NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Muzeum Sztuki Współczesnej w Belgradzie

Muzeum Sztuki Współczesnej w Belgradzie (MoCA, serb. Музеј савремене уметности у Београду) – muzeum sztuki w Belgradzie w Serbii, założone w 1958 roku. Historia Muzeum założono w 1958 roku. Salon Muzeum Sztuki Współczesnej w Belgradzie rozpoczął działalność w 1961 roku pod nazwą Galerii Nowoczesnej przy ulicy Paryskiej 14. Placówka w nowym gmachu została otwarta w 20 października 1965 roku. Pierwszym dyrektorem muzeum został serbski artysta Miodrag B. Protić. Instytucja jest jednym z dwóch (obok Muzeum Narodowego) muzeów państwowych w Belgradzie. Budynek Autorami zwycięskiego projektu muzeum byli Iwan Antić i Iwanka Raspopowić. Budynek wzniesiono na lewym brzegu Sawy w stylu późnego modernizmu, jego bryła jest wzorowana na krysztale polimorficznym z sześcioma ściętymi sześcianami i przypomina sześć silosów zbożowych; przeszklona elewacja z czasem zaczęła się rozszczelniać i wymagała konserwacji. Budynek remontowano 10 lat. Ekspozycje muzealne są wystawiane na wszystkich 5 kondygnacjach. Całkowita powierzchnia użytkowa wynosi 5055 m². Dookoła muzeum umieszczono rzeźby znaczących jugosłowiańskich artystów. Budynek uznano za dobro kultury w 1987 roku i podlega on ochronie konserwatorskiej Instytutu Ochrony Zabytków Kultury Miasta Belgradu. Zbiory Profil kolekcji muzeum obejmuje dzieła sztuki, które powstały w krajach byłej Jugosławii po 1900 roku, m.in. rzeźby Ivana Meštrovicia oraz sztukę współczesną spoza Bałkanów, posiada dzieła m.in. Maxa Ernsta, Joana Miró, Andy’ego Warhola. Kolekcja liczy około 35 000 dzieł sztuki. Muzeum prezentowało m.in. twórczość Mariny Abramović. Galeria Przypisy
Музей современного искусства (Белград)

Музей современного искусства (серб. Музеј савремене уметности) собирает и выставляет произведения югославского и сербского изобразительного искусства, скульптуры и графики с начала XX века. Расположен в месте слияния Савы и Дуная. Здание музея напоминает по форме кристалл. Памятник культуры. Описание и история Музей был основан в 1958 году. Проект музея был разработан архитекторами Иваном Античем и Иванкой Распопович и был реализован в 1960 году. Окончательная отделка и решение организационных вопросов продолжались до 1965 года, когда совет временной галереи принял название Музей современного искусства. Помимо балканского, в музее выставлены образцы западного искусства, к примеру картины Энди Уорхола и Жоана Миро. Количество экспонатов достигает 35 тысяч. Салон Музея современного искусства, открытый в 1961 году, проводит выставки авторов современного искусства. Коллекции Коллекция картин с 1900 по 1945 год. Коллекция картин с 1945 года. Коллекция скульптур. Коллекция гравюр и рисунков. Коллекция мультимедийного искусства (фотография, фильмы, видео). Примечания Ссылки Музей современного искусства — Туристическая организация Белграда Салон Музея современного искусства — Туристическая организация Белграда
Musée ethnographique de Belgrade

