Belgrádi erőd

A belgrádi erőd (szerbül: Београдска тврђава, / Beogradska tvrđava), más néven belgrádi vár vagy Kalemadgan, történelmi magyar nevén Nándorfehérvári vár egy összetett erődítményrendszer, amely a régi fellegvárból (Felső- és Alsóváros), valamint a Kalemegdan parkból (Nagy- és Kis-Kalemegdan) áll a Száva és a Duna összefolyásánál, a mai Szerbia fővárosában, Belgrádban, amelynek egyben a névadója is. A Kalemegdan park jelenlegi neve két török szóból származik: kale (erőd) és meydan (mező), ami szó szerint „erődmezőt” jelent. A Belgrád Stari Grad kerületében található erőd a város sajátos történelmi magját alkotja, a főváros kulturális örökségének egyik legfontosabb képviselőjeként eredetileg közvetlenül a második világháború után helyezték védelem alá, ez az első a Szerbiában hivatalosan nyilvántartásba vett kulturális műemlékek közül. Az erődöt 1979-ben Kiemelkedő Jelentőségű Kulturális Műemlékké nyilvánították, és a Szerb Köztársaság védelme alatt áll. Ez Belgrád leglátogatottabb turisztikai látványossága; mivel a belépés ingyenes, a becslések szerint a látogatók teljes száma (külföldi és belföldi turisták, valamint belgrádi polgárok) évente meghaladja a 2 millió főt. Bár több magyar vonatkozása is volt a hosszú történelme során, kiemelkedik közülük az 1456-os nándorfehérvári diadal. Fekvése A belvárosban elhelyezkedő belgrádi erőd a Šumadija geológiai vonulat 125,5 méter magas véggerincén helyezkedik el. A homokpad legalább a város Tašmajdan nevű részétől húzódik, és a miocén korból, az ősi Pannon-tenger legrégebbi szakaszaiból származik. A sziklaszerű gerinc a Nagy Hadiszigetre (szerbül: Veliko ratno ostrvo) és a Száva dunai torkolatára néz, és Belgrád egyik legszebb természetes kilátóját alkotja. Maga az erőd Dorćol (észak és északkelet), Stari Grad (kelet) és Kosančićev Venac (dél) negyedekkel határos. Három utca határolja: a Vojvoda Bojović körút, a Tadeuša Košćuška utca és a Pariska utca, valamint a folyóparton futó vasútvonal. Története Ókor A belgrádi erőd Belgrád városi területének magja és legrégebbi része. Évszázadokon át a város lakossága kizárólag az erőd falain belül összpontosult, így az erőd története a legújabb időkig magának Belgrádnak a történetét tükrözi. A várost először akkor említik, amikor a Kr. e. 3. században a kelta szkordiszkusz törzs „Singidunum” néven megalapította, miután legyőzték a korábban az erőd területén és környékén élő trák és dák törzseket. A városerődöt később a rómaiak hódították meg, továbbra is Singidunum néven volt ismert, és a „katonai határvidék” (limes) részévé vált, ahol a Római Birodalom a „barbár” Közép-Európával határos volt. Singidunumot a római Legio IV Flavia védte, amely megerősített tábort épített a Duna és a Száva összefolyásánál lévő dombon. A Kr. u. 378 és 441 közötti időszakban a római tábort a gótok és a hunok betörései során ismételten elpusztították. Az egyik legenda szerint Attila sírja a Száva és a Duna összefolyásánál található. 476-ban Belgrád ismét birodalmak közötti határrá vált: a Nyugatrómai Birodalom, a Keletrómai Birodalom, valamint az északi szláv-avar állam közé ékelődött be. A kelta erődítmény primitív építmény volt, amely a Terazije-gerinc tetején, a Száva Duna-torkolata felett helyezkedett el, ott, ahol az erőd ma is áll. A kelták az erőd körül kis, nyitott és megerősített településeken, úgynevezett oppidumokban éltek. Mivel nem tudni biztosan, hol állt a kelta erőd, így egyes történészek szerint közelebb lehetett a karaburmai és rospi ćuprijai nekropoliszokhoz. A kelta települések a La Tène-kultúrához