NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Општина Владичин Хан

Општина Владичин Хан је општина на југу Србије, простире се на јужном излазу из Грделичке клисуре, на северним обронцима Врањске котлине, а на ушћу Врле и Калиманке у Јужну Мораву. Административно припада Пчињском округу, са седиштем у Врању. Административно је подељена на 51 месну заједницу. Према подацима са последњег пописа 2022. године у општини је живело 17.531 становника (према попису из 2011. било је 20.871 становника). Западно од Хана уздижу се обронци падине планине Кукавица, чији су највиши врхови Влајна (1.442), Боровик (1.244), Спасова чука (1.162) и Миљков врх (1.025). Највећа река је Јужна Морава, у коју се уливају Врла, Топило, Дулан и Калиманка. Шуме покривају 40% површине општине простора, док у структури пољопривредног земљишта доминирају оранице и воћњаци. Општинско седиште Владичин Хан има око 11 хиљада становника и лежи на надморској висини од 328 метара. Насеља У општини Владичин Хан има једно градско насеље Владичин Хан и 50 сеоских насеља Демографија Општина према попису из 2011. године углавном насељено Србима. Историја Име је добио по усамљеној кући (хану), која се налазила уз „царски друм“ у атару села Калиманце. Према подацима публицисте Татомира П. Вукановића, кућу (хан) је половином 19. века подигао Грк Стефанос Стефанопулус, који је бежећи од Турака ту нашао уточиште саградивши хан за прихват каравана који су пролазили долином Јужне Мораве. Стефанос је касније хан продао скопском митрополиту Пајсију, по чијој црквеној титули владике и место добија назив Владичин Хан. Први насељеници били су трговци из Преображења, звани „Мечкарци“, тачније породице Јовић, Алексић и Стошић. Године 1887. Хан постаје средиште среза пољаничког, а три године касније као место се помиње и приликом пописа становништва. Тада је према попису у Хану било 26 кућа са 101 становником. A већ 1895. насеље је увећано на 60 кућа са 325 становника. Развоју овог места и читавог краја нарочито је допринела изградња железничке пруге 1886. године и моста на Јужној Морави 1910. године. За варошицу је проглашен 1921. године, иако се општина у наредних шест година звала Калиманска. У току Балканских и Првог светског рата становништво је страдало под бугарском окупационом влашћу, па је у самом Хану 1921. године на попису регистровано становника готово колико их је и било пред крај претходног века. Између два светска рата Владичин Хан израста у варошицу са развијеном трговином и занатством и 1930. године регистровано је 57 радњи, са стотинак калфи и шегрта. Током Другог светског рата бугарски окупатор је интернирао око 2.300 мештана и спалио 1.160 кућа. Хан је ослобођен 8. септембра 1944. године, што је датум који се и данас слави као Дан општине. После ослобођења Владичин Хан бележи интензиван развој индустрије и пољопривреде, а последњих година је у развоју и приватно предузетништво. Владичин Хан је претрпео велика разарања и страдања током НАТО агресије 1999. године. Дана 11. маја 1999. године су НАТО пројектили срушили мост преко Јужне Мораве, тешко оштетили Дом младих и робну кућу „Београд“, а у близини моста страдало је и двоје гимназијалаца. Галерија Референце Спољашње везе Службена презентација општине
Muzeum letectví (Bělehrad)

Muzeum letectví (srbsky Музеј ваздухопловства/Muzej vazduhoplovstva) se nachází v Bělehradu v blízkosti Letiště Nikoly Tesly, na západním okraji města. Sídlí v budově postavené podle návrhu Ivana Štrause z roku 1988. Muzeum bylo zřízeno v roce 1957 v rámci jugoslávského letectva a protiletecké obrany. V současné budově se nachází od roku 1989; samotná budova byla v roce 2013 prohlášena za kulturní památku. Sbírky muzea obsahují přes 200 letounů; vystavených veřejnosti je zhruba padesát v kryté budově a dalších několik desítek na volném prostranství v areálu muzea. Řada exponátů je v depozitáři a čeká na rekonstrukci. Mezi dostupnými exponáty muzea je například jediný dochovaný exemplář italského stíhacího letounu Fiat G.50, letoun Sarić 1 z roku 1910, nebo SOKO G-2 Galeb, první letadlo s proudovým motorem, které bylo sériově vyráběno v SFRJ a vyváženo i do jiných zemí. Tři letadla, která muzeum vystavuje, jsou československého původu (Zlín Z-XII, Zlín Z-526, Zlín Z-37 Čmelák). Muzeum má také nemalou sbírku letadel z druhé světové války a trosky letounu Lockheed F-117 Nighthawk, který byl v roce 1999 sestřelen jugoslávskou protivzdušnou obranou v blízkosti vesnice Buđanovci. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Muzeum letectví na Wikimedia Commons
Luftfahrtmuseum Belgrad