Le musée ethnographique de Belgrade (en serbe cyrillique : Етнографски музеј у Београду ; en serbe latin : Etnografski muzej u Beogradu) est une institution culturelle située à Belgrade, la capitale de la Serbie. Il se trouve sur le Studentski trg (« place des Étudiants »), dans la municipalité de Stari grad. Le bâtiment qui abrite le musée est inscrit sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Histoire Le musée ethnographique de Belgrade a été fondée en février 1901. Cependant dès 1844, un département ethnographie est fondé au sein du musée national de Belgrade. Architecture Le musée est installé depuis 1951 dans un bâtiment construit par l'architecte Aleksandar Djordjević en 1933-1934. À l'origine, le bâtiment devait accueillir la Bourse de Belgrade. Collections Créé en février 1901, le musée ethnographique de Belgrade abrite plus de 150 000 pièces présentant au public la vie quotidienne dans les campagnes et les villes des Balkans et notamment dans les pays de l'ex-Yougoslavie. Il présente des vêtements et des costumes traditionnels, des tapis (kilim) et des tapisseries, des meubles et des objets divers (bijoux, ustensiles de cuisine, outils, objets traditionnels). La collection de vêtements est particulièrement développée ; elle témoigne, notamment dans les villes, d'une européanisation progressive du costume au cours du XIXe siècle ; la collection de costumes traditionnels des campagnes est particulièrement riche, avec notamment des costumes de mariée serbes du XIXe siècle. Le musée conserve également des dessins, des aquarelles et des lithographies, œuvres de voyageurs, d'amateurs ou d'artistes locaux, représentant des hommes et des femmes en tenues traditionnelles. On peut aussi découvrir des instruments de musique comme la guzla ou le kaval et se familiariser avec l'habitat traditionnel des Balkans (maison pannonienne, maison typique de la Morava, ferme des Alpes dinariques...). Le musée publie le Bulletin du musée ethnographique (Glasnik Etnografskog muzeja). Notes et références Voir aussi Articles connexes Belgrade Liste des musées de Belgrade Culture serbe Liens externes (sr + en) Site officiel Portail de Belgrade Portail des musées Portail de la protection du patrimoine
Museo etnografico di Belgrado

Il Museo etnografico di Belgrado è situato a Belgrado, Serbia. Costruito nel febbraio 1901, il museo era già stato progettato in passato ma mai costruito. I primi oggetti etnografici furono importati in Serbia all'inizio del XIX secolo e nel 1844 alcuni di essi furono inclusi nella collezione del Museo Nazionale di Serbia. Il museo custodisce più di 160000 oggetti, rappresentativi degli usi e della cultura rurale e urbana della popolazione balcanica, tra il XIX e XX secolo. Sono esposti costumi tradizionali, opere dell'artigianato, come merletti, ricami, gioielli, ceramiche, bicchieri. Una sezione è dedicata all'architettura e alle tecniche costruttive, con il passaggio dallo stile orientale ai modelli occidentali, e agli oggetti di uso quotidiano, nella abitazione contadina e in quella di città. Anche i giocattoli di fabbricazione artigianale e industriale, e i mezzi per il trasporto e gli ornamenti usati per gli animali da tiro testimoniano lo sviluppo tecnologico e i diversi livelli economici e sociali delle popolazioni. La collezione di armi propone reperti che vanno dal neolitico, al periodo celtico, al medioevo, fino al XX secolo; sono esposti anche particolari strumenti musicali del XIX secolo. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo etnografico di Belgrado Collegamenti esterni (EN) Sito del museo, su etnografskimuzej.rs. URL consultato il 29 aprile 2010 (archiviato dall'url originale il 31 gennaio 2009).
Muzeum Etnograficzne w Belgradzie

