NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ТВ5 Солитер

ТВ5 Солитер је највиша зграда у Нишу и највиша зграда изван Београда. Саграђена је 1973. године и изградњу је финансирала Југословенска народна армија. Од 20 спратова, 18 су стамбени а остали су углавном пословни. На тих 18 стамбених спратова, смештено је 144 стана. На сваком спрату има по 8 станова, од који су 6 већи (70-100 квадрата) и 2 мања (50-70 квадрата). У овој згради живи између 400 и 500 људи. Годину дана након одласка ТВ 5 из зграде, њихова светлећа реклама при врху зграде је престала да светли, а због неодржавања слово Т је испало, па се погледом из даљине може погрешно закључити да се солитер зове B5 (бе-5, или в5). Карактеристике ТВ5 Солитер представља највишу зграду у Нишу и шесту по висини у Србији. Тринаеста је по висини на Балкану. Налази се близу почетка Булевара доктора Зорана Ђинђића. Висока је 81 метар и има 20 спратова. У згради постоји 18 стамбених спратова са 144 стана и 8 пословних спратова. ТВ5 Солитер има 3 лифта од којих је један велики и може понети велику тежину, и два мања од којих је један непарни, а један парни. Лифтови у овој згради иду брзином од 3 метра у секунди. Заједно са Ауто-Кућом и Хотел Амбасадором спада у највише зграде у Нишу. Историја ТВ5 Солитер је једна од десет зграда направљених дуж Булевара доктора Зорана Ђинђића, званих Жути Солитери, чију је изградњу финансирала ЈНА. Изградња је започета 1972. године и првих 6 месеци изградње је извлачена вода из земљишта. Током других 6 месеци се зидала ова зграда. Усељење је започето децембра 1973. године. Када је завршена, постала је друга највиша зграда у Србији. Једина виша зграда је била Ушће Кула. Ова зграда је била намењена ветеранима из Другог светског рата. Убрзо након изградње, у приземље и прва 3 спрата се уселила продавница Вартекс, те је зграда добила име Вартексов солитер или Вартексов небодер, углавном због светлеће рекламе на крову. У другом делу приземља се уселила врањска фирма Симпо, а поред Вартекса, отворила се продавница Шипад. Неколико година након тога, на последња четири спрата се уселила нишка ТВ5 и поставила своју светлећу рекламу. Тада је ова зграда добила надимак ТВ5, односно, Петица. Студио ове телевизије се налазио у овој згради до 2009. године након чега је пребачена у нишки тржни центар Калча. На крову је остала светлећа реклама, али је годину дана након одласка телевизије престала да светли, а због неодржавања, слово Т је испало, које и данас недостаје. Види још Списак највиших зграда у Србији Ниш Нишава Хотел Амбасадор Референце
Ски център „Стара планина“

Ски център „Стара планина“, известен също и с наименованието Бабин зуб (на едноименния връх), е планински курорт в Сърбия и един от основните ски курорти в страната. Управлява се от публичната компания Skijališta Srbije. Намира се в Стара планина, на 55 километра от град Пирот и на 70 километра от град Ниш. През 2008 година икономическото министерство на Сърбия обявява план да инвестира над 240 милиона евро за осем години в курорта. Въпреки това голяма част от плана остава нереализиран и са получени само част от инвестициите. Намира се на надморска височина между 1100 и 1900 метра като има 6 писти с обща дължина от 13 километра. Някои от тях са оборудвани с оръдия за изкуствен сняг. Всички писти са категоризирани от Международната федерация по ски (FIS). Лифтовете са с капацитет от 2400 скиори на час. Галерия Външни препратки Официален уебсайт Източници
Stara Planina ski resort

Stara Planina ski resort or Stara Planina ski center (Serbian: Ски-центар Стара планина / Ski-centar Stara planina) is a mountain resort and one of the largest centers of winter tourism in Serbia, operated by public company "Skijališta Srbije". Located on the slopes of Stara Planina, it is mainly a destination for skiing. History In 2008, the Ministry of Economy announced its plan to invest around 240 million euros over eight years in Stara Planina ski resort. However, much of the plan has never been realized, with only some of the investments being realized over 10 years. Features It is located at elevations between 1,100 and 1,900 meters. It has six tracks having 13 km (8.1 mi) in total, with some of them covered by artificial snowing systems, with the total capacity of the about 2,600 skiers per hour. It is equipped with modern chairlifts, with total capacity of 2,400 skiers per hour. All tracks are categorized by the International Ski Federation (FIS). Transportation Stara Planina ski resort is located some 55 kilometers from the city of Pirot, 70 kilometers from the city of Niš and international airport Niš Constantine the Great Airport. Gallery See also Tourism in Serbia References External links Official website Ski resort Stara Planina at skiresort.info Stara Planina ski resort at skibus.rs (in Serbian)
Ски-центар Стара планина

Скијалиште Стара планина или ски-центар Стара планина је планинско одмаралиште и један од највећих центара зимског туризма у Србији, којим управља Јавно предузеће „Скијалишта Србије”. Смештен на обронцима Старе планине и углавном је дестинација за скијање. Историјат Године 2008. Министарство привреде Републике Србије објавило план да инвестира око 240 милиона евра током осам година у скијалиште Стара планина. Међутим, велики део плана никада није реализован, а само неке од инвестиција су реализоване током наредних 10 година. Опште информације Налази се на надморској висини између 1.100 и 1.900 метара. Има шест стаза укупне дужине 13 км од којих су неке покривене системима за вештачко оснежавање, са укупним капацитетом од око 2.600 скијаша на сат. Опремљен је савременим жичарама, укупног капацитета 2.400 скијаша на сат. Све стазе су категорисане од стране Међународне скијашке федерације (ФИС). Скијалиште Стара планина се налази на око 55 километара од Пирота, 70 километара од града Ниша и међународног аеродрома Ниш Константин Велики. Галерија Види још Туризам у Србији Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Скијалиште Стара планина на сајту skiresort.info Скијалиште Стара планина на сајту skibus.rs
Muzička škola „Isidor Bajić” Novi Sad

Muzička škola „Isidor Bajić“ je srednja muzička škola koja se nalazi u gradu Novom Sadu, glavnom gradu srpske pokrajine Vojvodine. Adresa škole je Bulevar cara Lazara broj 67. Škola je osnovana 1. septembra 1909. To je jedna od 15 srednjih škola u Novom Sadu. Dobila je ime po Isidoru Bajiću, poznatom srpskom kompozitoru, pedagogu i izdavaču koji je bio i prvi direktor škole i njen profesor teorije. Učenici ove škole postigli su i postižu brojne uspehe na muzičkim takmičenjima u Srbiji i inostranstvu, u proseku 100 nagrada godišnje. Ministarstvo prosvete Republike Srbije i Kulturno prosvetno društvo Srbije je 1999. ovoj školi, za izuzetna pedagoška dostignuća, dodelilo nagradu "Vuk Stefanović Karadžić". Vidi još Ulica Njegoševa 9 (Novi Sad) Bulevar cara Lazara 67 (Novi Sad) od 1. septembra 2021 Reference Literatura Spoljašnje veze Zvanični sajt škole
Stade du FK Hajduk

Le Stade FK Hajduk (en serbe : Стадион Хајдука), également connu sous le nom de Stade Hajduk na Lionu (en serbe : Стадион Хајдука на Лиону), est un stade de football serbe situé à Zvezdara, un quartier de la ville de Belgrade, la capitale du pays. Doté de 2 000 places et inauguré en 1953, le stade sert d'enceinte à domicile pour l'équipe de football du FK Hajduk. Histoire En 1953, le FK Hajduk Belgrade décide de se faire construire son propre stade dans le quartier du Lion de Zvezdara. Le club jouait auparavant dans divers terrains de la ville selon les disponibilités, le plus souvent à Mali Mokri Lug ou encore à Karaburma. À l'issue de la saison 1968-69, l'Hajduk est promu en troisième division yougoslave. Le stade est alors rénové. On y ajoute une petite tribune couverte. Événements Galerie Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de Belgrade
Stadio Hajduk na Lionu