Das Luftfahrtmuseum Belgrad (serb.: Muzej vazduhoplovstva – Beograd; ehemals Jugoslawisches Luftfahrtmuseum) wurde 1957 in Surčin bei Belgrad gegründet und befindet sich in unmittelbarer Nähe zum Nikola-Tesla-Flughafen Belgrad. Das aktuelle Gebäude wurde ab 1969 von dem jugoslawischen Architekten Ivan Štraus entworfen und am 21. Mai 1989 eröffnet. Das Gebäude gilt als bedeutendes Zeugnis der jugoslawischen Architektur. Für den Bau des Museums stellte 1975 die nationale Fluggesellschaft Jugoslawiens JAT ein 4.800 m² großes Gelände zur Verfügung. Das Museum besitzt über 200 Flugzeuge, überwiegend aus der Zeit des Königreichs Jugoslawien und der Sozialistischen Föderativen Republik Jugoslawien. In den Sammlungen des Museums befinden sich über 200 Flugzeuge, von denen Besucher 50 Flugzeuge im Gebäude und ein Dutzend auf dem Plateau rund um das Gebäude besichtigen können. Einige der Exponate befinden sich im Depot des Museums und warten auf ihre Restaurierung. Den wichtigsten Platz unter ihnen nimmt das in Italien hergestellte Jagdflugzeug Fiat G-50 ein, das einzige erhaltene Exemplar der Welt. Weblinks Luftfahrtmuseum Belgrad Bilderserie der Flugzeuge
Aeronautical Museum (Belgrade)

The Aeronautical Museum, formerly known as the Yugoslav Aviation Museum, is a museum located in Surčin, Belgrade, the capital of Serbia. Founded in 1957, the museum is located adjacent to Belgrade Nikola Tesla Airport. The current facility, designed by architect Ivan Štraus, was opened to the public on 21 May 1989. History In 1975 JAT, the national flag carrier, donated 48 a (52,000 sq ft) of land for the museum and the museum later purchased further 2.7 ha (6.7 acres). Construction of the present building of the museum began in the mid-1970s. The construction work dragged on, so it was only in late 1988 that the setting of the first permanent exhibition began. The museum's new location was ceremonially opened on 21 May 1989. The museum owns over 200 aircraft previously operated by the Yugoslav Air Force (both royal and communist), Serbian Air Force, and others, as well as aircraft previously flown by several civil airliners and private flying clubs. It also owns the only known surviving example of the Fiat G.50. The most valuable collections are housed in geodesic glass building, with additional aircraft displayed on the surrounding grounds. The museum also displays the wreckage of a downed USAF F-117 Nighthawk and F-16 Fighting Falcon, both shot down during the NATO bombing of Yugoslavia in 1999. In addition, the collection consists of more than 130 aviation engines, more radars, rockets, various aeronautical equipment, over 20,000 reference books and technical documentation as well as more than 200,000 photographs. Collection New 'Rocket and Radar' museum exhibition will be constructed. Existing missiles and radars in museum: P-15 Termit S-75 Dvina Gliders Helicopters Piston-engine aircraft Jet aircraft Other See also List of aviation museums List of museums in Belgrade List of museums in Serbia References External links Museum review by TravelDriveRace Archived 2020-11-08 at the Wayback Machine History of the Museum at Jat Airways website Belgrade Aviation Museum Archived 2021-02-27 at the Wayback Machine Музеј ваздухопловства-Београд Званична интернет презентација Музеја ваздухопловства-Београд (у изради) Aeronautical Museum-Belgrade Official internet presentation of Aeronautical Museum - Belgrade (under construction) Virtual tour through museum gallery of the planes
Museo dell'aeronautica (Belgrado)

Il Museo dell'aeronautica (in lingua serba Музеј ваздухопловства) è situato a Belgrado, Serbia. Fondato nel 1957 e localizzato nell'Aeroporto di Belgrado-Nikola Tesla, il museo è aperto solo dal 21 maggio 1989. La collezione principale è ospitata in una struttura di vetro a base geodica, opera dell'architetto bosniaco Ivan Štraus, mentre altri piccoli aerei o elicotteri sono esposti in altri edifici o all'esterno. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo dell'aeronautica Collegamenti esterni Музеј ваздухопловства-Београд Званична интернет презентација Музеја ваздухопловства-Београд Aeronautical Museum-Belgrade Sito del Museo dell'aeronautica - Belgrado
Muzeum Lotnictwa w Belgradzie