Muzeum Etnograficzne w Belgradzie (serb. Etnografski muzej u Beogradu) – muzeum w Belgradzie gromadzące zbiory związane z tradycyjną kulturą materialną i niematerialną Serbii. Muzeum prowadzi badania naukowe grup etnicznych w regionie oraz działalność wydawniczą i popularyzatorską. Organizuje wystawy, warsztaty, wykłady i koncerty. Historia Muzeum Etnograficzne powstało w 1901 poprzez wyodrębnienie Działu Etnografii z Muzeum Narodowego w Belgradzie. Koncepcję muzeum opracował historyk Stojan Novaković, sekretarz Serbskiego Towarzystwa Naukowego. Pierwszą stałą wystawę otwarto 20 września 1904, z okazji 100-lecia powstania serbskiego. W czasie I wojny światowej zniszczonych zostało wiele eksponatów muzealnych, ucierpiała również biblioteka. Po wojnie wznowiono prace terenowe, w celu pozyskania zabytków i uzupełnienia zbiorów. W 1920 otwarto ponownie bibliotekę. Do wybuchu II wojny światowej sporządzono na nowo inwentarz muzealny, a także utworzono nowe działy: folkloru muzycznego i ilustracji. W czasie II wojny światowej eksponaty zabezpieczono i wywieziono. Po II wojnie światowej siedzibą muzeum został budynek Giełdy Papierów Wartościowych w Belgradzie. Od 1992 muzeum jest organizatorem Międzynarodowego Festiwalu Filmu Etnograficznego. 20 czerwca 2012 przy muzeum zainaugurowano działalność Centrum Niematerialnego Dziedzictwa Kulturowego Serbii. Centrum realizuje postanowienia Konwencji UNESCO o ochronie niematerialnego dziedzictwa kulturowego. Zbiory Muzeum liczy około 120 tys. eksponatów, z czego 50 tys. to zabytki etnograficzne. W 2001, w 100-lecie powstania muzeum, otwarto wystawę stałą Kultura ludowa Serbów XIX i XX wieku. Jest to ósma z kolei wystawa stała zorganizowana przez muzeum. Oprócz stałych ekspozycji muzeum zorganizowało kilkaset wystaw czasowych w kraju i za granicą. Kolekcje muzealne obejmują między innymi: biżuterię, hafty i koronki, tkaniny, instrumenty muzyczne, przedmioty obrzędowe, wyroby ze szkła, przedmioty osobiste, stroje ludowe, ubiory miejskie, zabawki, dzieła sztuki, negatywy i fotografie. Muzeum gromadzi również przedmioty, urządzenia i narzędzia związane z prowadzeniem gospodarstwa domowego (na wsi i w mieście), hodowlą zwierząt, rzemiosłem, polowaniem, rybołówstwem i transportem. Osobną kolekcję stanowią makiety wiejskich budynków. Oddziałem muzeum jest Dom Manaka, gdzie znajduje się ekspozycja tradycyjnych strojów ludowych i biżuterii regionu środkowych Bałkanów z XIX i pierwszej dekady XX wieku. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona muzeum
Шеталиште Лазаро Карденас

Шеталиште Лазаро Карденас се налази на Новом Београду и пролази кроз новобеоградске блокове у дужини од 4,5 км и највеће је шеталиште у Београду. Опште информације Шеталиште је направљено неспоредно након оснивања Блока 45, седамдесетих година. Након изградње Блока 44, продужено је преко њега и Блока 70. Шеталиште „Лазаро Карденас” пролази кроз центар блокова 45, 44 и 70, где се налазе четвороспратни и двоспратни стамбени објекти према реци Сави и на део солитера уз улицу Јурија Гагарина. Дужине је 4,5 километара, а обухвата површину од 13 хектара. На шеталишту налази се велики број кафића и ресторана, окружено је дрворедима, парковима и парковским мобилијарима, спортским теренима и реком Савом у непосредној близини. У непосредној близини шеталишта налазе се улице Јурија Гагарина, Гандијева, Нехруова и улица Омладинских бригада. Шеталиште од оснивања носи име по Лазару Карденасу (Мичоакан, 21. мај 1895 — Мексико Сити, 19. октобар 1970) мексичком политичару, 8. пост-револуционарном председнику Мексика и 44. од независности. Реконструкција шеталишта У периоду од јула 2019. до марта 2021. године у Блоку 45 уређено је Шеталиште „Лазаро Карденас” у две фазе. Направљени су и реновирани спортски терени у близини шеталишта. Поред уређена шеталишта направљена су игралишта, саобраћајни полигон, постављени комбиновани реквизити за децу, нове клупе и ђубријере. ЈКП „Зеленило Београд” засадило је стабла високих и средњих лишћара и четинарског дрвећа, а травњак је такође обновљен. Дана 10. априла 2021. почела је наредна фаза реконструкције шеталишта у Блоку 44, где је направљено дечје игралиште, саниран постојећи кошаркашки терен, засађена 53 нова стабла. Део шеталишта у Блоку 70 почео је да се реновира 3. новембра 2022. године које је на овој деоници 30.000 м2. Шеталиште је добило нови мобилијар, дечја игралишта, а парковски мобилијар је замењен. Саобраћај До шеталишта и његове уже околине се јавним градским превозом који обезбеђује ГСП Београд може стићи многобројним аутобуским и трамвајским линијама. Референце Спољашње везе Лазаро Карденас драгуљ Новог Београда duhblokova.com 1. 6. 2024.
Пристан у Земуну