tartoztak. Az eredeti katonai tábort valószínűleg a Legio VIII Augusta katonái foglalták el Kr. u. 46 és 69 között. A korai Singidunum a Legio IV Flavia Felix érkezésével érte el fénykorát, amelyet Kr. u. 86-ban helyeztek át a városba, és az 5. század közepéig ott állomásozott. A IV. legio jelenléte tette szükségessé egy négyzet alaprajzú castrum (erődítmény) építését, amely a mai erőd Felsővárosát foglalta el. Az építkezés a Kr. u. 2. század fordulóján kezdődött, mivel a 100-as évek elejétől a Legio IV Flavia Felix végleg Singidunumban állomásozott. Kezdetben az erődöt földsáncok és fa palánkok alkották, de röviddel ezután kővel erősítették meg, így ez lett Belgrád történetének első kőerődítménye. A maradványok ma az akropolisz északkeleti sarka közelében láthatók. A légió egy pontonhidat is épített a Száván, amely összekötötte Singidunumot Taurunummal. A téglalap alakú castrum a mai Felsőváros és a Kalemegdan park területét foglalta magában. A castrum magas falakkal rendelkezett, amelyeket fehér tašmajdani mészkőből építettek, és 16-20 hektáros területen terült el egy szabálytalan téglalapot (körülbelül 570 x 330 méter) formázva. Középkor I. Justinianus bizánci császár 535 körül újjáépítette a várat. A következő évszázadokban az erődítmény folyamatos pusztításokat szenvedett el az avar ostromok során. A szlávok (szerbek) és avarok „államszövetsége” Belgrádtól északra helyezkedett el; a szerbek és más szláv törzsek végül a 7. század elején telepedtek le a belgrádi térségben, valamint a Belgrádtól nyugatra és délre fekvő régiókban. A Belgrád (szerbül Beograd) nevet, amely nemcsak szerbül, hanem a legtöbb szláv nyelven „fehér várost” vagy „fehér várat” jelent, először a bolgárok említették Kr. u. 878-ban. Az erőd folyamatosan gazdát cserélt: három évszázadon át az első dunai bolgár birodalomhoz tartozott, majd a bizánciakhoz, utána pedig ismét a bolgárokhoz. Az erőd a 12. századig bizánci végvár maradt, amikor is az újonnan felemelkedő szerb állam kezére került. A Szerb Királyság, majd később a Szerb Birodalom Magyarországgal határos végvára lett. Salamon király Géza és László hercegek segítségével 1071-ben foglalta el a várat, amely ekkor került története során először magyar kézbe, így ténylegesen a Magyar Királyság része maradt, kivéve az 1282–1319 közötti időszakot. Miután a szerb állam az 1389-es rigómezei csatát követően összeomlott, Lazarevics István despota 1402-ben Belgrádot választotta fővárosának, amelyet Luxemburgi Zsigmond adományozott neki. Jelentős munkálatokat végeztek a védműveken, amelyek egy nagy, virágzó várost vettek körül. A Duna partján fekvő Alsóváros volt a fő városi központ egy újonnan épült ortodox katedrálissal. A Felsőváros a várával a szárazföld felől védte a várost. Belgrád fontos kereskedelmi és kulturális központtá válva jelentős bevándorlási célponttá alakult; a telepesek Szerbia más részeiről, Ragusából (Dubrovnik), Bulgáriából, Magyarországról, a Német-római Birodalomból, Itáliából és Velencéből érkeztek. A lakosság virágzásnak indult, így az erőd alsóvárosát, amely a város legforgalmasabb része volt, jelentősen ki kellett bővíteni. Belgrád majdnem egy évszázadig szerb kézen maradt. A despota 1427-ben bekövetkezett halála után vissza kellett adni Magyarországnak. Már 1440-ben megkísérelték a törökök elfoglalni a kulcsfontosságú végvárat, ám ez nem járt sikerrel. II. Mehmed oszmán szultán 1456-os kísérletét az erőd meghódítására Hunyadi János és a várat védő Szilágyi Mihály hiúsította meg (nándorfehérvári diadal), megmentve ezzel Magyarországot az