Muzeum Lotnictwa w Belgradzie (serb. Музеј ваздухопловства у Београду, Muzej vazduhoplovstva u Beogradu) zostało założone w 1957 roku. przy Dowództwie Lotnictwa Wojskowego. Od 1989 roku muzeum mieści się w nowoczesnym, szklano-betonowym budynku na belgradzkim lotnisku Nikola Tesla. Zbiory muzeum obejmują ok. 200 samolotów i helikopterów, z czego wewnątrz budynku zwiedzający mogą zobaczyć 50 i około 10 poza nim. Niektóre eksponaty nie są udostępnione zwiedzającym i czekają na renowację. Wśród nich do najcenniejszych należy jedyny zachowany w świecie włoski samolot myśliwski Fiat G.50. W muzeum znajduje się także zrekonstruowany samolot Ivana Saricia, mieszkańca Suboticy, który jako pierwszy na terenie dzisiejszej Serbii odbył lot w 1910 roku. Oprócz samolotów konstrukcji jugosłowiańskiej w muzeum znajduje się także kolekcja samolotów, które w okresie II wojny światowej znajdowały się w wyposażeniu wojsk jugosłowiańskich. Znajdują się tu m.in. takie samoloty, jak Hawker Hurricane, Supermarine Spitfire, Republic P-47 Thunderbolt, Jak-3, Ił-2, Me 109G-2 i inne. Po dokonanych przez NATO bombardowaniach terytorium FR Jugosławii, muzeum zdobyło wiele eksponatów, związanych z tym wydarzeniem. Najważniejsze są m.in. części amerykańskich myśliwców F-16 zestrzelonych przez jugosłowiańskich przeciwlotników. Czołowe miejsce w tej kolekcji zajmuje F-117 - jedyny zestrzelony przez nieprzyjaciela amerykański samolot o cechach obniżonej wykrywalności. Lista eksponatów Samoloty o napędzie śmigłowym Saric No I Nieuport 11 C.1 Bébé ZMaj Fizir FN Messerschmitt Bf 109 Junkers Ju 52/3m Junkers Ju 87 - w trakcie rekonstrukcji Focke-Wulf Fw 190F Fiat G.50 - w trakcie rekonstrukcji Fieseler Fi 156C Storch Bücker Bü 131 Jungmeister Hawker Hurricane Mk IVRP Spitfire LF Mk VC P-51 Mustang P-38 Lightning - w trakcie rekonstrukcji Republic P-47D Thunderbolt De Havilland Tiger Moth North American T-6 Texan Polikarpow Po-2 Jakowlew Jak-3 Jakowlew Jak-9P Iljuszyn Ił-2m Petliakow Pe-2 Li-2 Ikarus Aero 2 Ikarus 451 Ikarus S-49C Lola Utva 213 SOKO 522 Letov KB-6 Matajur Utva 65-S Privrednik Utva 66 SOKO J-20 Kraguj Douglas DC-3 Douglas C-47 Skytrain De Havilland Dove Ił-14P Short Sealand Mk I Amphibian Antonow An-2 Antonow An-12B De Havilland Canada DHC-2 Beaver RQ-1 Predator UAV Odrzutowce Lockheed T-33A Republic F-84G Thunderjet North American F-86D Sabre Net F Mk1 MiG-21F SOKO J-21 Jastreb SOKO J-22 Orao SOKO G-2 Galeb SOKO G-4 Super Galeb Ikarus 451M Folland Gnat MiG-23 MLD w irackich barwach Caravelle SE 210 McDonell Douglas F-16 (wrak) Lockheed F-117 Nighthawk (wrak) BGM-109 Tomahawk (wrak) Szybowce Ikarus Košava Orao Vrabac Mačka Roda Jastreb Śmigłowce Sikorsky/Westland WS-51 Mk IB Sikorsky (SOKI) S-55-5 Hiller H-23 - w trakcie rekonstrukcji Mil Mi-2 Mil Mi-4A Mi-8 Ka-25 Ka-28 Linki zewnętrzne Oficjalna strona internetowa Muzeum Lotnictwa w Belgradzie
Бук

Бук (Fagus) е род листопадни широколистни дървета, разпространени в Северното полукълбо. Родът наброява около 10 вида. На български името се среща и в женски род – бука. Характерни особености на всички тях са сивата гладка кора и едрите, вретеновидни кафяви пъпки със заострен връх. Листата им са прости, с къса дръжка, разположени последователно по клонките. Те са разнообразни по форма – яйцевидни (т.е., най-широки в долната част), елипсовидни (най-широки в средата) до обратно-яйцевидни (най-широки в горната част). Имат по няколко двойки (от 5 до 12 – 14) успоредни странични жилки. Цветовете са еднополови. Мъжките са събрани в сферично съцветие, а женските по няколко на обща дръжка. Опрашването е от вятъра. Плодовете са разположени по 1 – 2, рядко повече, в плодна „купула“ (лат. „cupula“). След узряване на плодовете, купулата се разпуква на четири дяла и плодовете опадват. Те са тип „орех“, с кафява вдървеняла обвивка, тристенни и тъй като са много специфични, имат собствено название „букови жълъди“. Вътрешната част „ядката“ е богата на скорбяла и мазнини и с приятен вкус. Съдържат алкалоиди (фагин и др.), поради което, ако се консумират сурови в по-голямо количество, могат да предизвикат опиянение. Плодовете служат за храна на много видове горски животни. В България се срещат два вида: обикновен бук (Fagus sylvatica) и източен бук (F. orientalis). Източният бук се среща само в Странджа планина, Източна Стара планина и отчасти в Източните Родопи, а обикновеният – в останалите части на страната. Поради ценната си дървесина, видовете имат важно стопанско значение, а поради факта, че заемат обширни територии, имат средообразуваща роля. В Северна Америка се среща едролистният бук (Fagus grandifolia), a Източна Азия е по-богата на видове – там растат F. crenata, F. japonica, F. engleriana, F. lucida и др. Аналог на род Бук от Южното полукълбо е родът Nothofagus. Букът живее 400 и повече години. Видове Fagus crenata – Японски бук Fagus engleriana – Китайски бук Fagus grandifolia – Едролистен бук Fagus hayatae – Тайвански бук Fagus japonica – Японски син бук Fagus longipetiolata – Южнокитайски бук Fagus lucida – Светещ бук Fagus mexicana – Мексикански бук Fagus moesiaca – Мезийски (Балкански) бук Fagus orientalis – Източен бук Fagus sylvatica – Обикновен бук Fagus taurica – Кримски (Балкански) бук Галерия Източници
Fagus

Fagus és un gènere de plantes angiospermes de la família de les fagàcies (Fagaceae) natiu de l'hemisferi nord. Una de les espècies més conegudes és el faig (Fagus sylvatica), present a la major part d'Europa. Descripció i característiques Fulles dentades que fan de 5 a 15 cm de llarg i de 4 a 10 cm d'ample. Flors monoiques petites, poc vistoses de pol·linització anemòfila. Floració masculina en aments al principi de la primavera. El fruit es coneix amb el nom de faja, plural fages. Té forma triangular de 10 a 15 mm. El fruit de Fagus sylvatica, l'espècie europea, no té gust amarg. Són plantes originàries d'Europa, Àsia, i Amèrica típiques de clima temperat humit. Als Països Catalans l'única espècie autòctona és el Fagus sylvatica, que es troba sobretot a la Catalunya humida i les fagedes més extenses es fan al Ripollès, la Garrotxa i la Vall d'Aran. Al País Valencià només es troben alguns exemplars a Fredes al municipi de La Pobla de Benifassà als Ports de Beseit, i a Penyagolosa, que és l'extrem sud de la seva distribució a les nostres terres. No existeixen a les Balears. Els faigs antàrtics o del Con Sud d'Amèrica, Austràlia, Nova Zelanda, Nova Guinea i Nova Caledònia Nothofagus abans estaven classificats dins la família Fagaceae però pertanyen actualment a la família Nothofagaceae. Usos La fusta de faig es considera una fusta noble, usada en la fabricació de mobles. Les fages són comestibles pels animals i humans amb un elevat contingut en greixos. En alguns llocs es fan servir per a l'extracció d'oli. Antigament els fruits caiguts a terra eren aprofitats per ramats de porcs el mateix que les glans d'altres fagàcies. Taxonomia Aquest gènere va ser publicat per primer cop l'any 1753 al segon volum de l'obra Species Plantarum de Carl von Linné (1707-1778). Espècies En l'actualitat n'hi ha 10 espècies: Fagus crenata - Faig japonès Fagus engleriana - Faig xinès Fagus grandifolia - Faig americà Fagus hayatae - Faig de Taiwan Fagus japonica - Faig blau del Japó Fagus longipetiolata - Faig del sud de la Xina Fagus lucida - Faig lluent Fagus mexicana - Faig mexicà Fagus moesiaca - Faig balcànic Fagus orientalis - Faig oriental Fagus sylvatica - Faig europeu Galeria Referències Bibliografia von Linné, Carl. Species plantarum, exhibentes plantas rite cognitas ad genera relatas, cum differentiis specificis, nominibus trivialibus, synonymis selectis, locis natalibus, secundum systema sexuale digestas (en llatí). Estocolm: Laurentius Salvius, 1753. Enllaços externs Flora de la Xina - Fagus Flora de Nord-amèrica - Fagus Kew Checklist - Fagus Arxivat 2005-04-29 a Wayback Machine.
Bøg (slægt)

Bøg (Fagus) er udbredt i Europa, Asien og Nordamerika. Det er løvfældende træer med trekantede nødder i en pigget skål. Her omtales kun de arter, som er vildtvoksende i Danmark, eller som dyrkes her. Bøg (Fagus sylvatica) Orientalsk bøg (Fagus sylvatica subsp. orientalis) Balkansk bøg (Fagus moesiaca) Amerikansk bøg (Fagus grandifolia) Japansk bøg (Fagus crenata) Fagus chienii Fagus engleriana Fagus hayatae Fagus japonica Fagus longipetiolata Fagus lucida Fagus taurica Bemærk, at slægterne Avnbøg og Sydbøg også, – men fejlagtigt – kaldes "Bøg" i folkemunde. Note
Bukva

Bukva (lat. Fagus), biljni rod iz porodice bukovki kojemu pripada 12 ili 13 vrsta drveća rasprostranjenog po Europi, dijelovima Azije i istočnim dijelovima Sjeverne Amerike. Ime roda dolazi od grčkog phagein (jesti; zbog jestivih plodova), od čega je nastalo latinski fagus. Plodovi obične bukve su jestivi i u prošlosti su se konzumirali, dok danas služe kao hrana jedino šumskoj divljači, dok su za domaću stoku u većim količinama otrovni. Revizija roda 2024. 2024. godine predložena je subgenerička klasifikacija Fagusa i revizija njegovih zapadnih euroazijskih svojti na temelju uzorkovanja morfoloških i molekularnih podataka na razini populacije. Podaci o molekularnom slijedu koji podupiru ovu klasifikaciju proizlaze iz genetskih markera kodiranih jezgrom. Fagus subg. Fagus se sastoji od dvanaest vrsta, od kojih se dvije nalaze u Sjevernoj Americi, četiri u zapadnoj Euroaziji i šest u istočnoj Aziji. Fagus subg. Englerianae Denk & G.W.Grimm obuhvaća tri istočnoazijske vrste. Primjena novog koncepta vrste korištenjem detaljnih podataka opravdava prepoznavanje prethodno zanemarenih kriptičnih svojti. Stabla bukve iz zapadne Euroazije trenutno se tretiraju kao jedna vrsta, F. sylvatica L., s dvije podvrste. Unatoč tome, nekoliko prethodnih studija ukazalo je na jasne razlike između populacija bukve iz Europe, Turske, regije Kavkaza i područja hirkanskih šuma uključujući planine Talysh u Azerbajdžanu i šume južno od Kaspijskog jezera u Iranu. Svi novogenerirani podaci pokazuju da različite istočnjačke bukve odražavaju divergencije i procese specijacije koji su prethodili razdvajanju između europske bukve i njezine istočne braće i sestara. Stoga, na temelju morfoloških i molekularnih razlika, prepoznajemo četiri vrste u zapadnoj Euroaziji, europsku F. sylvatica L., uglavnom sjeverozapadnu tursku F. orientalis Lipsky, kavkasku F. hohenackeriana Palib. i hirkanijsku F. caspica Denk & G. W. Grimm. Dijagnostička genotipska obilježja uključena su u opise. Vrste Sinonimi Phegos St.-Lag.; Ann. Soc. Bot. Lyon 7: 133 (1880) Galerija Izvori Vanjske poveznice
Bükk (növénynemzetség)

A bükk vagy bükkfa (Fagus) növénynemzetség a bükkfafélék (Fagaceae) családjának névadó nemzetsége, 14 fajjal, amelyek az Englerianae és Fagus alnemzetségbe tartoznak. Az Englerianae alnemzetség fajai Kelet-Ázsia területén honosak. A hazánkban honos közönséges bükk régies, illetve népies nevei: bikk, bikkfa. Elterjedés, élőhely Alapvetően holarktikus, az északi mérsékelt öv lombhullató erdeiben elterjedt nemzetség, klimax társulások alkotóeleme; a közönséges bükk (Fagus sylvatica) a Magyar-középhegységben 600 m fölött zonális bükkös erdőtársulások meghatározó fája. Megjelenés, felépítés, életmód Lombhullató, közepes vagy nagy termetű fák, egyes fajok magassága elérheti a 35 métert. Koronájuk szétterülő; magányosan szabályos gömb alakúvá fejlődik, erdőben hengeres. Törzsük kérge sima, szürke. Fényes, zöld leveleik szórtan állnak. Lombozatuk sűrű, így az elegyetlen bükkösök lombkoronája rendkívül zárt, erősen árnyékolt, emiatt cserje- és gyepszintjük is fejletlen, fajszegény. Egylaki növények. Jelentéktelen külsejű, egyivarú virágaik barkákba állnak össze; a porzós virágzat fejecskeszerű, a termősek párosával fejlődnek. Virágait a szél porozza be. Rügyei hegyesek, elállóak, orsó alakúak, 2 cm körüli hosszúságúak, színük fahéjbarna. Termésük fásodott, tüskés, háromélű, kupacsba zárt, négy kopáccsal nyíló makk. A bükkmakk ehető, és elég magas zsírtartalmának köszönhetően étolaj préselhető belőle. Fogyasztása nagy mennyiségben nem ajánlott a mérgező fagin tartalma miatt. Felhasználása Sokféleképpen hasznosítható, jól alakítható keményfa. Az egyenes szálú, nagy átmérőjű rönkökből sokféle félkésztermék állítható elő. Minden szerszámmal jól megmunkálható, késeléssel, hámozással pedig furnér készíthető belőle. Gőzöléssel jól hajlítható, a hajlított (például thonet) bútorok gyártásának legfontosabb alapanyaga. Gőzölés nélkül könnyen vetemedik. Nem időjárásálló; külső térben gombák és rovarok is károsíthatják. Rajzolata jellegtelen, ezért felületét gyakran páccal, színezéssel, festéssel kezelik. Papír, farost, faszén és berimbau gyártására/készítésére is kiválóan alkalmas. Magas hőmérsékleten ég, a régi fazekasság kedvenc tüzelőanyaga volt. Jegyzetek Források ↑ John: Owen Johnson: Európa fái. Ill. David More, ford. Illés Beatrix. [Budapest]: Kossuth. 2011. 210. o. ISBN 978-963-09-6602-3 Magyar nagylexikon IV. (Bik–Bz). Főszerk. Élesztős László, Rostás Sándor. Budapest: Akadémiai. 1995. 839. o. ISBN 963-05-6928-0 További információk Flora of China – Fagus Flora of North America – Fagus Bükk, bükkfa jellemzői, ültetése és gondozása
Fagus

Fagus is de botanische naam van een geslacht van loofbomen. Hiervan komt in Nederland en België de beuk (Fagus sylvatica) voor. Soms wordt het woord "beuk" in een ruimere betekenis gebruikt, zie bijvoorbeeld haagbeuk en hopbeuk. Bomen met dergelijke namen zijn niet noodzakelijkerwijs nauw verwant. Fagus telt circa tien soorten bomen. Ze komen van nature voor in de gematigde delen van het noordelijk halfrond. De bladeren zijn geheel of gedeeltelijk getand, en variëren in lengte van 5-15 cm en in breedte van 4-10 cm. De bloemen zijn eenslachtig. Bestuiving vindt door de wind plaats. De nootjes zijn eetbaar (in kleine hoeveelheden), maar bitter door het hoge gehalte aan tannine. Soorten Fagus crenata – Japanse beuk Fagus engleriana – Chinese beuk Fagus grandifolia – Amerikaanse beuk Fagus hayatae – Taiwanese beuk Fagus japonica – Japanse bruine beuk Fagus longipetiolata – Zuid-Chinese beuk Fagus lucida – Glimmende beuk Fagus mexicana – Mexicaanse beuk Fagus orientalis – Oosterse beuk Fagus sylvatica – Beuk Externe links Fagus in de Flora of North America Fagus in de Flora of China Fagus in de Flora of Missouri (en) Fagus in de NCBI Taxonomy Browser