Пристан у Земуну је новоизграђени део Земунског кеја уз десну обалу Дунава, и међународно пристаниште, намењен за пристајање речних пловила (бродова; чамаца). Пристан који је паралелан са Земунским кејом (за разлику од гата који је окомит и уређен за пристајање са обе стране), је на челичним понтонима, привезаним за гвоздене шипове и спојен са обалом помоћу прилазног моста. На пристану на који ће пристајати путнички бродови; налази се објекат – канцеларија контејнерског типа за управу царине и полиције. Историја Пристан у Земуну као међународно пристаниште за путничке бродове на Дунаву у Земуну, изграђен је захваљујући јединственој политици Владе Републике Србије, Града Београда и градских општина. Све је почело када је Влада Републике Србије 2014. године донела Уредбу о утврђивању лучког подручја путничког пристаништа отвореног за међународни саобраћај у Градској општини Земун, према просторним плановима и планској документацији у вези са водопривредом, а затим одређена је парцела таква лука. Након око годину дана градње у коју је уложено 1,5 милиона евра, пристан је свечано отворен за саобраћај 6. јуна 2020. године. Изградњом овог пристаништа створену су услове да се сви они крузери и друга бродови који су деценијама пролазили поред Земуна усидре, и угосте туристе у бројним туристичким објектима Земуна, и упозају са богатим културноисторијским наслеђем. Значај Отварање међународне пристаништа у Земуну, која је седма по реду у Републици Србији, огледа се у следећем: дат је нови подстицај развоју наутичког туризма у Србији, употпуњена је туристичку понуда Града Београда (с обзиром на то да је Савско пристаниште у Београду због повећане тражње постало мало, пошто је 2019. године у „Луку Београд” пристало 750 крузера), повећан капацитет пристаништа на подручју Београда, створени бољи услови за поштовање еколошких стандарда на Дунаву. због увећања потенцијала реке Дунав на који се наслањају два глава туристичка града Београд и Нови Сад који генеришу 62% долазака страних туриста. Грађевинско-техничке карактеристике Изградњи међународног путничког пристаништа у Земуну претходило је испитивање акваторије како би се утврдило да ли на том простору има неексплодираних убојитих средстава, и њихово уклањање. Ово изузетно важно испитивање по питању безбедности било је веома захтевно и трајало је више од три месеца. Локација на којој је изграђено пристаниште за међународне путничке бродове дужине је до 130 метара, а налази се у близини Старе капетаније, преко пута култног ресторана Шаран, на месту где се некада налазио мол. Састоји се од моста дужине 54,5 метара који повезује копно и четири понтона са 21 шипом, тако да могу да се крећу у складу са водостајем. Пројектом није предвиђено снабдевање бродова погонским горивом. На овом пристану крузери ће моћи да пристају и на најнижем водостају измереном на Дунаву у Земуну у последњих сто година. Галерија Референце Спољашње везе Отворено међународно путничко пристаниште у Земуну На:www.rts.rs 2.9.2023.
Гинеколошко-акушерска клиника Народни фронт

Гинеколошко-акушерска клиника „Народни фронт“ је клиника у општини Савски венац у Београду. Клиника пружа лекарске и специјалистичке услуге женама и новорођенчадима, лечење, хоспитализацију, помоћ и савете као и спровођење школске праксе и специјализације. Састоји се од 25 одељења (акушерство, анестезија, реанимација, интензивна нега, хирургија, поликлиника, породилиште). Градња клинике је почела 1953, а са радом је почела 1. марта 1955. године. Види још Клинички центар Србије ВМА Порођај Референце Спољашње везе ГАК „Народни фронт“ - званична презентација
Lepenac Monastery

