NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Poudrières dans la forteresse de Niš

Les poudrières dans la forteresse de Niš (en serbe cyrillique : Барутане у Нишкој тврђави ; en serbe latin : Barutane u Niškoj tvrđavi) se trouvent à Niš, dans la municipalité de Crveni krst et dans le district de Nišava, en Serbie. Elles sont inscrites sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 289). La porte de Vidin est classée en même temps que les poudrières. Présentation La forteresse de Niš conserve cinq poudrières construites par les Ottomans entre 1720 et 1723, en même temps que la forteresse elle-même. Quatre d'entre elles, de même taille, sont situées le long du mur nord et une cinquième, de dimensions plus modestes, est située dans la partie est de la forteresse. Les poudrières de la partie nord, de plan rectangulaire, sont couvertes d'un toit à quatre pans ; l'intérieur est constitué d'un mur massif de plus d'un mètre d'épaisseur autour duquel s'étend un étroit couloir ; la salle centrale était utilisée pour stocker la poudre à canon et les munitions et le couloir environnant, doté comme la salle d'une voûte en berceau, était utilisé par les soldats en cas d'attaque. Ces soldats pouvaient défendre le bâtiment en tirant par 12 meurtrières ouvertes dans les murs. Les murs, à l'extérieur comme à l'intérieur, sont massifs et constitués en pierres concassées, avec des renforcements en grès dans les angles, sur le montant des portes et sur les linteaux. La corniche qui longe le toit est en pierres et de briques et la porte d'entrée est en bois renforcée de fer. La poudrière du côté est, la plus petite, est divisée en deux salles ; elle est recouverte d'un toit en tuiles à pignon. Ces poudrières sont les seuls bâtiments de ce type conservés en Serbie. Références Articles connexes Serbie ottomane Monuments culturels du district de Nišava Portail de l’Empire ottoman Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la protection du patrimoine
Гимназија „Руђер Бошковић” Београд

Гимназија „Руђер Бошковић” је приватна гимназија у Београду. Налази се у улици Кнеза Вишеслава 17 у насељу Кошутњак, на територији Градске општине Чукарица. Историјат Гимназија „Руђер Бошковић” је основана 2003. године. Заједно са Основном школом „Руђер Бошковић” чини јединствен образовни систем. Обе школе су акредитоване од стране Министарства просвете Републике Србије, са решењима 022-05-41/2005-03 од 20. априла 2005, 610-00-0134/2007-07 од 26. марта 2007. и 022-05-065/2003-03 од 12. марта 2003. године. Основна школа „Руђер Бошковић” ради по наставном плану и програму прописаном од стране Министарства просвете Републике Србије. Од школске 2015—2016. године примењује се модел IB Primary Years Programme (PYP) за узраст од пет до једанаест година, а од школске 2016―2017. године IB Middle Years Programme (MYP), који се реализује у старијим разредима основне школе. У Гимназији се остварује наставни план и програм прописан од стране Министарства просвете Републике Србије као и међународни образовни програми: IB Middle Years Programme и IB Diploma Programme. Данас Данас школу похађа око 150 ученика распоређених у одељења у којима се настава реализује на српском (општи смер гимназије) и енглеском језику (међународни програми). Радни дан подразумева целодневни боравак ученика. Поред редовне наставе, ученици могу да учествују у слободним активностима из различитих области: спорт, плес, уметност (дизајн, хор, филм, драмска уметност), страни језици, лингвистика, новинарство, математика, физика, хемија, историја, екологија и шах. Процес учења се одвија и ван учионице кроз ђачке екскурзије, рекреативну наставу, ђачке размене, излете и језичке и спортске кампове. Током целе године организују се посете културним и научним институцијама, као и гостовања истакнутих уметника, писаца, спортиста и научних радника. Референце Спољашње везе Званични веб сајт Гимназије „Руђер Бошковић” Београд
Родна кућа Владе Аксентијевића

Кућа у којој се родио народни херој Влада Аксентијевић (1916 - 1942) се налази у Обреновцу. Као родна кућа народног хероја Владе Аксентијевића има статус непокретног културног добра као споменик културе. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика
Église en bois d'Orašac

L'église en bois d'Orašac (en serbe cyrillique : Црква брвнара у Орашцу ; en serbe latin : Crkva brvnara u Orašcu) est une église orthodoxe serbe serbe située à Orašac, sur le territoire de la ville de Belgrade et dans la municipalité d'Obrenovac en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (no SK 61) et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation L'église a été construite entre 1816 et 1818 comme une église paroissiale. Avec le temps, le cimetière autour de l'église a pris de l'importance et l'édifice est devenu une chapelle. En dehors de la croix qui la surmonte et de sa forme allongée, l'église diffère peu des maisons en bois édifiées à la même époque. Elle est construite avec des planches de chêne reposant sur un socle en briques ; le toit actuel est recouvert de tuiles. Les façades sont dépourvues de décoration. L'édifice a connu d'importantes modifications, notamment en 1922 ; une partie des biens précieux qu'il abritait a disparu à l'occasion de cette rénovation. L'église a été détruite dans les années 1980 et un nouvel édifice, plus petit, a été construit à sa place. L'église abrite aujourd'hui des parties de l'ancienne iconostase et des icônes peintes par Jeremija Mihailović, par Nikola Jovanović et par un artiste inconnu de la première moitié du XIXe siècle. Notes et références Voir aussi Monuments culturels de la ville de Belgrade Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Црква брвнара у Орашцу

Црква брвнара у Орашцу, насељеном месту на територији општине Обреновац, подигнута је у периоду од 1816. до 1818. године као парохијска црква. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Историјске прилике Први записи о настанку прве цркве брвнаре у Орашцу датирају за почетак 19. века у Летопису цркве у Дрену, где се наводи да је црква спаљена од стране Турака 1804. године и да је тадашњи парох Добривоје Јеремић побегао у оближње село Орашац. У јарузи орашачке шуме је подигао цркву од прућа, највероватније 1807. године, коју је посетио народни гуслар Филип Вишњић две године касније (1809) и песмом храбрио устанике. Као место окупљања народа и устаника Турци су је, по предању, спалили 1813. године, када је спаљено и срушено село Орашац. Обнова цркве Друга црква брвнара је по запису из 1818. године на царским дверима иконостаса, да их поклања Никола Васић „за вечни спомен”, подигнута најраније годину или две раније, одмах после Другог српског устанка. О настанку и постојању цркве у Орашцу писао је Јоаким Вујић у својим „Путешествијима по Сербији”, а постоји и на списку новоизграђених и обновљених цркава за време владавине кнеза Милоша Обреновића, који је саставио пуковник Јованче Спасић, по захтеву самог кнеза. Наредних година служила је као парохијска црква за села Орашац, Дрен, Вукићевицу и Ушће, све до 1869. године и посете Епископа шабачког Мојсија који је наложио да се црква затвори због оронулости и да се почну прикупљати средства за подизање нове или обнову постојеће. Поново је обновљена после 1874. године и служила је до 1895. године, када је у попису наведено да је због трошности затворена, те да се спрема градња нове цркве. Изглед цркве Првобитно, по спољном изгледу црква брвнара се није разликовала од стамбених брвнара, осим издуженене архитектонске основе и крстовима на оба краја слемена четворосливног крова, који је покривен бибер црепом. Димензија 11,6x5,55 метра и висине 4,85 метра, грађена је од храстових талпи с темељима од опеке. Обрада конструктивног дела је безорнаментална, доста груба. Са преправком извршеном 1922. године црква је изгубила првобитни карактер, где су девластирани предмети из области сликарства и занатства, смањена површина и унутрашњи простор наменски другачије осмишљен. Данашња црква Пред крај 20. века црква брвнара је била потпуно запуштена, те је одлучено да се поново обнови. Крајем 1994. године освећени су нови темељи, измештени 50 метара на север у односу на постојећу цркву, на плацу који је поклонио Станислав Поповић. Радови су почели исте године и црква је завршена две године касније, када је 28. априла 1996. године освештао епископ далматински Лонгин. У нову цркву брвнару пренет је део иконостаса старе цркве, без горњег дела, који је пренет у нови храм у Дрену, по њеном подизању. Делове старог иконостаса и појединачне иконе радили су иконописци Јеремија Михаиловић, Никола Јовановић и непознати зограф из прве половине 19. века. Галерија Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика
Стара механа у Ушћу

Стара механа у Ушћу, насељеном месту на територији Градске општине Обреновац, подигнута је средином 19. века на главном путу Београд−Шабац. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Стара механа у Ушћу дуго је времена представљала стециште путника и трговаца на овом иначе фреквентном путу. Зграда је зидана опеком, покривена кровом на четири воде са црепом и састоји се од кафанске сале, кухиње, оставе, соба за преноћиште и трема у целој дужини главне фасаде. Подигнута као објекат угоститељске намене, зграда Старе механе у архитектонском смислу представља значајно достигнуће народног градитељства на београдском подручју. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Градски завод за заштиту споменика културе града Београда/Каталог непокретних културних добара на територији града Београда Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. мај 2015) Стара механа
Механа Узун Мирка Апостоловића у Мислођину

Механа Узун Мирка Апостоловића у селу Мислођину код Обреновца, везана је за име једног од највећих јунака у новијој историји Београда. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Историјат Објекат се налази у такозваном Мислођинском потесу, у близини десне обале Колубаре поред друма Београд-Обреновац, где се некад налазила палешка скела (Палеж је старо име за Обреновац). Као кафана или хан, отворена је у првој половини XIX века (вероватно око 1815), по наређењу Књаза Милоша "за путнике и намернике палешке скеле". Дуго је била власништво Узун Мирка Апостоловића, чија породица је била из села Шопић, поред Лазаревца. Узун Мирков отац Петар и дела Апостол, погинули су у Кочиној крајини, а мајка се, после бекства пред Турцима у Срем, вратила у Србију и настанила у селу Мислођин. Мирко се придружио устаницима и веома се истакао у борби за ослобођење Београда. Учествовао је у више битака у Другом српском устанку, а после споразума између Милоша и Марашли Али-паше, живео је у Београду и Палежу (Обреновцу), где је држао ову кафану. Као објекат јавног карактера била је центар политичког и друштвеног живота у време када је баш ова област преузела веома активну борбу за ослобођење од Турака. Пред крај прве владе Милоша Обреновића, нови власник кафане био је први срески начелник Београдсеке Посавине Павле Јовановић-Шарчевић, која је по њему носила име Шарчевића кафана. Објекат је као кафана мењао власнике и радио све до првих година XXI века. У последњој деценији, овај споменик културе који се налази у приватном власништву, није у функцији. Архитектура Механа представља један од најстаријих и свакако историјски најзанимљивијих објеката руралне архитектуре на ширем подручју града. По свом архитектонском обликовању и просторној диспозицији механа Узун Мирка Апостоловића представља репрезентативан примерак народне архитектуре специфичне намене веома карактеристичан за београдску околину. Очувани објекти из XIX века припадају шумадијском типу и тзв. посавској варијанти овог типа. Оба типа сеоских кућа карактеристична су за насеља обреновачке општине. Објекат има правоугаоноу основу, са подрумом и таваном, те кровом на "четири воде", и типичан је представник друмских механа - ханова, какве су се подизале у Србији у првој половини XIX века. Зидна констукција је бондручна, са испуном од опеке, док је кров прекривен бибер црепом. Предња фасада има трем читавом дужином, са дрвеним стубовима који носе греде. Зграда садржи кафанску салу, кухињу, собе за преноћиште и стан за власника. Данашње стање се незнатно разликује од првобитног, које је подразумевало потпуно симетричан распоред осталих просторија објекта. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Градски завод за заштиту споменика културе града Београда/Каталог непокретних културних добара на територији града Београда Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. мај 2015) Механа Узун Мирка Апостоловића
Зграда школе у Конатицама

Стара основна школа у Конатицама, насељеном месту на територији Градске општине Обреновац, подигнута је 1869. године, на месту старије школе из тридесетих година 19. века. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Школа у Конатицама је подигнута као грађевина са основом у облику издуженог правоугаоника. Зидана је са опеком и покривена четворосливним кровом са бибер црепом. Зграда је централног типа са ходником који је дели у два једнака симетрична дела. Лево и десно од ходника налазе се по две једнаке просторије, од којих су три резервисане за учионице, а четврта за стан учитеља. Осим што је значајна за развој школства у Србији, зграда Основне школе у Конатицама представља и један од најуспелијих примера утилитарне народне архитектуре у околини Београда. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Градски завод за заштиту споменика културе града Београда/Каталог непокретних културних добара на територији града Београда Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. мај 2015)
Хан Пантића у Горњој Раљи

Хан Пантића у Горњој Раљи, насељеном месту на територији градске општине Сопот, подигнут је у другој половини 19. века. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Изглед хана Зграда хана је правоугаоног облика, бондручне конструкције постављена на камене темеље са испуном од камена, са подрумом испод једног дела зграде. Са главне уличне стране постављен је широки трем с дрвеним стубовима који захвата две фасаде правећи на саставу нешто уздигнут угаони доксат. Кровна конструкција је дрвена са вешаљкама и јаким дрвеним гредама, са покривачем од црепа. Распоред просторија и поред преправки је сагледљив и данас се састоји од десет просторија у којима је задржан првобитни распоред од две кафанске сале с кухињом и оставом у северном делу и пет соба за становање одвојених подужним ходником у јужном делу зграде. Распоред је касније поремећен затварањем доксата и трема на бочној фасади као и постављањем преградних зидова унутар појединих просторија. По свом архитектонском обликовању, просторном решењу и обради млађи хан у Горњој Раљи представља један од најрепрезентативнијих примерака ове, наменски специфичне архитектуре у београдској околини. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Градски завод за заштиту споменика културе града Београда/Каталог непокретних културних добара на територији града Београда Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. мај 2015)
Црква Светог Арханђела Гаврила у Прогару

Црква Светог Арханђела Гаврила у Прогару, насељеном месту на територији градске општине Сурчин, подигнута је 1789. године. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Архитектура цркве Црква у Прогару је посвећена Светом Арханђелу Гаврилу, саграђена је на месту старијег храма из прве половине 18. века. Грађена је у духу класицизма са елементима барока, као једнобродна грађевина с полукружном апсидом на источном и припратом на западном делу, изнад које је црквени хор и двоспратни звоник. На њеној изградњи радио је Маурицијус Рабл, зидарски мајстор из Земуна, касније ангажован на изградњи Саборне цркве у Београду. У току Другог светског рата била је минирана и дигнута у ваздух од стране Немаца у знак одмазде и том приликом била озбиљно оштећена, када је уништен и класицистички конципиран иконостас са иконама. Од појединачних икона сачуване су само две из прве половине 19. века. Фреска из 1911. године, рад Васе Поморишца, знатно је оштећена. Санација и реконструкција цркве предузета је 1970. године. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Градски завод за заштиту споменика културе града Београда/Каталог непокретних културних добара на територији града Београда Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. мај 2015)
Стара варошка кућа у Обреновцу

Стара варошка кућа у Обреновцу је подигнута у првој половини 19. века као чаршијска градска кућа двојне намене. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Настала у време формирања Чаршије као трговачког центра, кућа је квадратне је основе, с приземљем и спратом и двосливним кровом покривеним ћерамидом. Зидана је у бондручној конструкцији са испуном од ћерпича. Архитектура, просторна организација, садржина и стилска обрада објекта карактеристичне су за начин живота и укус српске трговачке средине тог времена. Као грађевина двојне намене, стара варошка кућа представља класичну шему чаршијске градске куће у Србији 19. века. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Нада Живковић:Стара варошка кућа у Обреновцу Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (22. септембар 2018) Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Градски завод за заштиту споменика културе града Београда/Каталог непокретних културних добара на територији града Београда Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. мај 2015)
Monastère de Lipar

Le monastère de Lipar (en serbe cyrillique : Манастир Липар ; en serbe latin :Manastir Lipar) est un monastère orthodoxe serbe situé à Gornja Sabanta, dans le district de Šumadija et sur le territoire de la Ville de Kragujevac en Serbie. Le monastère abrite une communauté de religieuses. Présentation Le monastère se trouve à Donja Sabanta sur la colline de Lipar, à 10 km de Kragujevac ; le village et la colline sont connus grâce au poète et au peintre romantique Đura Jakšić qui a y enseigné en 1865 et 1866 et y a écrit ses poèmes Sur la colline de Lipar et Minuit. Selon la tradition, à cet emplacement, se trouvait un monastère remontant au XVIe siècle, pillé et démoli par les Ottomans. L'église actuelle a été construite en 1936 et a servi d'église paroissiale jusqu'en 2003 ; en 2013, l'évêque de l'éparchie de Šumadija Jovan en a fait le centre d'un couvent de religieuses. L'église du monastère est de dimension modeste et, par son style architectural, elle est inspirée de l'école moravienne de la Serbie médiévale, notamment par ses motifs décoratifs. La nef, rectangulaire, est prolongée par une abside demi-circulaire ; de part et d'autre de l'autre de l'autel se trouvent deux autres petites absides qui forment des saillies sur les façades latérales. En 1997, l'église a été restaurée et, à cette occasion, une fontaine commémorative a été érigée près de l'édifice. En 2007, un nouveau konak a été construit, un narthex a été ajouté à l'église et un clocher a été érigé. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Éparchie de Šumadija Monuments culturels du district de Šumadija Liens externes (sr) Site officiel Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail du christianisme orthodoxe
Alte Genossenschaft – Haus Ranković

Die Alte Genossenschaft – Haus Ranković befindet sich in Draževac, einer Siedlung auf dem Territorium der Stadtgemeinde Obrenovac. Das Gebäude zählt zum unbeweglichen Kulturgut als Kulturdenkmal. Geschichte Das Alte Genossenschaft – Haus Ranković in Draževac ist bekannt für das architektonische, funktionale und räumliche Konzept des Hauses -Typ Šumadija, dessen Bau typisch für das Gebiet von Zentralserbien und Šumadija war. Es gehört zum vollentwickelten Typ des ländlichen Genossenschaftshauses der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts. Beschreibung des Hauses Der Bau des Hauses bezieht sich auf die Klassenschichtung und Bildung einer reichen Schicht, im frühen 19. Jh., die mit materiellen Ressourcen die ersten wichtigen und wertvollen Wohngebäude bauen konnten. Mit den Grundelementen der alten Balkanarchitektur, wurden Neuheiten in Bezug auf Baustoffe, Raumverteilung und Detailverarbeitung in den Bau von Landhäusern eingeführt. Es hat eine rechteckige Basis von 15 × 15 m, von zentraler Lage mit vier Räumen, drei Zimmern und einem "Haus" mit zwei gegenüberliegenden Türen und einem offenen Schornstein. Mit den Grundelementen der alten Balkanarchitektur wurden Neuheiten im Bezug auf Baustoffe, Raumverteilung und Detailverarbeitung in den Bau von Landhäusern eingeführt. Das Haus zählt zu den Fachwerkhäusern, aufgestellt auf Balken aus Eichenholz auf Steinen. Die Wände sind mit Lehmgemisch gefüllt. Die Dachkonstruktion besteht aus Holzbalken, abgedeckt mit Dachziegeln. Die tiefe zentrale Veranda ist auf der Außenseite mit einer gewölbten Arkade und später mit einem zusätzlichen Holzzaun geschlossen worden. Die ruhige Fassade mit betonten horizontalen Rhythmus von Fensteröffnungen und einer Veranda ist weiß bemalt. Die großen Dachabläufe stellen besondere Merkmale in Bezug auf die Kunst dar. In den frühen 1980er Jahren wurde das Haus der Familie Ranković von seinem ursprünglichen Standort am Rande des Dorfes zum Grundschulhof in Draževac verlegt. Weblinks Liste der Kulturdenkmäler in Belgrad Einzelnachweise
Old Cooperative House of the Ranković Family

Old Cooperative House of Ranković Family is located in Draževac, a settlement in the territory of the city municipality of Obrenovac. The building is listed as a cultural monument. Description Old Cooperative House of Ranković Family in Draževac is typical of houses built in Šumadija and central Serbia. It is a rural cooperative house built by a wealthy family in the first half of the 19th century. Description The house has a square foundation of 15 x 15 m, built using oak beams placed upon a stone base. The walls are brick and rubble construction and the roof is tiled. The front porch is deep with a four-arch arcade, and is protected by a wooden half-wall added later. Inside, four rooms are arranged around a central hall. The windows are aligned in a marked horizontal pattern. The large roof eaves are artistically designed. The house was moved to its present location near the primary school in Draževac in the 1980s. References