NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Воденица Војислава Стефановића у Кусићу

Воденица Војислава Стефановића у Кусићу, месту у општини Велико Градиште, налази се на реци Пек. Саграђена је почетком 20. векa на остацима старе воденице. Данашњи облик добила је темељним поправкама 1934. године, када су од шест камена избачена два и дограђена бочна соба. Воденица представља непокретно културно добро као споменик културе. Изглед воденице Воденица је изграђена у облику ћириличног слова Г и већих је димензија 17,10 x 5,00 метара са бочним делом 4,00 х 8,00 метара. Грађевина се састоји од воденице, ходника, помељарске собе, млинареве собе и још једне помоћне просторије у којој се налазио пети камен. Темељи су од ломљеног камена, сем дела изнад воденичког јаза где се налазе дрвене греде постављене на побијене стубове. Стубови су побијени у три реда, горњим делом су учепљене у архитравне греде, a главну зглобну везу између њих чине гвоздене кланфе. Зидови су од опеке, осим у воденици где су од чамових дасака. Кров је сложен, кровни покривач је бибер цреп. За рад воденице доведена је вода са реке Пек воденичним јазом. У воденици се налазе четири воденичка камена, поређана у низу и сваки ради засебно преко свог механизма који је израђен у духу традиционалне народне израде, са доста карактеристичних елемената и детаљa. Воденица дели судбину већине воденица на рекама Србије и тренутно напуштена и постепено пропада. Види још Списак споменика културе у Браничевском округу Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара
Château Jagodić à Stari Lec

Le château Jagodić à Stari Lec (en serbe cyrillique : Дворац Јагодић у Старом Лецу ; en serbe latin : Dvorac Jagodić u Starom Lecu) est situé à Stari Lec, dans la province de Voïvodine, dans la municipalité de Plandište et dans le district du Banat méridional, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 1113). Présentation Le château a été construit en 1835 pour Petar Jagodić, un membre de la famille aristocratique des Jagodić, connue pour son rôle dans l'histoire culturelle des Serbes de Voïvodine à cette époque. Les membres de cette famille ont notamment été actifs au sein de la Matica srpska et plusieurs portraits de cette famille, réalisés par Konstantin Danil, figurent aujourd'hui dans la galerie de peinture de cette institution. Le château est resté la propriété des Jagodić jusqu'à la Seconde Guerre mondiale. Situé dans un parc, le bâtiment est de style académique, avec des éléments néo-classiques. La construction, symétrique, s'inscrit dans un rectangle allongé. De part et d'autre de la façade principale se trouvent des projections dotées d'un étage qui leur confère l'allure de tours carrées ; au centre, un porche accentue encore la symétrie. Au rez-de-chaussée, les fenêtres sont encadrées de pilastres corinthiens et surmontées de frontons triangulaires. Après la Seconde guerre mondiale, le château a accueilli des bureaux administratifs ; des travaux de restauration ont commencé en 2007. Notes et références Article connexe Monuments culturels du district du Banat méridional Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des châteaux Portail du néo-classicisme Portail de la protection du patrimoine
Дворац Јагодић у Старом Лецу

Дворац Јагодић се налази у Старом Лецу, у општини Пландиште. Подигнут је 1835. године и представља споменик културе од великог значаја. Изглед дворца Подигнут је за племићку породицу Јагодић, значајне за културну историју српског народа у Војводини. Дворац је академски складна грађевина правоугаоне основе са симетрично компонованим, класицистичким декорисаним елементима. На угловима зграде су спратни ризалити квадратне основе, који асоцирају на куле. Средишњи тракт са прилазне стране има истурен једноставан трем – надстрешницу са троугаоним забатом на четири канелирана стуба, за улаз колима у зграду. Раван кров дворишног трема – терасе носе четири стуба са коринтским капителима и вишеструко профилисана архитравна греда. Правоугаони прозори, фланкирани плитким пиластрима са коринтским капителима, имају различите фронтоне. Потпрозорну декорацију чини балустрада испред слепе нише. Велики подрум, засведен пруским сводом, има посебно изведену ваздушну вентилацију у функцији. На имању су била два уређена, пројектована парка: испред дворца по узору на геометријски планиран француски врт са рунделама оивиченим шимширом и ружичњаком, а иза слободно-пејзажни енглески парк који прелази у шуму у дубини имања, док је мањи дворац у близини служио као гостинска кућа. Као природна реткост заштићена је шума копривића. Претварање пољског дворца намењеног становању у административно-пословну зграду пољопривредног добра донело је промене, посебно у ентеријеру. Види још Списак споменика културе у Јужнобанатском округу Споменик културе од великог значаја Референце Спољашње везе „Дворац Јагодић — Споменици културе у Србији”. САНУ. Списак споменика културе од великог значаја у Војводини Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (17. мај 2014) Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Дворци Војводине
Moulin Mišić à Kučevo