The Lepenac Monastery is a monastery of the Eparchy of the Kruševac of Serbian Orthodox Church from the 15th century. The monastery is located on the right bank of the river Rasina near the village of Lepenac, Serbia, and is only 700 meters away from the main Brus-Kruševac road. The monastery is dedicated to Saint Stephen and is one of the largest and most beautiful monasteries of the Morava architectural school and of that time in general. The past of the monastery The monastery was built by an unknown founder, and the construction took place on two occasions. The foundations of the monastery were laid in the 14th century, but due to the death of the founder, the wall of the church was built only three meters high. After a short period, the construction of the monastery continued, but with modest artistic and material possibilities. Monastery church The monastery church had a compact trikonchos base with a narthex and a dome that was supposed to rest on pilasters. All apses are multi-sided on the outside, and semicircular on the inside. With a length of over 20 m, it is one of the largest buildings of the Morava architectural school. The older method of masonry modeled on the monuments of the Morava architectural school has been preserved at a height of about 2 m. The monastery is of great importance for the entire Brus municipality as a cultural, religious and tourist place. Also, the monastery was renovated several times, and the last major renovation was in the 1970s. See also Cultural Monuments of Rasina District References
Monastère de Lepenac

Le monastère de Lepenac (en serbe cyrillique : Манастир Лепенац ; en serbe latin : Manastir Lepenac) est un monastère orthodoxe serbe situé à Lepenac, dans le district de Rasina et dans la municipalité de Brus en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 174). Présentation Le monastère se trouve sur la rive droite de la rivière Rasina. Il a été fondé au XIVe siècle mais le nom de son fondateur reste inconnu. L'église, dédiée à saint Étienne, est caractéristique du style de l'école moravienne de la Serbie médiévale ; en revanche, des modifications effectuées au milieu du XVIe siècle lui ont donné son apparence actuelle. Elle mesure 20 m de long, ce qui en fait l'une des grandes églises moraviennes. Elle s'inscrit dans un plan tréflé et est constituée d'une nef prolongée par des absides demi-circulaires en saillie et précédée par un narthex ; cette nef est dominée par une coupole reposant sur des piliers. Elle a conservé sa décoration moravienne sur une hauteur d'environ 2 m. Références Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Rasina Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Mănăstirea Lepenac

Mănăstirea Lepenac (în sârbă Манастир Лепенац, cu alfabetul latin[*]​: Manastir Lepenac) este o mănăstire de călugări din secolul al XV-lea a Eparhiei din Kruševac a Bisericii Ortodoxe Sârbe. Este situată pe malul drept al râului Rasina, lângă satul Lepenac, Serbia, și se află la doar 700 de metri de drumul principal Brus-Kruševac. Mănăstirea poartă hramul Sfântului Ștefan și este una dintre cele mai mari și mai frumoase mănăstiri ale Școlii de arhitectură Morava (Moravska škola arhitekture) și, în general, din perioada sa. Istorie Mănăstirea a fost ridicată de un ctitor necunoscut, iar construcția a avut loc de două ori. Bazele mănăstirii au fost puse în secolul al XIV-lea, dar, din cauza morții ctitorului, zidul bisericii a avut doar trei metri înălțime. După o scurtă perioadă, construcția mănăstirii a continuat, însă cu posibilități artistice și materiale modeste. Biserica mănăstirii Biserica mănăstirii avea o bază trikonchos compactă cu un pronaos și o cupolă care trebuia să se sprijine pe pilaștri. Toate absidele sale sunt cu mai multe fețe la exterior și semicirculare la interior. Cu o lungime de peste 20 de metri, este una dintre cele mai mari clădiri ale Școlii de arhitectură Morava. Metoda mai veche de zidărie după stilul școlii de arhitectură Morava s-a păstrat la o înălțime de aproximativ 2 m. Mănăstirea are o importanță mare pentru toată comuna Brus ca loc cultural, religios și turistic. De asemenea, mănăstirea a fost renovată de mai multe ori, iar ultima renovare majoră a avut loc în anii 1970. Note
Манастир Лепенац

