice, construit entre 1910 et 1912, figure sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation Le bâtiment de la banque de Smederevo, situé 39 Terazije, a été construit entre 1910 et 1912 d'après les plans de Milorad Ruvidić et Isail Fidanović. Il a servi d'abord de résidence au marchand Milan M Stefanovic, avec une partie commerciale située au rez-de-chaussée. Une succursale de la banque de Smederevo fut installée un moment dans la maison, ce qui lui valut le surnom de bâtiment de la banque de Smederevo qui lui est resté encore aujourd'hui. La conception de la façade relève de l'Art nouveau et, pour la première fois en Serbie, de principes relevant de l'architecture moderne, dans la mesure où la répartition des espaces y tient la première place et non pas les décorations plastiques. Cette décoration est absente du rez-de-chaussée et rejetée dans les parties supérieures pour être rejetée dans les étages supérieurs du bâtiment sous forme de loggias et de terrasses. Avec le Palais Atina (26 Terazije), l'hôtel Moskva (1 rue Balkanska), la maison d'Aleksa Krsmanović (34 Terazije) et le Palais Anker (26 Terazije), la banque de Smederevo restitue l'ambiance architecturale de l'ancienne place de Terazije, au moment de sa création à la fin du XIXe siècle et au début du XXe siècle. Des travaux de conservation ont eu lieu sur le bâtiment entre 1972 et 1978, Une restauration des façades a eu lieu en 2002 et 2005. Références Articles connexes Architecture à Belgrade Stari grad Bâtiment de la Première banque de crédit à Smederevo Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Зграда Смедеревске банке у Београду

Зграда Смедеревске банке се налази у Београду, на Теразијама 39. Зграда има статус споменика културе од великог значаја. Историјат и архитектура Зграда Смедеревске банке је подигнута у периоду од 1910. до 1912. године по пројекту архитеката Милорада Рувидића и Исаила Фидановића, као кућа трговца Милана М. Стефановића Смедеревца. Палату, која је стамбено-пословну намену задржала до данас, једно време је користила филијала некадашње Смедеревске банке, те се међу Београђанима усталио назив Зграда Смедеревске банке. Постављена на уличној регулационој линији, на уској парцели, решавана је по дубини, у шест нивоа – са подрумом, приземљем, међуспратом, два спрата и поткровљем. Примењен стилски и градитељски поступак сврстава ову палату међу најрепрезентативније примере сецесије у Србији, као и међу кључне објекте у развоју српске модерне архитектуре. Као један од ретких сачуваних Рувидићевих објеката, зграда Смедеревске банке је значајна и по томе што у развоју српске модерне архитектуре означава прекид са традицијом академског еклектичког архитектонског израза. Конзерваторски радови на објекту рађени су 1972. и 1978, рестаурација фасада 2002. и 2005. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе „Зграда Смедеревске банке — Споменици културе у Србији”. САНУ. Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара
Манастир Рујан

Манастир Рујан је обновљени манастир из 15. века. Данас припада Епархији жичкој Српске православне цркве. Налази се на Пониквама. Смештен је у атару села Врутци, код Ужица, на десној обали истоименог језера. Манастирски храм посвећен је светом Великомученику Георгију. Порекло имена Рујан је од биљке руј, која расте у долини реке Ђетиње. По њој је читава област, као и манастир добила име, Рујно. У порти манастира сахрањен је епископ жички Хризостом Столић (1939—2012). Прошлост и значај Богати манастирски поседи и приходи од "бање" су довели до тога да он доживи процват. Та манастирска бања звала се "Биоштанска Бања". Манастир има посебан значај за српску културу. У њему је настала и радила прва штампарија у Средњовековној Србији. Монах Теодосије, је 1536. и 1537. године, штампао чувено Рујанско четворојеванђеље, у импровизованој техници, у дуборезу израђеним словима. Међутим, Турци су убрзо открили штампарију, спалили је, а манастир уништили. Преживели монаси су пребегли у манастир Рачу. Постоји и претпоставка да је манастир пострадао и 1608. године. Манастир су Срби масовно походили до Кочине крајине (1788) да би од тад запустео. Земљиште су присвојили Турци из Биошћа. До 1856. године срез се звао по њему Рујански, као и претходно кнежина тог имена. По једном запису из 1857. године, од манастирске цркве је остао само камен часне трпезе, а стубови однесени и узидани у зграду медресе (муслиманске средње школе) у Ужицу. По изградњи бране „Врутци” на Ђетињи 1980. године, манастир је потопљен након формирања вештачког језера Врутци. Рујанско Четворојеванђеље Једини потпуни сачуван примерак Рујанског Четворојеванђеља, се налази у Националној библиотеци у Прагу у саставу Шафарикове збирке и има укупно 300 листова. Други, делимично оштећен примерак, са 296 листова се чува у Руској националној библиотеци у Санкт Петербургу. Народна библиотека Србије је поседовала један примерак, али је он уништен у бомбардовању Београда, 1941. године. Само један одломак, од 92 листа се чува у музеју Српске академије наука и уметности. Обнова манастира Манастир је обновљен у периоду од 2004—2006. године, када је освештан 5. маја 2007. године и насељен монасима. Обновљен је у спомен прве српске штампарије. Првобитно манастириште је потопљено и ту се налази водоакумулација (језеро) Врутци. Рујан се сада налази на новој, вишој локацији. Игуман манастира је 2018. године јеромонах Теодосије, а братство чине четири монаха. Као и првобитни храм и нови је посвећен Светом Георгију и обложен црвеним каменом који подсећа на руј, биљку црвене боје. Храм је зидан у стилу базилике. Галерија Види још Списак манастира Српске православне цркве Штампарија манастира Рујно Референце Спољашње везе Манастир Рујан [1] [2] Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (12. март 2017) [3] Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (26. април 2017) Српско благо ван завичаја: Да ли знате где се налази најстарија српска штампана књига? (Србија Данас, 23. март 2024)
Helige kejsar Konstantins och kejsarinna Helenas kyrka, Niš

Helige Konstantins och Helenas kyrka (serbiska: Храм Светог цара Константина и царице Јелене (kyrilliska); Hram Svetog cara Konstantina i carice Jelene (latinska)) är en serbisk-ortodox kyrkobyggnad, belägen i staden Niš i östra Serbien. Kyrkan är helgad åt den romerska kejsaren Helige Konstantin den store och hans mor Heliga Helena. Historik Kyrkan ritades av arkitektparet Jovan och Jelena Mandić. Grunden lades den 3 april 1999 av biskopen av Niš, där flera präster, munkar och andra troende deltog. Själva byggnaden började byggas den 3 juni 2001. Kyrkan invigdes den 24 december 2003 och kyrkans kors den 12 september 2002. Kyrkans klockor ringde för första gången år 2005. Fyra år efter invigningen öppnades det en utställning med konstverk i kyrkans krypta med bland annat skulpturer med bysantinska motiv. Kyrkan Kyrkan är 550 kvadratmeter stor. Nere i kryptan finns bland annat ett kök, dopkapell, bibliotek och ett kontor. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Östortodoxi i Serbien Källor Allmänna källor Храм Светог цара Константина и царице Јелене у Нишу (eparhijaniska.rs) Pod nebom Medijane: Crkva Sveti car Konstantin i carica Jelena (archive.org) Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Helige kejsar Konstantins och kejsarinna Helenas kyrka, Niš.
Манастир Нови Стјеник

Манастир Нови Стјеник је зилотски манастир на Кучајским планинама подно Микуљског камена, у близини села Злот код града Бора. Манастирски комплекс се налази у најненасељенијем делу Србије у Кучајским планинама где до првог насељеног места има око 30 километара. Манастир је основан 2004. године, после одласка монашког сестринства (2003. год.) из манастира Стјеник код села Бањица, надомак Чачка. Наиме, монашко сестринство на челу са игуманијом Ефросинијом Николић успротивило се наводном екуменистичком курсу епископата Српске православне цркве због чега су под оптужбом непослушања епископату и црквеног раскола, напустиле манастир. Име новооснованог манастира је дато као знак сећања на првобитни манастир уз додати префикс „нови”. Паралелно са овим називом манастир се по познатом топониму истакнутом планинском врху Микуљски камен уз кога саграђен зове још и Микуљ или Микуљски манастир. Градња манастирског комплекса је започета 2005. године. Манастир је посвећен рођењу Светог Јована Крститеља, чине га храм Светог Јована Крститеља, сестринство манастира, сестрински дом, гостинске одаје, испосница под стенама и економске зграде. Манастирска иконописачка радионица израђује иконе по древној византијској техници. Такође, сестринство манастира се бави производњом природних фармацеутских и хигијенских препарата од лековитог биља са Јужног Кучаја. 2022. подно Микуљског камена, на стени изнад манастира (1000м нмв) саграђена је молчаница/испосница посвећена светом апостолу Јовану Богослову. Молчаница је изграђена по узору на пустињске ксероколибе светогорских скитова Кавсокаливије и Каруље. Манастирске славе су: Јовандан, Рођење Светог Јована Претече – 24. јун (7. јул по грађанском календару) – Храмовна слава главног манастирског храма - главна манастирска слава. Новопреподобномученик ђакон Авакум Српски – 17. децембар (30. децембар по грађанском календару) – Слава манастирске зимске капеле. Манастир није у саставу Патријаршије СПЦ, већ је издвојен и припада Српској Истински Православној Цркви (СИПЦ), и налази се под архијерејским старањем Његовог Преосвештенства Владике Акакија, епископа Утешитељевског. Главни разлог спорења су разлике у поимању екуменизма и сергијанизма која се по Српској Истински Православној Цркви у СПЦ активно већ деценијама спроводи потпуно јавно и речју и делом. За Српску православну цркву (СПЦ) припадници Српске Истински Православне Цркве (СИПЦ) односно зилоти или ревнитељи (доследни, непоколебљиви) су "расколници", док они тврде да је СПЦ, пристајући на екуменизам, напустила изворну догму о једној светој и саборној апостолској цркви. Према тврдњи сестринства у манастирском храму су изложене честице моштију светог Јована Претече и светог владике Николаја Велимировића. Галерија Види још Православље Зилоти (православље) Манастир Есфигмен Манастир на Угору Екуменизам Референце Спољашње везе Манастир Нови Стјеник Зилотски видео Дневни лист „Политика“: Ко су зилоти?
Philip Morris Operations

Philip Morris Operations or Niš Tobacco Factory is a Serbian tobacco manufacturer based in Niš. History The Niš Tobacco Factory was established in 1930 as a part of the state tobacco monopoly at its present location in Crveni Krst neighborhood of Niš. It was one of the largest cigarette manufacturers in Yugoslavia. It offered a variety of services, including the production of processed tobacco, tobacco cut filler, filters and other. During the 1990s, Niš Tobacco Factory had 3,500 employees and had tens of thousands cooperators in former Yugoslavia. In 1999, during the NATO bombing of Yugoslavia, the company's facilities were bombed, allegedly by request of Philip Morris International. Niš Tobacco Factory was sold to Philip Morris in August 2003 for €518 million. It later changed name to Philip Morris Operations. In 2012, the workers union protested, alleging that Philip Morris has failed to transfer €387 million to the Government of Serbia and also significantly reduced production. Market and financial data As of 19 December 2018, Philip Morris Operations has a market capitalization of 97.20 million euros. See also Morava (cigarette) References External links Official website Philip Morris Operations (in Serbian)
Šid railway station

Šid railway station (Serbian Cyrillic: Железничка станица Шид) is a railway station on Belgrade–Šid, first on Bijeljina–Šid railway and railway junction. Located in Šid, Serbia. Railroad continues to Tovarnik in one direction, in another direction to Kukujevci-Erdevik, and a third direction towards to Sremska Rača. Šid railway station consists of 10 railway track. Gallery In popular culture In 1965 novel Garden, Ashes by Yugoslav author Danilo Kiš, Eduard Scham, father of the main character Andreas Scham, continued his life as the railway clerk at the Šid Railway Station following his personal bankruptcy. See also Serbian Railways References
Šid (stacja kolejowa)

Šid (serb. Шид) – stacja kolejowa w Šidzie, w Wojwodinie, w okręgu sremskim, w Serbii. Stacja znajduje się w południowej części miasta, na linii Belgrad – Zagrzeb. Jest to jednocześnie ważne przejście graniczne z Chorwacją. Linie kolejowe Belgrad – Šid Przypisy
Железничка станица Шид

Железничка станица Шид је последња станица на прузи Београд-Шид. Налази се у насељу Шид у општини Шид. Пруга се наставља ка Товарнику у једном смеру и у другом према Кукујевцима. Железничка станица Шид састоји се из 10 колосека. Културне референце Железничка станица Шид спмиње се у роману Башта, пепео Данила Киша у којем отац Андреаса Сама, Едуард Сам, након банкрота наставља свој живот као железнички службеник у Шиду. Повезивање линија Београд—Шид M105. линија (Хрватска) (Новска - Товарник( - Шид)) Види још Србија карго Србија воз Железнице Србије Референце Овај чланак о Србији је клица. Можете допринети Википедији тако што ћете га проширити.
Monastère de Dokmir

Le monastère de Dokmir (en serbe cyrillique : Манастир Докмир ; en serbe latin : Manastir Dokmir) est un monastère orthodoxe serbe situé à Dokmir, dans le district de Kolubara et dans la municipalité de Ub en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 252). Le monastère est principalement protégé pour son église, dédiée à la Présentation de la Mère de Dieu au Temple. Il abrite aujourd'hui une communauté de religieuses. Présentation Dans le monastère, l'église de la Présentation de la Mère de Dieu au Temple a été construite dans la seconde moitié du XIVe siècle ou au XVe siècle. Elle a été endommagée par un tremblement de terre et restaurée en 1734. En 1788, le monastère a été incendié par Mahmoud Pacha Buşatlı et l'église a été reconstruite en 1791. À partir du XVIIIe siècle, le monastère est devenu célèbre pour son école d'art où l'on enseignait la peinture d'icônes. En 1992, venues d'Herzégovine, des religieuses fuyant le monastère de Žitomislić détruit se sont installées à Dokmir. L'église actuelle, construite en pierres, est constituée d'une nef unique prolongée par une abside demi-circulaire ; elle est dotée d'un dôme reposant sur un tambour cylindrique soutenu par des piliers. Lors de la rénovation de 1734, elle a été recouverte d'un toit aux formes ondulantes et, au milieu du XXe siècle, de puissants contreforts sont venus renforcer la façade nord et un narthex a été ajouté à l'édifice. À l'intérieur de l'église, l'iconostase abrite encore quelques icônes réalisées par des artistes de l'entourage de Teodor Stefanović ou de Hadži-Ruvim. D'autres icônes ont sans doute été offertes à Dokmir en 1791 et proviennent de l'église Saint-Georges de Miličinica. Notes et références Voir aussi Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Kolubara Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Манастир Докмир

Манастир Докмир се налази у истоименом селу, на територији општине Уб. Претпоставља се да је саграђен у другој половини 14. века и припада Епархији ваљевској Српске православне цркве. Манастирска црква посвећена Ваведењу Пресвете Богородице представља непокретно културно добро као споменик културе од великог значаја. Изглед цркве Претпоставке да је црква Богородичиног Ваведења манастира у Докмиру саграђена у другој половини 14. века оснажују камена пластика рудиментарних мотива плетеница на допрозорницима као и два стећка (један непосредно уз јужну фасаду, а други као носач часне трпезе). Ипак, данашња једнобродна грађевина са споља полукружном апсидом, са куполом цилиндричног тамбура ослоњеном на моћне пиластре и таласасто извијених кровних венаца добила је тај облик у великој обнови изведеној 1734. Масивни контрафори уз северну фасаду накнадно су озидани као статичка ојачања, а тек средином 20. векa пред црквом је изграђена скромна припрата. Од старог докмирског иконостаса сачувао је неколико икона које по наглашеном цртежу и експресивности представљају дела конзервативнијих сликара из круга Теодора Стефановића Глоговца или Хаџи Рувима. Престоне иконе, које данас нису у Докмиру, изгледа да су још 1791. поклоњене новој цркви у Миличиници. Велики углед манастир је уживао од седамдесетих година 18. века, када је оформљена двогодишња школа уметничких заната, у којој су прва иконописна знања стекли значајни сликари тога периода као и личности које су се касније истакле у устанцима за ослобођење од Турака. Сондажна сликарско-конзерваторска истраживања, изведена 1988. године, показала су да под малтером нема остатака живописа. У недељу 3. фебруара 1991. године у Житомислићу, свечано су сахрањене мошти Житомислићких Новомученика. Затим су паравојне формације Хрватских одбрамбених снага (ХОС) под вођством Блажа Краљевића, половином јуна 1992. године, манастир спалили и срушили. Сестринство са игуманијом Евпраксијом и духовником игуманом Јованом (Недићем) избегло је из манастира неколико седмица пре хрватске агресије. Уточиште су нашли у манастиру Докмир крај Уба. Игуманија Евпраксија је умрла 2007. Галерија Види још Списак споменика културе у Колубарском округу Референце Литература Спољашње везе „Црква Ваведења Богородичиног — Споменици културе у Србији”. САНУ. Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Шематизам Црква Ваведења Богородичиног
Црквине (Хоргош)

Црквине су археолошко налазиште које се налази у насељу Хоргош, 300m северно од пруге Суботица–Хоргош у општини Кањижа. У категорији су споменика културе од великог значаја. Локалитет је уписан у централни регистар 1995. године. На налазишту су откривени трагови цркве са торњем и темељима од ломљеног камена везаног размућеном глином. На основу истаживања на околним локалитетим (углавном у Мађарској), црква се датује у 13. век. У унутрашњости објекта откривен је гроб са прилозима (који се састоје од сребрног накита), који је датован у 15. век. Током ископавања 1995. године око цркве је откривена и средњовековна некропола. Види још Ласло Секереш Списак археолошких налазишта у Србији Литература „Црквине — Споменици културе у Србији”. САНУ. Спољашње везе Археолошки локалитет "Црквине" код Хоргоша
Пијаца Скадарлија

Пијаца Скадарлија, је пијаца у Београду отворена 1927. године. У прво време је била кванташка пијаца и звала се Бајлонијева пијаца, а после Другог светског рата постаје зелена пијаца и мења назив у пијаца Скадарлија. Упркос новом називу свима је позната као Бајлонијева пијаца. О Пијаци Добила је име по Чеху Игњату Бајлонију, власнику суседне пиваре. Назив Бајлонијева пијаца се и данас користи иако је 1946. године званично променила назив у пијаца Скадарлија. Једна је од већих и боље снабдевених београдских пијаца. Налази се у општини Стари град, у старом језгру града, на крају боемске четврти Скадарлија. Омеђена је улицама Џорџа Вашингтона, Скадарском, Ђорђа Јовановића, Кнез Милетином и Дринчићевом. С обзиром да је Железничка станица Дунав релативно близу, доминирају прехрамбени произвођачи из Баната. Процењује се да се данас на њој снабдева око 100.000 потрошача. Почетком 2016. године млечна хала је потпуно уређена, расхладне витрине су замењене новим по високим стандардима. Асфалт је такође замењен, као и тезге. Асортиман производа је разноврстан. Поврће и воће довозе произвођачи из Вишњице, Сланаца, Малог и Великог Мокрог Луга, Панчева, Обреновца, Ритопека итд. Има 34 расхладне витрине у млечној хали, 725 тезги где се продаје прехрамбена роба и 165 тезги са робом широке потрошње. Историјат Прво је била кванташка пијаца, а после Другог светског рата постаје шарена пијаца. Постављена је на ледини и зими је била сва у блату, као и за време непогода. Лети је била сва у прашини. Године 1930. планирани радови уређења пијаце су обухватали нивелацију терена, увођење канализације, бетонирање и ограђивање. Године 1930. је унесено у буџет за реновирање пијаце 250.000 динара. Отварање кванташке пијаце било је изузетно важно питање за град. Сви продавци намирница на велико налазили су се разбацани по свим пијацама и око свих пијаца. Суд их је сконцентрисао на две пијаце, Бајлонијеву и пијацу Зелени венац. Њихова сеоба извршена је 1. новембра 1933. године. За потребе пијаца на велико подигнуте су приватне дрвене бараке. На Бајлонијевој пијаци изграђено је 38 барака, а на Зеленом венцу 8. Поред ових барака, постојале су и општинске тезге које су се издавале пиљарима и произвођачима по дневној такси од 5 динара.У непосредној близини пијаце се налазила "Бајлонова пивница" (sic), која је почетком марта 1939. отворена у новом руху. Преко пута, на углу тадашњих Новосадске и Римске улице (данашње Ђорђа Јовановића и Јелисавете Начић), у 1935. је подигнут Дом Јужносрбијанаца. У тексту из 1940. истицало се да је хигијена на задовољавајућем нивоу, али се истицало да ће тек са отварањем лабораторија за преглед намирница бити на завидној висини. Такође се помињу и хладњаче за оставу намирница. Види још Београдске пијаце Скадарлија Референце Спољашње везе Кажњени бакалини са пијаце Бајлони, 1929. година Реклама из 1944. године за трговину животним намирницама Остварени приходи на пијаци Бајлони 1930. године Адресар пиљара на Бајлонијевој пијаци 1938. године Летњи београдски ноћни маркет на пијаци Скадарлија Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (27. јун 2019) Знаменитости Београда Нови радови на пијаци Скадарлија