Lo stadio FK Hajduk (in serbo Стадион Хајдука?), meglio conosciuto come stadio Hajduk na Lionu (in serbo Стадион Хајдука на Лиону?) è uno stadio di calcio di Belgrado che ospita le partite dell'Hajduk Beograd. Si trova nella municipalità di Zvezdara, in Milana Rakića 48, a poca distanza dagli impianti del FK Obilić e del FK Sinđelić. Come molti altri impianti sportivi della ex Jugoslavia, anche questo stadio ha un ristorante al suo interno, con la particolarità che si trova proprio dietro una delle due porte, offrendo così ai tifosi un'esperienza davvero coinvolgente. I tifosi organizzati dell'Hajduk si chiamano Golubovi. Storia Nel 1953, la società decide finalmente di dare una casa al club che, fino a quel momento, dal momento della sua fondazione, ha girovagato per i terreni vicini, giocando le partite casalinghe prevalentemente a Mali Mokri Lug e Karaburma. L'Hajduk è una realtà locale, quindi viene scelto il quartiere Lion nel municipio di Zvezdara per lo stadio, i derby con l'OFK sono i più sentiti e non di rado l'unica tribuna si riempie. Nella stagione 1968/69, che vede l'Hajduk promosso in Sprska Liga, la terza serie nazionale, massimo risultato raggiunto nella Jugoslavia unita, lo stadio viene ristrutturato e una piccola tribuna coperta aggiunta sul lato opposto a quella principale, lavori che, ad oggi, restano gli ultimi eseguiti. L'inaugurazione avviene con la disputa di una partita amichevole che vede ospite la Stella Rossa. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Stadion Hajduk na Lionu
Стадион Хајдука на Лиону

Дуго после оснивања Хајдук није имао своје игралиште, па су играчи најпре тренирали код некадашње Радио индустрије да би се потом померили мало ниже на стрму ливаду „Код три ораја”, изнад Пашине чесме. Ту су дочекивали и понеког ривала у пријатељским утакмицама. Игралишта на којима је играо Хајдук као домаћин док није изградио свој стадион: Црвена звезда, Мали Мокри Луг (најчешће ту је и тренирао) Београд, Карабурма Млади Пролетер (бивше Балканово код Опсерваторије на Звездари) и другде Изградња фудбалског терена завршена је 1951. године и имала је земљану подлогу. За уређење терена били су заслужни: Станислав Милутиновић (председник клуба) Мате Абаз Мане Јевтић Велизар Јевтић Михајло Јојић (директор ГП „Градитељ”) Давор и Ленко Грчић (играчи сплитског Хајдука) Илија Кутановски ............. На отварању игралишта гостовала Црвена звезда. По неким проценама било је, између 1.500 и 2.000 гледалаца. Нова реконструкција игралишта била је 1953. године, уз помоћ Радмила Станојевића Штерке и Илије Јовановића. Радовима је руководио Срђан Мркушић, голманска легенда Црвене звезде и репрезентативац Југославије.Нова подлога игралишта је била шљака, једна од бољих у Београду. Нова велика реконструкција терена завршена је 1969. године. Реконструкцијом руководили су професор Звонко Бенедековић и економ Душан Павловић, који су се старали о игралишту Црвене звезде.Стадион је званично отворен 22. маја 1969. године, а на отварању је гостовала Црвена звезда са капитеном Џајићем, пред 5.000 гледалаца. Публика — Моћно оружије „голубова” Мало је нижеразредних клубова који се могу похвалити да имају бројну публику од београдског Хајдука. На игралишту код „Диспанзера” редовно се окупи 1.500 до 2.000 гледалаца. Љубитељи фудбала са Звездаре редовно прате своје љубимце и на гостовањима.На дербијима против „Булке”, Синђелића, Обилића, Вождовца или Београда са Карабурме било је по 5-6 хиљада гледалаца. Утакмица ФК „Хајдук” (Београд) — ФК „Црвена звезда” поводом отварања травнатог терена, 22. маја 1969. године Види још Списак фудбалских стадиона у Србији Напомене Референце
Aeropuerto de Novi Sad

El Aeropuerto de Novi Sad (conocido localmente como Аеродром Ченеј / Aerodrom Čenej) (IATA: QND, OACI: LYNS) está ubicado cerca del pueblo de Čenej en Serbia, por lo que también es localmente conocido como Aeropuerto de Čenej. Se encuentra a 16 km al norte de la ciudad de Novi Sad, al este de la carretera Belgrado-Horgoš. La instalación es utilizada frecuentemente con carácter deportivo o agrícola. La idea de construir un aeropuerto en este lugar no es nueva. En 1994 comenzó la construcción de una torre de control, que todavía no ha sido completada. También está planeada una pista de 2500 metros de asfalto capaz de dar cabida a aviones de 70 a 80 asientos. El corredor aéreo sobre Novi Sad cuenta con unos ochocientos movimientos diarios, de los cuales cincuenta son vuelos ejecutivos. Los datos meteorológicos de los últimos veinte años muestran la poca incidencia de la niebla en la zona cada año. Historia El sábado 22 de mayo de 2004, un Let L-410UVP-E Turbolet con veinte pasajeros a bordo, que había partido del Aeropuerto de Tivat, aterrizó en el aeropuerto. El avión pertenecía a Di Air, una aerolínea montenegrina. Se trataba de un vuelo promocional para mostrar el interés en desarrollar este aeropuerto en el futuro. Véase también Anexo:Aeropuertos de Serbia Festival EXIT Enlaces externos Novi Sad dobija aerodrom - b92.net Aeromiting na Čeneju 3.6.2007 Aeromiting Cenej 2007 (en serbio) Brojne pogodnosti Información del aeropuerto de Novi Sad (PDF)
Aeroporto de Novi Sad

O Aeroporto de Novi Sad (em sérvio: Аеродром Ченеј) (IATA: LYS) é um aeroporto localizado na cidade de Čenej, e que serve principalmente a cidade de Novi Sad, capital da Voivodina, na Sérvia. Ver também Lista de aeroportos da Sérvia Referências
Aeroportul Novi Sad

Aeroportul Novi Sad (IATA: QND, ICAO: LYNS) este un aeroport din Čenej⁠(d), Districtul Bačka de Sud, Voivodina, Serbia ce deservește zona Novi Sad. A fost deschis în 1994 și numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 76 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Este operat de Novi Sad. Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și
Нови-Сад (аэропорт)

Но́ви-Сад — аэропорт близ административного центра автономного края Воеводины. Аэропорт расположен в 16 км севернее Нови-Сада около деревни Ченей к востоку от трассы Белград—Хоргош. С 1994 года планируется строительство современного аэропорта с асфальтовой полосой около 2,5 км, но покрытие ВПП является травяным, и аэропорт может обслуживать в основном внутренние авиарейсы. 5 апреля 2012 года правительство Воеводины приняло план развития аэропорта, предусматривающий строительство нового терминала к 2015 году. Планировка терминала, как и других часте аэропорта, основана на модели аэропорта Тиват в Черногории. Общий объем инвестиций в проект составил около 20 миллионов евро. К 2021 году обсуждался план аэропорта, который предполагает возрождение пассажирского движения. В 2023 году управление гражданской авиации приняло решение о временном запрете на использование аэропорта наряду с четырьмя другими по причине нарушения правил операторами аэропорта. Примечания
Observatoire météorologique de Belgrade

L'observatoire météorologique de Belgrade (en serbe cyrillique : Београдска метеоролошка опсерваторија ; en serbe latin : Beogradska meteorološka opservatorija) est une station météorologique située à Belgrade, la capitale de la Serbie. Construit en 1890 et 1891, le bâtiment est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. L'observatoire se trouve au n° 8 du boulevard de la Libération dans la municipalité belgradoise de Vračar. Histoire Un observatoire astronomique et météorologique provisoire a été créé à Belgrade en 1887 et le bâtiment actuel a été édifié en 1890 et 1891 pour accueillir l'observatoire météorologique ; il a été construit par l'architecte Dimitrije T. Leko (1863-1914), d'après un projet de son fondateur, le professeur Milan Nedeljković. L'observatoire de Belgrade-Vračar fut le premier bâtiment de Serbie construit pour servir de station météorologique ; il abritait des instruments modernes pour l'époque et a permis la mise en œuvre d'un travail continu de collecte des données. L'ensemble a été restauré en 1987 et 1988. Architecture L'observatoire se présente comme un pavillon de style néo-romantique. Au rez-de-chaussée, les fenêtres et la porte d'entrée sont surmontées d'arcades ; le premier étage est doté de fenêtres à meneaux et la façade se termine par une terrasse surmontée d'un attique. La balustrade de la terrasse et l'attique sont crénelés. L'édifice est entouré d'un parc. Références Article connexe Architecture à Belgrade Lien externe (en) Données météorologiques fournies par l'observatoire Portail de Belgrade Portail de la météorologie Portail de la protection du patrimoine
Ivo Lola Ribar Institute

Ivo Lola Ribar Institute (Serbian Cyrillic: Институт Иво Лола Рибар) is a Serbian manufacturer of heavy machine tools, robotics, industrial equipment and industrial computers, headquartered in Belgrade, Serbia. History Ivo Lola Ribar Institute was founded in 1963 by decree of the Government of Serbia. It has been named after People's Hero of Yugoslavia Ivo Lola Ribar, the youngest son of Ivan Ribar. In current form, the institute operates since 31 December 1985. During the 1980s, it was one of the leading technology institutes in former Yugoslavia. See also Lola 8 – computer developed by Ivo Lola Ribar Institute PA512 and LPA512 – industrial controllers developed by ILR List of computer systems from Yugoslavia References External links Ivo Lola Ribar Institute Website Grain Silo Roll Forming Machine
Институт Иво Лола Рибар

Институт Иво Лола Рибар је српски произвођач тешких алатних машина, роботике, индустријске опреме и индустријских рачунара, са седиштем у Београду, Србија. Име је добио по народном хероју Југославије Иви Лоли Рибару, најмлађем сину Ивана Рибара. Историјат Институт је основан 1963. године уредбом Владе Републике Србије. У садашњем облику послује од 31. децембра 1985. године. Током осамдесетих година био је један од водећих технолошких инситута у СФРЈ. Види још Лола 8 ПА512 ЛПА512 Историја рачунара у СФРЈ Референце
Зграда Соколског дома „Матица“

Зграда Соколског дома „Матица” је саграђена у периоду од 1929. до 1935. године према пројекту архитекте Момира Коруновића, великог поборника соколског покрета. У њој се до 1968. године налазио Државни институт за фискултуру (популарано ДИФ). Проглашена је за споменик културе 2007. године. Налази се у Делиградској 27. Институт се 1968. године сели у нову зграду у Кошутњаку (данас Факултет спорта и физичког васпитања), а стара зграда се и даље користи као спортски објекат (популарно Стари ДИФ). Историјат Зграда Соколског дома „Матица” је саграђена у периоду од 1929. до 1935. године према пројекту архитекте Момира Коруновића, док је аутор главног портала био Николај Краснов. Према првобитном пројекту објекат је замишљен као величанствени храм соколства и требало је да буде најлепши украс Врачара и целог Београда. Највећи донатор био је Краљ Александар Карађорђевић. Карактеристике Током градње је дошло до већих измена у односу на првобитну и планирана богата скулпторална декорација је изостала. Присутна је наглашена симетрија и у вези са њом академска строгост грађевине, али је аутор успео да очува романтичарски карактер изгледа грађевине. Око објекта је подигнут комплекс спортских терена и он је више деценија био централни спортски објекат у Београду. У Великој дворани Живорад Настасијевић је 1941. године, на површини од 43 m² , насликао у фреско-техници композицију „За част отаџбине”. На њој је приказан један од најпознатијих догађаја из националне историје - прелазак српске војске преко Албаније. После Другог светског рата фреска је прекречена, али су чишћење и рестаурација извршени 1970-1971. године. Зграда Соколског дома „Матица“ је објекат значајне архитектонске и културно-историјске вредности. Представља најзначајније Коруновићево остварење јавне намене у његовом опусу везаном за Београд. Види још Соколски дом „Матица” Државни институт за фискултуру Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе
Спомен-комплекс Равна гора

Спомен-комплекс Равна гора налази се на истоименој висоравни која се простире на западним и југозападним обронцима планине Сувобор у Западној Србији. Подигнут је деведесетих година 20. века са циљем да се очува успомена на Југословенску војску у отаџбини, односно четнике предвођене армијским генералом и министром војним Драгољубом Михаиловићем. Изградња Маја 1992. откривен је споменик Драгољубу Михаиловићу, изграђен је у бронзи, аутор је вајар Драган Николић из Београда. Потом је изграђена црква наспрам споменика. Камен темељац за цркву посвећену заштитнику ратника Светом Ђорђу, за покој душа свих Срба изгинулих у грађанском рату 1941—1945, освештан је и положен маја 1995. Радови су почели 1996, према пројекту архитекте др Предрага Ристића. Године 1998. завршени су црква, звонара и капија. Деветог маја те године цркву је освештао епископ шабачко-ваљевски Лаврентије, који је благословио почетак градње. У исто време, 1998. године, до Равне горе је стигао први асфалтни пут, из правца Ваљева. Године 2005. асфалтиран је и пут који до Равне горе води из Горњег Милановца (преко села Брајићи). Изградња равногорског спомен-дома трајала је од 1998. до 2000. године, према пројекту професора архитекте Спасоја Крунића. У дому се налазе музеј, библиотека са читаоницом (за сада са преко 1.000 књига), као и сала за предавања и конгресе са 200 места. За пројекат дома Крунић је 2000. године награђен „Борбином“ наградом за архитектуру, а 2001. годишњом наградом Савеза архитеката Србије. У „Атласу савремене архитектуре света“ ("Фејдон“, Лондон), за период 1998—2003, уврштена су само три меморијална комплекса из целог света - од којих је један дом на Равној гори. У данашње време Равна гора је позната као место на којем се у периоду од 8. до 12. маја одржавају Дани Равне горе. Галерија Види још Равна гора Референце Литература Тимотијевић, Милош; Савовић, Саша (2014). Равна гора. Београд: Службени гласник. стр. 292. ISBN 978-86-519-1810-3. Архивирано из оригинала 13. 08. 2023. г. Приступљено 13. 08. 2023. Спољашње везе „Равна гора 27 година после”. Глас Западне Србије. Архивирано из оригинала 25. 07. 2020. г. Приступљено 4. 7. 2017.
Манастир Водице

Манастир Водице или Св. Марка, припада Епархији сремској Српске православне цркве. Налази се у близини села Нових Карловаца, општина Инђија. Прошлост На овом месту око 1800. године слепи дечак по имену Марко, који је залутао међу њивама наишао је на извор. На том извору су му се према предању указали Пресвета Богородица и Свети Марко. Чобани који су туда наишли са својим стадом били су сведоци чуда, a ово место се од тада зове Водице. Људи из целог Срема почели су да долазе на свето место, повезујући чудесни догађај са јеванђељском причом када је наш Господ Исус Христос подарио вид слепоме од рођења. Црква посвећена Св. апостолу и јеванђелисти Марку је подигнута 1883, a освештао ју је патријарх Герман. Почетком лета 2011. године Црква на Водицама добила је статус манастира Светог Марка. Над извором воде подигнута је мала чесма, a испред је капела скромних димензија. Капелу су подигли свештеник Александар парох из Нових Карловаца са својом супругом Јелисаветом Персидом. Ту су почели да живе калуђер Ђорђе и калуђерица Емилија. Сада је настојатељ манастира отац Дамаскин, а подвизивају се две монахиње. Веровање је да је то извор лековите воде. Након свих Фрушкогорских манастира — окружених брдима и шумом, овај скроз одудара од тог окружења, јер је усред равнице и њива. Види још Списак манастира Српске православне цркве Референце Спољашње везе [1] Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (3. фебруар 2021) [2]