Манастир Лепенац је мушки манастир Епархије крушевачке Српске православне цркве из 15. века. Манастир се налази на десној обали реке Расине, и удаљен је од главног пута Брус-Крушевац свега 700 метара. Манастир посвећен Светом Стефану спада у једне од највећих и најлепших манастира Моравске школе и тог времена уопште. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Прошлост манастира Манастир је саградио непознати ктитор, а изградња се одвијала у два наврата. Темељи манастира никли су у 14. веку, али због смрти ктитора, зид цркве био је изграђен свега три метра висине. Након краћег периода, настављена је изградња манастира али са скромним уметничким и материјалним могућностима. Комунисти су убили игумана манастира Лепенца, Игњатија Марковића, 1944. године. Убили су га у Ђеракарама, а његово мртво и унакажено тело су бацили у неку јаругу. Тело никада није пронађено, а кости су однеле водене бујице. Манастирска црква Манастирска црква је имала основу сажетог триконхоса са припратом и кубе које је требало да почива на пиластрима. Све апсиде су споља вишестране, изнутра полукружне. Са дужином од преко 20 м представља једну од највећих грађевина моравске школе. Старији начин зидања по узору на споменике моравске школе сачуван је у висини од око 2 м. Манастир је од велике важности за целу Бруску општину као културно, верско и туристичко место. Такође, манастир је неколико пута обнављан, а задња већа обнова била је седамдесетих година 20. века. Види још Списак манастира Српске православне цркве Референце Литература Џомић, Велибор (1997). Страдање србске цркве од комуниста. Светигора, издавачка установа митрополије црногорско-приморске. Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Непокретна културна добра Листа споменика
Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Šabac

La cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Šabac (en serbe cyrillique : Саборна црква светих апостола Патра и Павла у Шапцу ; en serbe latin : Saborna crkva svetih apostola Patra i Pavla u Šapcu) est une cathédrale serbe, de rite orthodoxe serbe, située à Šabac, dans le district de Mačva, en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (no SK 1470). La cathédrale est le siège de l'éparchie de Šabac. Présentation Les premières données fiables concernant l'existence d'une église en bois à Šabac remonte à l'occupation autrichienne de la Serbie ottomane entre 1718 et 1739. L'église actuelle, située 1 rue Masarikova, est dédiée à saint Pierre et à saint Paul ; elle a été construite entre 1826 et 1831 ; c'est ainsi que l'écrivain Joakim Vujić, passant par Šabac en 1986, indique que tous les matériaux de construction sont prêts pour la construction d'une nouvelle église ; au-dessus de l'entrée nord de l'édifice, une plaque commémorative datée de l'été 1831 se réfère notamment au sultan Mahmoud II et au prince de Serbie Miloš Obrenović. Le clocher qui domine la façade occidentale a été ajouté en 1858 et érigé par le maître constructeur Kosta Dimović d'Ohrid ; la construction du clocher est placée sous le patronage du prince Alexandre Karađorđević et de l'évêque de l'éparchie de Šabac-Valjevo Michel. Toujours en 1858, sept cloches fondues à Kragujevac ont été offertes à l'église par Tomanija Obrenović, la femme de Jevrem Obrenović. En 1852, l'éparchie de Šabac a signé un contrat avec Pavle Simić pour la peinture de l'iconostase ; la réalisation des œuvres qui la composent a duré de 1852 à 1857. L'iconostase a été sculptée par Đorđe Dević de Bačka Palanka et terminée par Miloš Branković. Endommagée pendant la Première Guerre mondiale, l'église a été restaurée. Une icône représentant saint Jean-Baptiste a été peinte par Stevan Čalić, un artiste originaire de Šabac. En 1932, les murs de l'édifice ont été ornés de fresques par Andrej Bicenko, un peintre originaire de Russie. Plusieurs personnalités ecclésiastiques sont enterrées dans la crypte de l'église, Jovan Pavlović, Marko Petrović, Jovan Živković, Adam Teodorović et l'évêque Samuilo Pantelić (1884-1886). Références Article connexe Monuments culturels du district de Mačva Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe