Tašmajdan

Park Tašmajdan (srbsko Ташмајдански парк, latinizirano: Tašmajdanski park), pogovorno Tašmajdan (srbsko Ташмајдан) ali preprosto Taš (srbsko Таш, latinizirano: Taš), je javni park in okoliška mestna soseska Beograda, glavnega mesta Srbije. Je v beograjski občini Palilula. V letih 2010–2011 je celoten park doživel največjo rekonstrukcijo od svoje ustanovitve leta 1954. Novembra 2021 je bil park razglašen za kulturni spomenik in postavljen pod zaščito. S pripadajočimi fakultetnimi stavbami tvori zaščiteno prostorsko kulturno-zgodovinsko enoto Tašmajdan in univerzitetni center. Lega Tašmajdan se začne 600 m jugovzhodno od Terazij, imenovanega središča Beograda, in pokriva skrajni jugozahodni kot občine Palilula, ki meji na občini Vračar na jugu in Stari Grad na zahodu. V ožjem smislu Tašmajdan zavzema območje, ki ga omejujejo ulice Takovska na severozahodu, Ilije Garašanina na severovzhodu, Beogradska na jugovzhodu in Bulevar kralja Aleksandra. Večino območja (osrednja, vzhodna, zahodna) zaseda sam park, medtem ko sta severni in skrajni zahodni del urbanizirana. V širšem smislu zavzema dodatno območje na severu (med ulicama Ilije Garašanina in 27. marta) in vzhodu (med Beogradsko in Karnedžijevo ulico). Slednja je znana tudi kot Mali Tašmajdan. Tašmajdan na severovzhodu meji na soseske Palilula, na vzhodu, jugu in zahodu pa se razteza v soseske Vukov spomenik, Krunski venac in Trg Nikole Pašića. Uprava Soseska Tašmajdan tvori lokalno skupnost (mesna zajednica), podobčinsko upravno enoto znotraj Palilule. Leta 1981 je imela 4887 prebivalcev, leta 1991 4373, leta 2002 4018, leta 2011 pa 3073. Zgodovina Antika Pred skoraj dvema tisočletjema so Rimljani iz kamnoloma na tem območju pridobivali kamen za gradnjo beograjskega predhodnika Singidunuma in za številne ohranjene sarkofage iz tistega obdobja. Zabeleženo je, da so Rimljani ta kamen uporabili za gradnjo mestnega akvadukta leta 69 n. št. Kastrum Singidunum je imel visoke zidove, zgrajene iz belega tašmajdanskega apnenca. Po naselitvi Slovanov na tem območju so zaradi belega kamna trdnjave mesto poimenovali Beligrad ali 'belo mesto'. Kamnolom je ostal v pogonu tudi v osmanskem obdobju, po čemer je celotna lokacija dobila ime (turško taş, kamen in maydan, rudnik), čeprav ga je Ilija Milosavljević Kolarac uporabljal tudi za pridobivanje solitra, ki se je uporabljal za proizvodnjo smodnika. Zaradi bližine mesta so bile praktično vse kamnite stavbe in zidovi v Beogradu iz osmanskega obdobja zgrajeni iz kamna, pridobljenega tukaj. Mali Vračar Nekateri zgodovinarji menijo, da je to dejansko mesto, kjer so bili 29. aprila 1595 na grmadi sežgani posmrtni ostanki svetega Save, ki jih je na grmadi sežgal osmanski veliki vezir Sinan paša (območje je znano kot Mali Vračar), in ne sam hrib Vračar ali Crveni Krst, drugo alternativno mesto. Mali Vračar (srbsko Мали Врачар) je zasedal območje ob Carigradski cesti, začenši od sodobnega križišča Takovske ulice in Bulevara Kralja Aleksandra. Sinan paša je posmrtne ostanke iz samostana Mileševa prepeljal v zlati skrinjici in kasneje pepel raztresel po Tašmajdanu. Ko je bil leta 1927 v Beogradu mednarodni kongres bizantinologov, so se nekateri zbrali z Markom Kuzmanovićem, protopapežem cerkve sv. Marka. Kot je zapisal Kuzmanović, so na podlagi prejšnjih raziskav vsi naredili 60–70 korakov od cerkvenega oltarja proti vzhodu in končali