Le moulin Mišić à Kučevo (en serbe cyrillique : Воденица Мишића у Кучеву ; en serbe latin : Vodenica Mišića u Kučevu) est un moulin à eau situé à Kučevo, dans le district de Braničevo, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 709). Présentation Le moulin est situé à proximité du centre ville et constitue un exemple rare de ce type de construction à l'intérieur d'une structure urbaine. Il a été bâti dans la première moitié du XIXe siècle et est complètement préservé. Il fonctionne grâce aux eaux de la rivière Pek, un affluent du Danube, qui passe par un canal long de 2 km. Construit sur un plan qui suit la lettre cyrillique « Г », il mesure 12,25 m sur 8,90 ; il est constitué d'un simple rez-de-chaussée. À côté du canal, les fondations sont en pierres concassées tandis que la partie située au-dessus du canal s'appuie sur des piliers en bois. L'espace intérieur est divisé entre le moulin proprement dit et une pièce pour le logement du meunier. Les murs du moulin sont constitués de planches de chêne superposées et enfoncées dans les rainures de piliers de chêne. Les murs du logement du meunier sont construits selon la technique des colombages avec un remplissage composite en chêne ; à l'extérieur comme à l'intérieur, ces murs sont enduits de mortier et blanchis. Le toit, de structure complexe, est recouvert de tuiles. À proximité du moulin se trouve un barrage avec cinq ouvertures à travers lesquelles l'eau s'écoule dans des rainures puis tombe sur les lames de treuils actionnant des meules. Dans le moulin se trouvent cinq meules alignées sur le mur est, chacune fonctionnant individuellement grâce à son propre mécanisme. Références Article connexe Monuments culturels du district de Braničevo Portail de l'agriculture et de l'agronomie Portail de la protection du patrimoine Portail de la Serbie et du peuple serbe
Воденица Мишића у Кучеву

Воденица Мишића у Кучеву се налази недалеко од центра места и представља једну од ретких воденица које се налазе у урбаној структури града. Саграђена је у првој половини 19. века и потпуно је очувана, има статус непокретног културног добра као споменик културе. Изглед Воденица за рад користи воду реке Пек, кроз воденички јаз дуг два километра. Подигнута је као приземна зграда, основе у облику ћириличног слова Г, димензија 12,25 x 8,90 m. Темељи воденице су од ломљеног камена, у делу изван воденичког јаза, док се део воденице изнад јаза ослања на дрвене стубове. Унутрашњи простор воденице подељен је на воденицу и собу за воденичара. Зидови воденичког простора су од храстових талпи насатично нанизаних једна на другу и ужљебљених у вертикалне храстове стубове, док су зидови собе воденичара бондручне конструкције, са испуном од храстових гредица, олепљени са спољашње и унутрашње стране блатним малтером и кречени. Под у воденици у делу изнад јаза је од дасака постављених преко потпасница, док је у другом делу од набијене земље. Кров је сложен и покривен је ћерамидом. Недалеко од воденице налази се воденичка брана са пет отвора кроз које вода протиче у жљебове, а затим пада на лопатице витлова који покрећу воденичке каменове. У воденичком простору се налази пет воденичких каменова, поређаних у низу уз источни зид, од којих сваки ради засебно преко свог механизма. Види још Списак споменика културе у Браничевском округу Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара
Château Belimarković à Vrnjačka Banja

Le château Belimarković à Vrnjačka Banja (en serbe cyrillique : Дворац Белимарковића у Врњачкој Бањи ; en serbe latin : Dvorac Belimarkovića u Vrnjačkoj Banji) se trouve à Vrnjačka Banja et dans le district de Raška, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 385). Présentation Le château a été construit entre 1882 et 1887 selon un projet de l'architecte autrichien Franz Winter pour le général Jovan Belimarković, ministre du roi Milan Ier Obrenović et régent du royaume pendant la minorité d'Alexandre Ier. L'idée du projet viendrait de l'ingénieur Pavle Denić, neveu de Belimarković, inspiré par les villas de l'Italie du nord. Conçue pour servir de résidence d'été au général, elle se caractérise ainsi par un style historiciste, mêlant le romantisme néo-Renaissance et le style palladien. Édifié sur une hauteur dominant la station thermale et la « source chaude » de la ville, le bâtiment a été construit avec des blocs de marbre blanc provenant des carrières que possédait Belimarković sur les pentes du mont Goč au sud-ouest de Vrnjačka Banja. La façade principale s'organise de manière symétrique autour d'une avancée centrale peu profonde couronnée d'un attique et est accentuée par deux grandes avancées latérales en forme de tours qui s'achèvent par des créneaux finement dentelés, donnant ainsi une allure néo-romantique à l'ensemble. Un escalier à double volée conduit à un large porche situé au premier étage ; ce porche est doté de quatre colonnes élancées qui soutiennent la terrasse du second étage. Toutes les ouvertures du rez-de-chaussée sont cintrées et il en est de même de celles du premier étage au niveau de l'avancée centrale ; toutes les autres ouvertures sont rectangulaires. Les descendants du général Belimarković ont vécu dans le château jusque dans les années 1970, quand il a été racheté par l'État. Après des travaux de restauration, il est devenu le Musée municipal de Vrnjačka Banja et le Centre culturel de la ville sous le nom de Zamak kulture (le « Château de la culture »). Parmi les expositions permanentes du musée figure la « Pièce commémorative du général Belimarković » (en serbe : Spomen soba đenerala Belimarkovića) qui présente des meubles et des objets de la fin du XVIIIe siècle et du début du XIXe siècle faisant partie de l'héritage du général ; on y trouve aussi ses livres et des revues dont certains sont rares et considérés comme d'une valeur culturelle exceptionnelle. Références Articles connexes Chapelle Belimarković à Vrnjačka Banja Monuments culturels du district de Raška Portail des musées Portail de la culture Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la protection du patrimoine
Дворац Белимарковића у Врњачкој Бањи

Дворац Белимарковића је изграђен између 1882. и 1887. године, у Врњачкој Бањи према идејном решењу генераловог сестрића, грађевинског инжињера Павла Денића, уз пројекат и надгледање бечког архитекте Винтера и изграђен је за генерала Јована Белимарковића министра краља Милана Обреновића и намесника малолетног краља Александра Обреновића. Дворац данас представља културно добро од великог значаја и поред врњачке цркве је најстарији објекат у Врњачкој бањи. Историја Дворац је изграђен између 1882. и 1889. године, подигнут је изнад границе ондашњег бањског рејона, на падини изнад извора топле воде. До седамдесетих година прошлог века у њему су живели наследници генерала Белимарковића, након чега је откупљен и категорисан као културно добро. Изглед дворца Раскошно здање Белимарковића је изведено по узору на пољске виле северне Италије, у духу романтичарског историзма, са ренесансним елементима. Хоризонтална подела зидног платна је наглашена, заједно са истакнутом атиком централног ризалита. Лакоћа и транспарентност површине главне фасаде на првом спрату, је постигнута постављањем широког, архитравно завршеног трема, са четири витка стуба која носе терасу другог спрата. Дворац краси и двокрако степениште које води на трем првог спрата. Сви отвори у приземљу су лучно, а они на првом и другом спрату архитравно завршени. Може се приметити романтичарско надахнуће, применом романичког назубљеног завршетка бочних ризалита – кула. За градњу је коришћен бели мермер, из Белимарковићевог мајдана, под планином Гоч. Реконструкција Седамдесетих година вршени су конзерваторско-рестаураторски радови на објекту, после чега је у дворцу смештен Завичајни музеј комплексног типа, под називом Замак културе. Данас Завичајни музеј има археолошку, етнографску, историјску, уметничку и природњачку збирку, а поседује и Спомен собу генерала Белимарковића, где се чува део оригиналног намештаја, фотографије, лични предмети и документација. Галерија Види још Јован Белимарковић Капела Белимарковића у Врњачкој Бањи Културни центар Врњачка Бања Референце Спољашње везе Дворац Белимарковића, Врњачка Бања Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара
Zámek Karačonji v Novém Miloševu

Zámek Karačonji v Novém Miloševu byl postaven v roce 1857 v Beodře (dnes sloučený s Novým Miloševem) a je jednou z kulturních památek velkého významu. Na svém panství postavil zámek Laszlo Karačonji jako reprezentativní obytnou budovu, která svou prostorovou dispozicí, objemem a architektonickým designem zaujímá dominantní postavení v rozlehlém parku. Zámek je postaven v klasicistním stylu, má protáhlou obdélníkovou základnu. Uprostřed přední části se nachází výrazná veranda a symetricky mělké rizality, které končí tympanonem. Centrální veranda v přízemí má sloupy obdélníkového průřezu a v horní části korintské sloupy s holým vlysem a trojúhelníkovým tympanonem. Okna jsou umístěna v polích mezi pilastry s přízemními hlavicemi a půlkruhovými průčelími v přízemí a korintskými hlavicemi v prvním patře. V bezprostřední blízkosti zámku se v areálu nacházejí pomocné hospodářské objekty: stáje, sklady, stodoly a hospodářské stavení, které společně s hlavní budovou zámku tvoří architektonicky a stylisticky jedinečný a dobře koordinovaný komplex. Konzervační práce byly provedeny v letech 1980, 1985 a 1991. Historie zámku po rodině Karačonji Na konci první světové války byl zámek opuštěn Laszlovým vnukem Aladarem Karačonjim. Koncem roku 1918, během rozpadu rakousko-uherské říše vtrhl do zámku dav, vykradl zámek a zničila inventář. V roce 1919 se Michail Rodzianko, ruský emigrant a prezident ruské dumy, přestěhoval do zámku, kde žil až do své smrti v roce 1924. Zámek byl roku 1938 prodán obci Beodra, která použila zámek jako budovu pro základní školu. Během druhé světové války byl na zámku zřízen psychiatrický ústav. Po válce byl v zámku umístěn domov pro děti padlých bojovníků, domov pro nezaopatřené dívky a od roku 1960 základní škola "Miloš Popov". V roce 1980 se společnost chemického průmyslu Chinom stěhuje do budovy zámku a zůstává tam až do roku 2000, kdy krachuje. Poté zůstává zámek Karačonji nevyužitý a nachází se ve špatném stavu. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дворац Карачоњи у Новом Милошеву na srbské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Karačonji v Novém Miloševu na Wikimedia Commons
Château Karátsonyi

Le château Karátsonyi (en serbe cyrillique : Дворац Карачони у Новом Милошеву ; en serbe latin : Dvorac Karačoni u Novom Miloševu) est situé à Novo Miloševo, dans la province de Voïvodine, dans la municipalité de Novi Bečej et dans le district du Banat central, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 1457). Localisation Historique Le château a été construit entre 1842 et 1846 pour László Karátsonyi (1806-1869), főispán du comté de Torontál, sur ses terres de Beodra, un village aujourd'hui intégré à la localité de Novo Miloševo. Présentation Le bâtiment, de style néo-classique, a été conçu comme une résidence monumentale dominant un parc paysagé. Constitué d'un rez-de-chaussée et d'un étage, il prend la forme d'un rectangle allongé et ordonnancé de façon symétrique. La façade principale, donnant sur le parc, est ainsi dotée à chaque angle d'une projection peu profonde surmontée par un tympan triangulaire ; le centre de cette façade est mis en valeur par un grand porche qui, au niveau du premier étage, est doté de colonnes de style corinthien supportant une architrave, une frise et un tympan triangulaire sans décoration particulière. Sur le plan horizontal, le rez-de-chaussée et l'étage sont séparés par une corniche. Les fenêtres sont entourées par des pilastres ; au rez-de-chaussée, les fenêtres sont encadrées par des pilastres dotés de chapiteaux ioniques et surmontées de tympans demi-circulaires tandis qu'à l'étage les chapiteaux sont de style corinthien et les fenêtres surmontées de consoles moulurées. À proximité du château, le parc abrite des dépendances, écuries, entrepôts et logements des domestiques. Le château a abrité les activités de la société de produits chimiques Hinom ; l'intérieur du château a été adapté aux besoins de l'usine. Notes et références Notes Références Articles connexes Famille Karátsonyi Église Sainte-Madeleine de Beodra Monuments culturels du district du Banat central Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des châteaux Portail du néo-classicisme Portail de la protection du patrimoine
Zámek rodiny Servijski v Novém Kneževci

Rodinné sídlo Servijski se nachází v obci Novi Kneževac. Nechal jej postavit Marko Servijski, vzdělaný a respektovaný občan Nového Sadu, který v roce 1782 koupil Tursku Kanjižu, na jejímž území postavil zámek. Tento zámek představuje kulturní pamětihodnost velkého významu. Historie Zámek byl postaven v Novém Kneževacu bohatým kupcem cincarského původu a významným občanem Nového Sadu Markem Servijskim. Na první aukci, která se konala v roce 1782, koupil Servijski spahiluk Tursku Kanjižu, čímž získal šlechtický titul, s právem užívání přízviska „z Turske Kanjiže“. V roce 1793 po zakoupení spahiluku dává postavit své sídlo. Později jeho syn, Djordje, zámek opouští a panství v Kanjiže odkazuje své neteři Kateřině v závěti z roku 1855. Ta se později vdává za Emila Shulpeho a přivede panství a hrad do věže do rodiny Shulpea. Na zámku byla v době Servijského rodiny také velká knihovna s asi 3 000 knih, vzácnými exempláři starého míšeňského porcelánu, stříbra, bronzu, starého a drahého nábytku a bohatou sbírkou loveckých portrétů a starých trofejních zbraní. Wilhelmina Schulpe, dcera a dědička Kateřiny a Emila Schulpe se vdala za Andora Talijana a tím zámek přechází do vlastnictví italské rodiny, která vlastní další dvě budovy v obci Novi Kneževac. Jedna budova byla postavena Andorem Talijanem a druhá baronem Fedorem Feilićem v roce 1856. O několik let později obě přešly do vlastnictví Bély Talijana. Vzhled budovy Tato budova je jedním z nejstarších, největších a nejluxusnějších zámků ve Vojvodině, který svými rozměry, fasádní výzdobou a vnitřním uspořádáním lze zařadit mezi pozdně barokní stavby. Zámek je dvoupatrový, vybudovaný na pravoúhlém základu. Byl postaven jako samostatně stojící objekt obklopený parkem. Z komplexu vyčnívá centrální rizalit hlavní fasády s podkrovím ve střední části střechy, v této části se nachází také charakteristická barokní terasa s tepaným železným plotem. Nad střechou se nachází atika, která nese reliéf rodinného erbu rodu Servijských. Atika a střední část střechy dodávají budově slavnostní tón a reprezentativnost. Ozdoby v podobě sádrových plastik nad okny a vyčnívající centrální rizalit jsou typickými prvky pozdně barokní architektury, vystupují zde také spolu již s prvky klasicismu. Po druhé světové válce byl ze zámku odvezen veškerý mobiliář. Na zámku dnes sídlí obecní soud a správa obecních služeb obce Novi Knezevac. Během přestavby zámku pro administrativní služby ztratila budova svou autenticitu sipahijského rodinného sídla. Rekonstrukce V roce 1976 byly na budově provedeny konzervační práce. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дворац породице Сервијски у Новом Кнежевцу na srbské Wikipedii.
Château de la famille Servijski

Le château de la famille Servijski (en serbe cyrillique : Дворац породице Сервијски у Новом Кнежевцу ; en serbe latin : Dvorac porodice Servijski u Novom Kneževcu) est situé à Novi Kneževac, dans la province de Voïvodine et dans le district du Banat septentrional, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 1108). Présentation Le domaine sur lequel le château est construit a été acheté en 1782 par Marko Servijski, un riche marchand aroumain de Novi Sad ; il y fait construire un château en 1793. Dans son testament daté de 1855, son fils Đorđe lègue ce bien à sa nièce Catherine qui l'apporte en dote à la famille Schulpe. À cette époque, le château possède une bibliothèque riche de 3 000 ouvrages, une importante collection de porcelaines de Meissen, d'objets en argent et en bronze, des meubles anciens, des portraits de chasse et de vieilles armes à feu. Plus tard, par le jeu des mariages, le château et ses biens passent entre les mains d'une famille italienne. Tous les biens mobiliers du château ont disparu lors de la Seconde Guerre mondiale ; le bâtiment abrite aujourd'hui le tribunal et les bâtiments administratifs de la municipalité de Novi Kneževac. Le château Servijski est considéré comme l'un des plus anciens, l'un des grands et l'un des plus luxueux de Voïvodine ; par son style architectural, il est caractéristique du baroque tardif. L'édifice, qui s'inscrit dans un plan rectangulaire allongé, est constitué d'un rez-de-chaussée et d'un étage. La façade principale est dotée d'une avancée centrale avec un toit « à la Mansart », un balcon à l'étage et un attique au-dessus de la corniche du toit qui porte sur un relief les armes des Servijski ; des décors en plâtre mouluré ornent les fenêtres ; toute cette décoration est caractéristique du baroque tardif avec des éléments de l'architecture néo-classique à venir. La façade sur cour a été conçue de manière symétrique, avec un grand portique ouvert au rez-de-chaussée et des fenêtres doubles à l'étage. Des travaux de conservation ont été réalisés sur l'édifice en 1976. Notes et références Article connexe Monuments culturels du district du Banat septentrional Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des châteaux Portail de la protection du patrimoine