oszmán uralomtól 70 évre. Kora újkor 1521. augusztus 29-én , 132 évvel a rigómezei csata után, az erődöt meghódították a törökök, és (rövid osztrák és szerb megszállási időszakokat leszámítva) az Oszmán Birodalom uralma alatt maradt egészen 1867-ig, amikor a törökök végleg kivonultak Belgrádból és Szerbiából. Az osztrák uralom rövid időszaka alatt (1718–1738) az erődöt nagyrészt újjáépítették és korszerűsítették. A török korban tanúja volt a 17. századi nagy szerb kivándorlásnak és a 19. századi két szerb felkelésnek. Buda 1686-os visszafoglalását követően megindult a törökök kiszorítása Magyarországról. Az 1688-as hadjárat célja már kifejezetten Nándorfehérvár visszavétele volt. II. Miksa Emánuel bajor választófejedelem 6000 katonából álló seregével július 28-án Péterváradon csatlakozott Aeneas Caprara és Antonio Caraffa tábornokok ausztriai, sváb, szász, frank, felső-rajnavidéki, magyar és horvát egységeihez, így mintegy 35 000 fős haderővel indultak Nándorfehérvár alá. Augusztus 9-én a Thököly Imre vezette török egységek ellenében átkeltek a Száván és elzárták a városból dél felé kivezető utat (mivel azt szárazföldön csak délről lehetett megközelíteni), majd elkezdték felállítani az ütegállásokat illetve kiépíteni a tábort védő cirkumvallációt. Az ostromlókat Bádeni Lajos fedezte, aki egységével önálló hadműveleteket folytatott a térségben és szeptember 5-én a boszniai Derventa mellett szétverte a vár felmentésére indult boszniai pasa seregét. A tüzérség Friedrich von Corfey ezredes irányítása alatt augusztus 14-én kezdte el lőni a várat és a várost ágyúkkal és mozsarakkal. Augusztus 27-re sikerült ledönteni a Felsőváros délkeleti sarokbástyájának falát, majd jókora rés keletkezett a déli falszakaszon. Szeptember 5-én éjjel sikeresen felrobbantották a falszakaszok ledöntésére szánt aknákat úgy, hogy a törmelék részben feltöltötte a 8 m széles és 5 m mély árkot. Ezért a választófejedelem szeptember 6-án hajnali 4 órai kezdettel megindította a rohamot. A védők olyan heves ellenállást tanúsítottak, hogy a császáriak mintegy hatórás harc után hátrálni kezdtek. Miksa Emánuel ezért kivont karddal előrelovagolva avatkozott a küzdelembe és személyesen, nemsokára nyílvessző által sebesítve vezette katonáit a rések ellen. Ennek eredményeképpen előbb a város, majd a vár is elesett: Ibrahim pasa kitűzette a fehér zászlót, majd később feltétel nélküli megadás jeléül földre is borult Miksa Emánuel előtt. A választófejedelem ostromnaplója szerint az előkészítő ostromműveletekben 600 fő esett el és 934 fő vált harcképtelenné, míg a rohamban 298 fő esett el és 954 fő sebesült meg. A siker hatására a törökök harc nélkül adták fel Szendrő és Galambóc várait. Az egy évvel korábban kinevezett Köprülü Musztafa 1690. október 1-én zárta körül Nándorfehérvárt mintegy 40 000 főnyi gyalogsággal és 20 000 fős lovassággal, és azonnal elkezdték az ostromárkok ásását illetve az aknák fúrását. A várat mintegy 5000 főnyi császári katona védte Ferdinand Aspremont altábornagy vezetésével. Bár a védők a török több támadását is visszaverték, az altábornagy reménytelennek ítélte a helyzetüket és levélben engedélyt kért a vár feladására. Bécsben alkalmatlannak ítélték a parancsnoki tisztségre, ezért felváltására Charles Eugène de Croÿ herceg táborszernagyot küldték. A vár és a védők helyzetét az pecsételte meg, hogy október 8-án a parancsnokság átadása alatt bombatalálat érte a lőporraktárat, ami egy hatalmas robbanást eredményezett. Aspremont szavaival: „Jeruzsálem pusztulása semmi Nándorfehérváréhoz képest.” A védőrség nagy része meghalt vagy harcképtelenné lett a robbanásban. Aspremont és Croÿ 300-400 emberükkel kénytelenek voltak elmenekülni. A nagyvezír a vár elfoglalása után rögtön annak megerősítéséhez látott, 8000 fős helyőrséggel, 150 ágyúval látta el, és ezzel befejezettnek tekintette a hadjáratot. Bár a vereség akár Bécs ostromát is lehetővé tette volna, a nagyvezír nem nyomult előre a védtelenné vált területen. 1693 nyarán Croy herceg kapta meg a magyarországi császári csapatok főparancsnokságát. Július 5-én Bozoklu Musztafa pasa nagyvezír vezette török sereg Edirnéből indult Erdély felé. Croy ezért úgy döntött, hogy megtámadja a stratégiailag fontos belgrádi erődöt, hogy ezzel elcsalogassa a török sereget Erdélytől. Croy július 31-én kezdte meg az ostromot mintegy 28 000 emberrel. A helyőrséget Ca’fer pasa vezette, és legfeljebb 12 000 törökből állt. Az osztrákok még mindig erősítésre vártak. Először a Cigány-szigetről épített hídon keltek át a Száván. Ezután a Bisniza falu közelében ásták be magukat, az erőd ágyúinak hatótávolságán kívülre. A herceg jó információkat kapott az erőd építészétől, Andrea Cordonától, de nem mindet, és továbbra is az Udvari Haditanács utasításaira várt. Augusztus 14-én a törökök sikeres kitörést hajtottak végre, és a tábornagy alig tudta újraszervezni seregét. Az ostromágyúk csak augusztus 26-án érkeztek meg, a májusra bejelentett dunai hajók pedig csak szeptember 1-jén. De ezek száma túl kevés volt; a török flotta körülbelül tízszer nagyobb volt. A sikertelen szeptember 17-i rohamot követően az osztrák sereg visszavonult az azóta kiépített péterváradi erődbe. A Savoyai Jenő vezette 100 000 fős keresztény császári hadsereg 1717. augusztus 16-án megsemmisítő vereséget mért Hacı Halil pasa nagyvezír vezette 180 000 fős oszmán hadseregre. Ennek következtében a segítség nélkül maradt 30 000 fős belgrádi helyőrség augusztus 21-én megadta magát a Habsburg-csapatoknak. III. Ahmed oszmán szultán békét kért, ami egy évvel később a pozsareváci békeszerződés megkötéséhez vezetett, amely véglegesítette Magyarország fennmaradó részének, a Temesi Bánságnak az Alsó-Szörénység területével, valamint Belgrád városának és Közép-Szerbiának a Habsburgok kezébe való átadását. Észak-Szerbia 1717–1739 közötti osztrák megszállása alatt számos kórházat alapítottak Belgrádban. A Szent János városi kórház az erőd falain belül épült fel, de pontos helye nem ismert. VI. Károly császár 1724-ben írta alá a Belgrádi Városi Statútumot („Kiáltvány a német Belgrád megszervezéséről”), amely említést tesz városi kórházról, városi patikáról, orvosokról és bábákról. A német önkormányzat alacsony bevételekkel rendelkezett, ezért az államhoz kellett fordulnia segítségért és támogatásért. A kórházat az 1728-as népszámlálás is említi. Már 1719-ben is kórházként működött, később pedig Thomas Berger, a kórház vezetőjének rezidenciája lett. Halála után a lánya továbbra is az épületben lakott. A kórházat (Stattspital) 1724-ben egy másik helyszínre, egy újonnan emelt épületbe költöztették. Mellé egy kis templomot építettek. Ez az új kórház meglehetősen kicsi volt, mindössze 2 szobával, egy konyhával és egy alagsorral rendelkezett, így valószínűleg nem egyezett meg a városi kórházzal. Miután Ausztria elvesztette az 1735–1739-es orosz–osztrák–török háborút, Észak-Szerbia Belgráddal együtt visszakerült a törökökhöz. Az 1739-es belgrádi béke egyik rendelkezése kimondta, hogy Ausztriának le kell rombolnia az összes olyan erődítményt, valamint katonai és polgári épületet, amelyet a megszállás alatt emelt. Az erődön belül számos barokk épületet leromboltak. Ausztria azonban nem rombolta le az erőd falain kívül eső épületeket. Így a Cara Dušana utca 10. szám alatti, 1724 és 1727 között épült ház a Dorćol negyedben fennmaradt, és ez ma Belgrád legrégebbi még álló háza. Az osztrák hadsereg 1787. december 2-3-án és 1788. január 18-án sikertelen kísérleteket tett a stratégiailag fontos város ostromára. Ausztria azt tervezte, hogy a hadüzenet kihirdetése előtt meglepetésszerűen elfoglalja Belgrádot, ám a báró borbereki Alvinczi József vezette rajtaütés nem járt sikerrel. Az 1837-es pestisjárvány majdnem háborúhoz vezetett az uralkodó Miloš Obrenović fejedelem és az erődben lévő oszmánok között. A járvány 1836-ban kezdődött az Oszmán Birodalomban, amely abban az időben semmilyen orvosi protokollal nem rendelkezett, Miloš fejedelem pedig azonnal lezárta a határokat és kötelező karantént rendelt el. Egy Belgrádba tartó, pestissel fertőzött oszmán nizámokból (katonákból) álló csoportot a határon, Aleksinacnál megállítottak és karanténba zártak, de többségük elmenekült és folytatta útját Belgrád felé, útközben (Ražanj, Paraćin, Jagodina, Ćićevac) terjesztve a pestist, míg végül 1837 tavaszán elérték az erődöt. A fejedelem elrendelte, hogy a szerb gárdisták teljes és szigorú ostrom alá vegyék az erődöt, így azt hat hétre teljesen elzárták a külvilágtól. A pasa az erődből panaszkodott és fenyegetőzött, kezdetben titkolva és tagadva a betegséget, de az erődbeli oszmánok vonakodtak attól, hogy ilyen állapotban katonai csetepatéba bocsátkozzanak. Az ostromgyűrű sikeres volt, mivel a pestis soha nem terjedt át Belgrádra. Négy külső városkaput a hozzájuk csatlakozó falakkal és sáncokkal együtt 1862 (Száva-, Vidin- és Varoš-kapu) és 1866 (Sztambul-kapu) között lebontottak. Miután az oszmánok 1867-ben teljesen kiürítették a belső erődöt, a szerb csapatok vették át az irányítást, de mivel az állam még mindig csak autonóm volt (a teljes függetlenséget 1878-ban érték el), Szerbia csak „kezelhette” azt, és a szomszédos Osztrák–Magyar Monarchia nem ismerte el az erőd tulajdonosaként. A szerb katonák első osztaga Svetozar Garašanin ezredes parancsnoksága alatt 1867. április 18-án ünnepélyes keretek között felváltotta az oszmán őrséget. A szerb hatóságok első intézkedése, alig 5 nappal az oszmánok 1867. áprilisi távozása után, a Ružica-templom újjáépítése volt. Az oszmán kivonulás után az osztrák-magyar újságok katonai szakértők által támogatott cikkeket közöltek folyamatosan arról, hogy az erőd stratégiailag elavulttá vált, és mivel semmiféle értékkel nem bír, az osztrák hadsereg 24 óra alatt képes lenne megsemmisíteni. 1867 őszén a polgárok heves tüzérségi tűzre ébredtek. Az uralkodó Mihajlo Obrenović fejedelem két üteget küldött az erődbe (oda, ahol a mai Franciaország iránti Hála emlékműve áll), és parancsot adott nekik, hogy lőjék az erődfalat ott, ahol a régi fahíd állt. Egész nap folyamatos tüzérségi tűz alatt tartották az erődöt, 300 sortüzet lőve ki De Bange ágyúkból. Tisztázatlan maradt, hogy a fejedelem miért rendelte el ezt: úgy döntött, hogy teljesen lerombolja az erődöt, ahogy az a polgárok között beszélték; meg akarta mutatni az osztrákoknak, hogy az erődnek igenis van értéke és jelentősége, és nem lehet egyetlen nap alatt megsemmisíteni (a heves ágyúzás ellenére is mindössze 15 méternyi sánc omlott le); vagy egyszerűen csak puszta dacból tette az osztrákokkal szemben. Az ágyúzás a Száva túlpartján fekvő Zimony polgárait is nyugtalanította, amely akkor az Osztrák–Magyar Monarchia része volt, és néhány, célt tévesztett gránát osztrák-magyar területen csapódott be, ezért a birodalmi kormány hivatalos diplomáciai jegyzéket küldött Szerbiának, amelyben tiltakozott az ágyúzás ellen, és emlékeztette a fejedelmet, hogy ő csupán a „kezelője” az erődnek. Az erőd átvétele után a szerb erők folyamatosan találtak a várbörtönökben akasztófa-darabokat, láncokat, bitófákat és karóbahúzáshoz használt karókat, amelyeket korábban az oszmánok a foglyok kínzására használtak. A szerb hadsereg hivatalos jelentései szerint a katonák az erődben kószáló „kísérteties, fej és végtagok nélküli jelenésekről” és egyéb rémségekről számoltak be. A hadsereg kiadott egy parancsot, miszerint hiába nincs már ellenség, minden őrnek „legalább párban” kell őrködnie. Mihajlo utódja, Milan Obrenović fejedelem, majd későbbi király elrendelte a terep elegyengetését az erőd keleti részein, valamint növényzet és fák telepítését, amelyből idővel kialakult a Kalemegdan park. Modern kor A II. Mahmud oszmán szultán által 1833-ban kiadott harmadik Hatt-i sharif (szultáni rendelet) után a Belgrádban maradó törökök számát 6000 főben korlátozták, beleértve a nőket és a gyerekeket, valamint egy erős török helyőrséget. A Felsővárosban csak törökök élhettek, míg az Alsóvárosban törökök és szerbek egyaránt lakhattak. A kapukat török őrszemek őrizték, kivéve amikor Miloš fejedelem az Alsóvárosba látogatott; ilyenkor szerb rendőrökre cserélték őket. Két adminisztrátor volt, egy török és egy szerb. A török adminisztrátornak csak a török lakosság felett volt joghatósága, de a török–szerb ügyekben szerb bíró elnökölt. Az 1830-as évek közepén 3000 ház állt az Alsóvárosban, amelyekből 2500 a törökök tulajdonában volt, akik bérbe adták őket a szerbeknek. Később, amíg lakott volt, az erőd Belgrád közigazgatási felosztásának egyik negyedét alkotta. Közigazgatási szempontból Gradnak („város”) nevezték, idegen nyelvekre azonban továbbra is „erőd”-ként fordították. A népszámlálások szerint 1890-ben 2219, 1895-ben 2281, 1900-ban 2777, 1905-ben 2396, 1910-ben pedig 454 lakosa volt. Kalemegdan volt a második repülőtér helyszíne Szerbiában az 1910-ben létesített Banjica negyedbeli repülőtér után. A Donji Grad (Alsóváros) egyik mezejét 1911 januárjában alakították át repülőgépek fogadására. A Száva partja mentén helyezkedett el, a régi törökfürdőtől (a mai Planetáriumtól) egészen a Száva Duna-torkolatáig. A repülés egyik úttörője, Edvard Rusjan repülőgép-szerencsétlenségben vesztette életét, miután 1911. január 9-én felszállt erről a mezőről, és gépét elkapta egy erős széllökés. Rusjan repülőgépének roncsait eredetileg a Donji Gradban állították ki, és a temetése a feljegyzések szerint az egyik legnagyobb volt Belgrádban. A repülőgép fennmaradt váza lett a modern belgrádi Repülési Múzeum elődjének első kiállítási tárgya. Ma a területet ejtőernyős és siklóernyős repülésekre használják, valamint sport- és ultrakönnyű repülőgépes légibemutatók helyszíne. 2021 júniusában bejelentették, hogy az erőd alatt felállítják a Rusjannak szentelt emlékkispadot, és a környező zöldterületet Edvard Rusjan Parknak fogják elnevezni. Az erőd és a park az első világháború alatt súlyosan megrongálódott. A háború nyitányaként az SMS Bodrog monitor vette tűz alá az erődítményt 1914. július 28-án. A szerb hadsereg nem rendelkezett megfelelő fegyverekkel az osztrák-magyar ágyúnaszádok elleni harchoz, így azok szabadon lőhették a várost a Száváról. Az első támadás nem bizonyult sikeresnek, csak november 2-án foglalták el. 1915-ben heves harcok folytak az Alsóvárosban, amikor a Dragutin Gavrilović őrnagy vezette szerb erők kitartóan, de végül sikertelenül harcoltak a támadó osztrák-magyar hadsereg ellen. A teljes megszállás előtt az osztrák-magyar hadsereg ideiglenesen bevonult Belgrádba, 1914. december 3. és 14. között. 