na majhnem nasipu, imenovanem Čupina Humka, od koder sta bili vidni tako Sava kot Donava. Nato so mu povedali, da je to točno mesto, kjer so bili sežgani posmrtni ostanki sv. Save. Na tem mestu je danes restavracija Poslednja Šansa. Zgodovinarji, ki trdijo, da je Tašmajdan prava lokacija, vključujejo Jovana Rajića in Sretena Popovića. Med obleganjem Beograda leta 1717 so se deli bitke odvijali na Tašmajdanu. Avstrijska vojska pod poveljstvom Evgena Savojskega je premagala Osmane pod poveljstvom Hadži Halila paše. Osmani so utrpeli velike izgube in so morali Beograd predati Avstrijcem, ki so ga obdržali pod svojo oblastjo leta 1739. Sam kraj Čupina [H]umka je bil poimenovan po kapitanu Miliji Lešjaninu Čupi. V bojih leta 1717 je pridobil na veljavi, a je bil leta 1725 usmrčen na mestu, kjer je bila kasneje postavljena Čupina humka. 19. stoletje Med prvo srbsko vstajo in poznejšim obleganjem Beograda jeseni 1806 je vodja vstaje Karadžordže postavil tabor na Tašmajdanu in od tam vodil osvoboditev Beograda. To je storil, saj je bilo od te lokacije do Stambolskih vrat Beograjske trdnjave odprto polje. Eden od junakov upora, Vasa Čarapić, je bil ranjen pri Stambolskih vratih in umrl v Karadžordževem šotoru na Tašmajdanu. Gomila Čupina humka je bila uporabljena za javno branje odlokov in zakonov. Tu je bil 30. novembra 1830 javno objavljen sultanov hatišerif (odlok), ki je razglasil avtonomijo (de facto notranjo neodvisnost) Srbije in podelil dedne vladarske pravice rodbini Obrenović. Vladajoči knez Miloš Obrenović je leta 1828 odredil premestitev pokopališča na Tašmajdan, leta 1832 pa je, ko se je odločil zgraditi trgovsko območje ob reki Savi, preselil tudi prebivalce soseske Savamala. Na pokopališču je bila leta 1837 zgrajena šola za 35 učencev, ki je bila takrat šele druga osnovna šola v Beogradu. Med incidentom pri Čukurjevem vodnjaku junija 1862 in poznejšim bombardiranjem mesta s strani Osmanov iz trdnjave se je v tašmajdanskih jamah zateklo na tisoče žensk in otrok. Zaradi bližine pokopališča na Tašmajdanu je bilo veliko trgovin s pogrebno opremo in kamnoseških obrtnikov. Majhne trgovine so se sčasoma razvile v večje objekte, ki so večinoma prodajali staro in poceni blago za revnejše meščane. Te trgovine z rabljenim blagom, ki so bile večinoma v lasti judovskih trgovcev, so bile predhodnica sodobnih bolšjih trgov, ki so se raztezali vzdolž ulice do lokacije sodobne Pravne fakultete. Vzhodni del Tašmajdana je bil lokacija enega prvih konjeniških dirkališč v Beogradu. Prve sodobne konjske dirke v Beogradu, ki so temeljile na tistih v zahodni Evropi, je leta 1842 organiziral nekdanji britanski generalni konzul George Lloyd Hodges. V času vladavine kneza Mihaila Obrenovića so konjske dirke od leta 1862 postale vsakoletni dogodek, pri čemer je bil sam knez eden od udeležencev in ustvarjalec pravil. Organiziral je tri letne dirke: za častnike, za javne konjenike in za »vse druge, ki so želeli sodelovati«. Toda mesto desetletja ni imelo rednega konjeniškega dirkališča. Prvotno so bile dirke organizirane na takrat še obrobju Beograda: od leta 1863 na vzhodnem Tašmajdanu (danes soseska Vukov spomenik, blizu Pravne fakultete Univerze v Beogradu in območja hotela Metropol Palace Beograd), od devetdesetih let 19. stoletja pa na Marinkovi Bari. 20. stoletje Na konjskem dirkališču je bila leta 1915, pred nemško-avstrijskim napadom, nogometna tekma med topničarji zavezniških držav (Rusije, Velike Britanije in Francije) in srbsko ekipo, sestavljeno iz igralcev ekip BSK, Velika Srbija in Soko. BSK je imel v bližini svoje igrišče, na mestu sodobne Univerzitetne knjižnice v Beogradu. V medvojnem obdobju je kralj Aleksander I. Karadžordževič imel idejo o gradnji katoliške cerkve na ulici Ilije Garašanina, poleg Prve ženske realke. Nameraval jo je zgraditi nad nekdanjim kamnolomom, kjer je sodobni stadion, kot stavbo, »monumentalno kot vatikanska bazilika sv. Petra in lepo kot bazilika Sagrada Família v Barceloni«. Projekt ni bil nikoli uresničen. Prvi generalni urbanistični načrt Beograda, sprejet leta 1923 in potrjen leta 1924, je predvideval gradnjo mestne občinske hiše na križišču bulvarja in Takovske ulice, vendar je bila namesto tega zgrajena Glavna poštna palača. Pošta naj bi bila zgrajena na sosednji parceli, vendar se je izkazalo, da gre za cerkveno zemljišče. Zato je bila pošta zgrajena na sosednji parceli, vendar v celoti po načrtu, medtem ko je bila cerkev sv. Marka kasneje zgrajena na cerkveni parceli, predvideni za pošto. Načrt je vključeval tudi stavbo Ministrstva za zunanje zadeve na Tašmajdanu, vendar tudi ta ni bila zgrajena. Med drugo svetovno vojno je bilo na Tašmajdanu teniško igrišče. Ker se je takrat košarka igrala na peščeni podlagi, so domačini začeli igrati tudi košarko. V letih 1942–44 se je oblikovala skupina štirih igralcev: Bora Stanković (1925), Aleksandar Nikolić (1924–2000), Radomir Šaper (1925–98) in Nebojša Popović (1923–2001). Po vojni je skupina postala ustanovitelji »jugoslovanske šole košarke«. Kasneje je Stanković postal generalni sekretar FIBA, Nikolić je bil trener, ki so ga označili za »očeta jugoslovanske košarke«, medtem ko sta se Šaper in Popović posvetila administrativnim položajem. Vsi štirje so sprejeti v Dvorano slavnih FIBA. Po vojni so nove komunistične oblasti na Tašmajdanu načrtovale gradnjo ogromne stavbe Umetnostnega muzeja. Leta 1948 je bil organiziran arhitekturni natečaj, na katerem je zmagal Nikola Dobrović, a so nato odločili, da je njegova zasnova »formalistična, pretirano masivna in trdnjavska«. Miladin Prljević je dobil nalogo, da projekt zmanjša s petih ogromnih stavb na dve, eno za razstavljanje slik in kipov ter drugo za srednjeveško zbirko. To se je še vedno zdelo predrago in so se odločili, da namesto tega oblikujejo park. Gradnja parka se je začela leta 1950, otvoritvena slovesnost pa je bila maja 1954. Sadike so prevažali s konjskimi vagoni iz drevesnic v Krnjači in z zagrebške gozdarske fakultete. Leta 1961 je bil v Tašmajdanu, v kompleksu športnega centra, zgrajen prvi olimpijski bazen v Beogradu. Takrat je kompleks vključeval tudi beograjski teniški klub, zabaviščni park, kino Avala, gasilsko brigado in njen gasilski opazovalni stolp. Od 1970-ih so prizorišča v Tašmajdanu postala nekatera najbolj priljubljena središča beograjskega nočnega življenja. Leta 1971 je bil odprt Cepelin, najboljša in najbolj znana diskoteka v Jugoslaviji. Stala je na ulici Ilije Garašanina 28. Njeno odprtje so opisali kot 'začetek' beograjskega nočnega življenja. Na otvoritvenem večeru so bili prisotni skoraj vsi državni in vojaški najvišji uradniki ter člani diplomatskega zbora. Kaviar so postregli s krožnikov Josipa Broza Tita. Na vrhuncu svoje priljubljenosti je imel Cepelin 10.000 članov. Imel je tri plesišča, najsodobnejši zvočni sistem, notranjost pa je bila zasnovana po vzoru znanega londonskega kluba Lavalbon: tla prekrita s črnim umetnim usnjem, prevladujoči medeninasti okraski, razkošni separeji, plišasti naslanjači, dvajset različnih vrst ogledal, tisoč barvnih žarnic in stroboskopske luči nad vsakim plesiščem. Imel je tudi črne luči, projektor, ki je na večinoma črnih stenah predvajal psihedelične glasbene videoposnetke. Prostori so bili zadušljivi, barve luči pa so se spreminjale glede na DJ-ja, ki je tisto noč delal. Deli sten in pohištva so bili rdeči, z barvitimi cvetličnimi potiski. Klub se je nahajal poleg Pete gimnazije in ga je sponzoriral Športno-rekreacijski center Tašmajdan. Odprl ga je Saša Nikolić, delovni čas kluba pa je bil od 16.00 do 21.00 (popoldanska predstava za mladoletnike) in od 21.00 do 24.00 za odrasle obiskovalce, s strogimi pravili, da mladoletnikom ni dovoljeno bivati ​​med kasnejšim programom. DJ-ji, med njimi Saša Radosavljević in Raša Petrović, so bili nameščeni v stekleni kabini nad plesnim podijem. Sredi 1970-ih je bila prenovljena in razširjena ter je vključevala nastope v živo najbolj priljubljenih jugoslovanskih rock skupin. Najpogostejši nastopajoči so bili Korni Grupa. Cepelin je bil zaprt leta 1980. V 1980-ih je Cepelin nadomestil Taš. Klub je imel tako imenovane Chivas kabine, ki so v beograjsko nočno življenje uvedle viski kot simbol prestiža. Med priljubljenimi prizorišči v 1990-ih sta bila Bus (v parku, blizu stadiona, v majhni stavbi, ki se je raztezala od pravega zapuščenega avtobusa) in Pećina (bila je ob vhodu v lagume in v samih lagumih. Gostila je festival Ovo je moj grad). Bombardiranje Nata leta 1999 Tašmajdan je bil ponovno bombardiran med bombardiranjem Srbije s strani Nata leta 1999, ko je bilo več objektov v parku Tašmajdan močno prizadetih: 23. april 1999 – Ob 2:06 so letala Nata z raketami zadela stavbo Srbske radiodifuzne korporacije (RTS) v parku Tašmajdan. Del stavbe se je zrušil in ujeti so bili ljudje, ki so tisto noč delali v stavbi. Ubitih je bilo šestnajst ljudi, mnogi pa so bili ujeti več dni. Tudi stavba bližnje ruske cerkve je bila resno poškodovana. 24. april 1999 – Otroško gledališče "Duško Radović" v središču parka Tašmajdan je bilo močno poškodovano zaradi bližine sosednjih bombardiranih stavb. 30. junij 1999 – Mesto Beograd je postavilo spomenik v obliki srca za vse otroke, ki so umrli v bombardiranju. Na spomeniku piše Bili smo samo otroci v angleščini in srbščini. Ruševine so bile odstranjene, vendar je porušeni del stavbe ostal takšen, kot je. V parku je bil postavljen majhen spomenik z imenom Zakaj? (Zašto?). Mestna uprava je predlagala arhitekturno-urbanistični kompleks, celo podzemno garažo, vendar so družinski člani žrtev to zavrnili. Mesto je leta 2013 izvedlo natečaj za oblikovanje, na katerega se je prijavilo 40 kandidatov, na katerem je bilo izbrano oblikovanje biroja Neoarhitekte (Snežana Vesnić, Vladimir Milenković, Tatjana Stratimirović). Projekt je vključeval ohranitev preostalih ruševin in vzpostavitev enega neprekinjenega »diskretno simboličnega« in »sugestivno poetičnega« spominskega kompleksa z obstoječim spomenikom Zakaj?. Čeprav projekt ni bil nikoli uradno opuščen, se ni nikoli uresničil. Družinski člani žrtev so nasprotovali določilu natečaja, da bo besedilo spomenika krivilo le NATO in ne vodilnih delavcev televizije (takratni generalni direktor Dragoljub Milanović je odslužil 10 let zapora, ker delavcev ni pravočasno preselil). Uradno je težava posledica lastniških vprašanj, saj so nekatere parcele v lasti mesta, nekatere pa države, zato se je projekt izgubil v birokraciji. 21. stoletje Urbanisti so leta 2001 pripravili podroben regulativni načrt za park. Sklenili so, da restavraciji (Madera in Poslednja šansa) in skupina hiš nasproti Pravne fakultete ne smejo biti na območju parka. Edina stavba, ki je v celoti obdana s parkom in bi jo bilo treba ohraniti, je bil Seizmološki inštitut (cerkve se nahajajo na robovih parka). Kljub temu je bilo odločeno, da se nič ne bo porušilo, da se v parku ne sme ničesar graditi, da se bodo obstoječe stavbe ohranile, »dokler stojijo« in da se jih ne sme širiti in dograjevati, niti v širino niti v višino. Medtem ko je bila Poslednja šansa opisana kot majhen objekt, so urbanisti Madero opisali kot vrelo v parku. Oktobra 2019 je bil pod sumljivimi pogoji najemnik Poslednje šanse od leta 1991 izgnan, za novega najemnika pa je bil razglašen Predrag Ranković Peconi, kontroverzni poslovnež, ki je v zadnjih dveh desetletjih kupoval gostinske prostore v Beogradu. Športni center, ki je lastnik prizorišča, trdi, da bo ime ohranjeno in da bo na dvorišču restavracije postavljen kip pesnika Vaska Pope. Junija 2010 je bilo napovedano, da bo park v celoti obnovljen kot darilo Azerbajdžana Beogradu. Park je bil ponovno odprt junija 2011 po temeljiti prenovi, vključno z namestitvijo barvne fontane, ki predvaja klasično glasbo. V znak zahvale je Beograd v parku postavil spomenik nekdanjemu azerbajdžanskemu predsedniku Hejdarju Alijevu. Obnova je vključevala obnovo poti, odstranitev bolnih dreves in sajenje novih, izgradnjo dveh otroških igrišč in posebnega prostora za upokojence. Obnovljena sta bila dva javna stranišča in parkovna infrastruktura, nameščen je bil sistem video nadzora in postavljen je bil kip pisatelja Milorada Pavića. Vodnjak v obliki zvezde, zasnovan po vzoru podobnega v Barceloni, je bil zaprt leta 2020 in v celoti obnovljen do septembra 2021. Leta 2013 je imel park Tašmajdan 1100 posameznih dreves 61 različnih vrst in je pokrival površino 11 ha. Novembra 2017 se je začela popolna preureditev planote, ki je služila kot podaljšek parka Tašmajdan pred cerkvijo sv. Marka. Odstranili so staro asfaltno površino, ki je služila kot parkirišče. Arhitekt Jovan Mitrović je zasnoval novo, izravnano kombinacijo granitnih plošč in zelenih površin. Plato je bil razdeljen na dva dela, levi in ​​desni, ločena z zelenim otokom. Desna, 'ceremonialna' stran je bila pravilno oblikovana, z granitnimi ploščami, postavljenimi v horizontalnem ritmu, ki ga prekinjajo tanki kvadratki rdečega italijanskega granita. Zasnova je zasnovana po vzoru fasade Michelangelovih templjev na Kapitolu v Rimu. Leva stran ima 'razkuštran' vzorec, izdelan iz različno velikih in kombiniranih granitnih plošč. Plato je bil končan februarja 2018. Junija 2018 je bilo napovedano, da bo na zelenici med novo dokončano planoto in tramvajsko postajo v parku Tašmajdan postavljen spomenik patriarhu Pavlu, poglavarju Srbske pravoslavne cerkve od leta 1990 do 2009. Avtor 1,8 m visokega bronastega spomenika je bil Zoran Maleš. V parku je bil postavljen 13. novembra 2018 in posvečen 15. novembra, na obletnico Pavlove smrti. Maleš je dejal, da je želel pokazati eteričnost Pavla, ki je med Srbi veljal za »hodečega svetnika«. Dodal je tudi, da so nanj vplivale fotografije patriarha, ki se vozi s tramvajem – prikazovale so njegov vsakdanji pristop k življenju, uporabo javnega prevoza, in res je pogosto potoval na to mesto, ko je obiskoval cerkev svetega Marka. Vendar pa je skulptura patriarha v sedečem položaju, vendar brez stola, prestola ali česar koli, na čemer bi sedel, požela negativne odzive javnosti. Srbska pravoslavna cerkev je sporočila, da gre za javni spomenik in da ga ne bodo sodili, vendar nameravajo na pokopališču samostana Rakovica, kjer je bil pokopan, postaviti ustrezno, monumentalno skulpturo patriarha Pavla. Tik čez park, na vogalu Resavske ulice in Bulevara kralja Aleksandra, je bila 8. oktobra 2019 odkrita spominska plošča v spomin na atentat na Galipa Balkarja (1937–83), turškega veleposlanika v Jugoslaviji. Atentat se je zgodil 9. marca 1983, plošča pa spominja tako na veleposlanika kot na študenta Željka Milivojevića, ki so ga atentatorji prav tako ubili med poskusom prijetja. Julija 2020 je mesto napovedalo postavitev spomenika romanopiscu Milošu Crnjanskemu v glavni aleji parka. Skulptura, ki jo je izdelal Miloš Komad, je bila izbrana marca 2022. Znamenitosti Zaščita Tašmajdan z okolico tvori kulturno-zgodovinski kompleks Stari Beograd, medtem ko je sam park v območju zaščitenega naravnega območja Miocenski peščeni nasip-Tašmajdan(Miocenski sprud-Tašmajdan). Zaščiteni geološki naravni spomenik je bil ustanovljen leta 1968, po reviziji in ponovni potrditvi leta 2021 pa danes obsega 2,46 hektarja. Uvrščen je v III. kategorijo zaščite. Izpostavljene pečine iz miocenskega obdobja kažejo plasti iz obdobja obstoja starodavnega Panonskega morja. Izpostavljena peščena sipina v severnem in severovzhodnem delu parka je sestavljena iz treh delov. Najbolj prepoznaven del je viden z zahodne tribune stadiona Tašmajdan. Drugi del je pod stadionom, tretji del pa vključuje jame (glej spodnji del Podzemlje). Greben se razteza vse do Kalemegdana in se konča s pečinami nad ustjem Save v Donavo. Sestavljen je iz plasti badenijskega apnenca na vrhu spodnjekrednega urgonskega apnenca. Ta vrsta apnenca je postala znana kot lajtovac. Bogat je s fosili, med katerimi so školjke, morski polži in morski ježki. Cerkve Majhna Palilulska cerkev (cerkev Palilula) je bila zgrajena leta 1835. Uničena je bila med nemškim bombardiranjem Beograda 6. aprila 1941. Srbska pravoslavna cerkev sv. Marka je bila zgrajena v letih 1931–1940 v srednjeveškem srbsko-bizantinskem slogu po vzoru samostana Gračanica. V njej je pokopan srbski cesar Stefan Dušan skupaj s srbskim patriarhom Germanom. Zraven je majhna ruska pravoslavna cerkev Svete Trojice, zgrajena leta 1924, v kateri je pokopan ruski general Pjotr ​​Wrangel. Športni kompleks V parku Tašmajdan je športni kompleks športnega centra Tašmajdan. Center upravlja več objektov, ki so zunaj Tašmajdana, kot sta dvorana Pionir in Ledena dvorana. V parku pa se nahajajo tudi bazeni. Zunanji bazen je bil zgrajen v letih 1959–1961. Njegove dimenzije so 50 x 20 metrov; globina se giblje med 2,2 in 5,0 metra; njegova prostornina je 3500 m³ in ima 2500 sedežev. Ob velikem bazenu je še majhen otroški bazen. Skupaj je dovolj prostora za 4000 ljudi. Opremljen je za mednarodna dnevna in nočna tekmovanja v plavanju, vaterpolu, skokih v vodo itd., uporablja pa se tudi za določene kulturne prireditve ali kot zunanji kino poleti. Bil je eno od prizorišč evropskega prvenstva v vaterpolu za moške leta 2006 in eno od prizorišč poletne univerzijade 2009 julija 2009, za katero je bil bazen prenovljen. Notranji bazen je bil zgrajen v letih 1964–1968 in odprt za javnost 17. februarja 1969. Njegove dimenzije so 50 x 20 metrov, globina pa med 2,2 in 5,4 metra; njegova prostornina je 3700 m³. Bazen je obdan s štirimi skakalnicami – visokimi 1, 3, 5 in 10 metrov in z 2000 sedeži. Opremljen je s podvodno lučjo. Pri −16 °C se voda in zrak lahko segrejeta do 28 °C. Med najbolj znanimi dogodki na tem prizorišču so: Evropsko prvenstvo v košarki za ženske 1954, prvo tekmovanje za miss Jugoslavije leta 1957 (zmagala je Tonka Katunarić), svetovno prvenstvo v rokometu za ženske leta 1957, koncerti ansambla Alexandrov leta 1958 in kasneje v šestdesetih in sedemdesetih letih prejšnjega stoletja koncertov Mazowszeja, Raya Charlesa in Tine Turner ter hokejske tekme z več kot 10.000 gledalci. Seizmološki inštitut Po potresu, ki je leta 1893 prizadel Svilajnac, enem najmočnejših v Srbiji, ki ga je sprožil geolog Jovan Žujović, je Geološki inštitut Velike šole začel zbirati podatke o potresih. Potem ko se je Velika šola leta 1905 preoblikovala v Univerzo v Beogradu, je univerza leta 1906 ustanovila Seizmološki inštitut in predlagala lokacijo Tašmajdana. Prvi seizmografi so bili nameščeni leta 1909, prvi potres pa je bil zabeležen junija 1910. Seizmološki inštitut je bil uradno del Univerze v Beogradu do leta 1995, vendar se še vedno nahaja na Tašmajdanu. Drugo Glavna stavba RTS v ulicah Takovska in Aberdareva. Prej je bil sedež televizije na beograjskem sejmu. Po končani prvi fazi gradnje je 20. julija 1967 iz Tašmajdana začel oddajati osrednje dnevne novice Dnevnik. glavna poštna stavba nacionalnega poštnega podjetja Pošta Srbije, zgrajena leta 1934, na Takovski ulici. Pravna fakulteta Univerze v Beogradu na Bulevaru kralja Aleksandra Hotel Taš, odprt marca 1969. Hotel Metropol Beograd na Bulevaru kralja Aleksandra kip Desanke Maksimović, vodilne srbske pesnice, postavljen leta 2007 kip Milorada Pavića, srbskega pisatelja, avtorja Hazarskega slovarja, postavljen leta 2011 otroški zabaviščni park v parku je mogoče videti veliko skalnih golobov, ki so priljubljeni med opazovalci ptic krožišče tramvajske linije številka 6 Podzemlje Geološko gledano so skale na Tašmajdanu stare 13,5 milijona let, greben pa je bil verjetno nizek otok v času obstoja notranjega Panonskega morja. Fosili iz tega obdobja so bili najdeni in so shranjeni v Prirodoslovnem muzeju. Jame pod Tašmajdanom so stare od 6 do 8 milijonov let. V jamah so našli ostanke rimskega akvadukta. V katakombah, ki so ostale po izkopavanjih kamnitih blokov, so bili dolgo časa vojaški arzenali in skladišča, ki so se uporabljali tudi kot zavetišča in mesta za prvo pomoč ranjenim vojakom. V medvojnem obdobju je družina Šonda, ki je imela v lasti tovarno čokolade, ustanovila 'tovarno ledu' v podzemlju Tašmajdana, pod sodobno stavbo Radiotelevizije Srbija. Led so oglaševali kot led iz vode iz pipe, v nasprotju z naravnim ledom iz Donave. Med bombardiranjem Beograda s strani avstro-ogrske vojske v prvi svetovni vojni v letih 1914–1915 in nemškim bombardiranjem aprila 1941 je bila to pomembno skrivališče za lokalno prebivalstvo. Med drugo svetovno vojno so bile jame poveljstvo Alexandra Löhra, poveljnika nemških zračnih sil v Srbiji, pogovorno imenovane Löhrjeva jama,[14] do katere se dostopa po prehodu mimo nekdanjega kamnoloma.[63] Poveljstvo je bilo ogromno, z velikimi kovinskimi vrati, vhodi za tovornjake in popolnoma pripravljeno za šestmesečno podporo 1000 vojakom brez kakršnega koli stika s površino.[10] Lahko je preživelo kemične in biološke napade, imelo je prezračevalni sistem, generator, telefonske linije in dvigalo, ena od jam pa je bila celo preurejena v brigado za neposlušne vojake. Nemci so jo uporabljali tudi kot zbirni center za Jude. Obsežen labirint hodnikov, ki ga je razširil Wehrmacht, se pod mestom razveja v vse smeri in danes nihče ne ve, koliko jih je ali kam vodijo. Prihodnje raziskave so upočasnjene zaradi pomanjkanja financiranja in številnih preostalih nemških rudnikov. Po letu 1945 so bili vhodi v jame zaprti in nove generacije so popolnoma izgubile vsakršno znanje o njih. Šele v 2000-ih so jih ponovno odkrili in danes se počasi spreminjajo v eno od beograjskih turističnih znamenitosti. Občasno ljudje nezakonito kopljejo skozi stene jam v upanju, da bodo našli kakšen dolgo izgubljeni zaklad. Tretja velika naravna jama je tik pod znamenito restavracijo Poslednja šansa. Opisal jo je Felix Kanitz, ki je med letoma 1860 in 1864 potoval po Srbiji. Zapisal je, da je v tej jami našel 150 volovskih vozov s hrano in da bi celotna jama lahko sprejela približno 600 vozov skupaj. Po drugi svetovni vojni so jame uporabljali kot 'tovarno ledu', ki je oskrbovala mestne ledene kafane do petdesetih let prejšnjega stoletja. Leta 1966 se je odlomil velik balvan, padel v središče jame in skozi luknjo je padla deklica ter umrla. Ko je bil zgrajen športni center, so v jame metali ruševine in preostale kosti s starega pokopališča, pri čemer so danes nanosi visoki približno 15 m. Stari zdravniki so nekoč govorili, da so iz teh kupov jemali kosti za pouk anatomije. Na splošno je jama, znana kot Solitarska jama, videti vsaj polovica svoje dejanske velikosti, saj je zakopana pod nanosi, geologi pa so jo poimenovali »najbolj nenavaden del Beograda«. Razcepi se v smeri Pravne fakultete, vendar je ta hodnik popolnoma zakopan in ni bil nikoli raziskan. Vse jame so hladne in mokre. Ker so bile jame po drugi svetovni vojni pod vojaško jurisdikcijo, se je šele po preklicu vojaške uprave leta 1992 začelo raziskovanje podzemlja. Dostopni deli podzemlja so približno 20 m pod parkom. Akvarij Podvodno raziskovalno podjetje Viridijan je junija 2006 napovedalo, da bo začelo graditi prvi beograjski akvarij v jamah pod Tašmajdanom. Projekt vključuje izgradnjo 50 podzemnih akvarijev s približno 1000 kubičnimi metri vode v obdobju 9 let. V naravno okolje, ki ga zagotavljajo jame, naj bi namestili več kot 900 morskih živali. Projekt sta sprva podprla ministrstvo za trgovino v vladi Srbije in mestna skupščina Beograda (edina težava se je zdela gradbeno dovoljenje), vendar je bil projekt, ki je obljubljal »več kot le razstavni prostor« in je napovedal »vrnitev Panonskega morja v Beograd«, opuščen. Sklici Zunanje povezave Tašmajdan Park City of Belgrade Arhivirano 21 September 2013 na Wayback Machine. Tašmajdan Underground Crkva Svetog Marka (fr) Arkadi Kara, "La philanthropie d'influence menée par l'Azerbaïdjan, Portail de l'IE, 17 décembre 2014 Arhivirano 20 February 2015 na Wayback Machine.