1928-ban a „Šumadija” építőipari vállalat egy felvonó építését javasolta, amelyet „légi villamosnak” neveztek. A projekt tervei szerint Zimonyt a belgrádi erőddel kötötték volna össze a Nagy Hadiszigeten keresztül. A kabinok követési idejét 2 percben határozták meg, a teljes út pedig az elképzelések szerint 5 percig tartott volna. A projekt soha nem valósult meg, de a felvonó ötletét a 21. században felélesztették. Siklók építését is tervezték a Felső- és az Alsóváros összekötésére. A teljes Alsóvárost lebontásra ítélték, a tervekben a meglévő katonai laktanyák helyett nagy vidámpark, múzeumok, mesterséges tó, állatkert és stadionok szerepeltek. Mindezek helyett a vasutat az erőd lábánál vezették el, teljesen körülölelve azt, és gyakorlatilag elzárva a Száva folyótól, amit a korabeli építészek és várostervezők nem fogadtak egyöntetűen kedvezően. Az 1936-os berlini olimpián tett látogatása során Milan Stojadinović jugoszláv miniszterelnököt lenyűgözték a játékokra épült létesítmények, különösen a grandiózus Olimpiai Stadion. Arra ösztönözte a Jugoszláv Olimpiai Bizottságot, hogy Belgrádot jelöljék az 1948-as olimpia házigazdájának, és meghívta Werner Marchot, a berlini stadion építészét, hogy látogasson el Belgrádba, és tervezzen létesítményeket a játékokra. March 1938 májusában érkezett Belgrádba, és az erőd Alsóvárosát javasolta az olimpiai komplexum helyszínéül. Építészeti tervpályázat vagy tendereztetés nélkül a Stojadinović-kormány elfogadta az ötletét, és szabad kezet adott neki a tervezést illetően. A projekt 1939-ben készült el, és az építészeti makettet 1940 októberében állították ki az „Új német építészet kiállításán” a Belgrádi Vásár német pavilonjában. 1940 elején March megkezdte az előkészítő munkálatokat, mivel az erőd sportkomplexumon kívüli részeinek részleges átalakítását is tervezte. Régészeti felmérést kezdeményezett, és meghívta Daniel Krencker német építészettörténészt az ásatások tanulmányozására. A megaprojektek náci kiterjesztésének, valamint a német történelmi szerep és fontosság e régióbeli növelésének keretében Krencker úgy méltatta March projektjét, mint „egy művészi álmot, amely olyan ritka és jelentős német kulturális tettet képvisel, amely hozzájárul Belgrád régi német dicsőségéhez”. Alig néhány nappal azután, hogy a német tudósok elhagyták az erődöt, Németország 1941. április 6-án megtámadta Jugoszláviát. Az olimpiai komplexum építése háttérbe szorult, és a németek figyelme a háború alatt az erőd régészeti feltárására irányult. A második világháború alatt az erőd további károkat szenvedett. A Katonai Múzeum megrongálódott az 1941. áprilisi bombázásban, majd ezt követően kifosztották. Azonnal a német katonai múzeumok vezetőjének hatáskörébe került, majd kijavították, és 1941 júliusában újra megnyitották a közönség előtt. A második világháború után, mielőtt síközpontok épültek volna a Belgrádtól távolabbi hegyekben, a Kalemegdan (valamint a Banovo Brdo, a Košutnjak és az Avala) lejtőit a belgrádiak síelésre használták. Emellett közvetlenül a háború után az erőd bizonyos részeit lezárták a nyilvánosság elől. Bizonyos részeken az új Jugoszláv Néphadsereg állomásozott, míg másokat a hátrahagyott lőszerek miatt zártak le. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Belgrade Fortress című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.