NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Покайница (монастырь)

Покайница (серб. Манастир Покајница, «Монастырь покаяния») — монастырь Сербской православной церкви. Расположен в Центральной Сербии около города Велика Плана. Монастырь является одним из немногих в Сербии памятников деревянной архитектуры. Деревянная церковь, посвящённая переносу мощей святого Николая, была построена в 1818 году смередевским князем Вуицей Вуличевичем. От этого времени происходит икона святого Георгия, кроме того, дата 1818 вырезана на стене церкви. За год до этого Вуличевич вместе с другими людьми Милоша Обреновича недалеко от этого места участвовал в убийстве Карагеоргия, своего крёстного отца, так что строительство церкви было актом раскаяния, что и дало название монастырю. До 1954 года церковь функционировала как приходская, затем тут был основан монастырь. Иконостас был выполнен Константином Зографом, работавшим в Сербии в 1820-х — 1830-х годах. В центре монастыря сооружена деревянная колокольня, крыша которой, как и церкви, покрыта тёсом. В 1951 году начались реставрационные работы в здании церкви. Иконостас отреставрирован в 1977-78 годах. В 1979 году Покайница была объявлена памятником культуры исключительного значения и поставлена под охрану государства. Литература Регионална привредна комора Пожаревац, приредила Др. Радмила Новаковић Костић, 2005.
Манастир Покајница

Манастир Покајница је женски манастир Епархије браничевске, Српске православне цркве. Првобитно подигнута као црква брвнара у Старом Селу код Велике Плане, посвећена је преносу моштију Светог Николе. Представља непокретно културно добро као споменик културе од изузетног значаја. Историја Цркву је подигао 1818. године кнез Смедеревске нахије, војсковођа и народни старешина Вујица Вулићевић. О томе сведочи запис на икони Светог Ђорђа, као и година урезана у талпу, лево од улаза у цркву. Њен настанак у близини места на којем је Вујица Вулићевић учествовао у убиству свог кума Карађорђа тумачен је као чин покајања, по чему је храм и добио име. Као мирска црква служила је до 1954. када је претворена у манастир. Оригинални иконостас остварење је Константина Зографа који је радио у Србији у другој и трећој деценији 19. века. У порти се налази дрвена звонара с кровом од клиса, као и конак, вероватно из времена градње цркве са дрвеним решеткама на прозорима. Конзерваторски радови на цркви изведени су 1951. године, а на иконостасу 1987/1988. године. Старешине манастира Васијан Мишић, (1953—1977) Тадеј Штрбуловић, (1977—1978) Герасим Животић, (1978—1986) Стефан Ђурђевић, (1986—1992) Иларија Сретеновић, (1992—2003) Евгенија Николић, (2003—2025) Галерија Види још Списак споменика културе у Подунавском округу Црквина у Великој Плани Референце Литература Регионална привредна комора Пожаревац, приредила др Радмила Новаковић Костић, 2005. година. О манастиру на сајту Манастири-цркве Спољашње везе Листа споменика Манастир Покајница
Park Bristol

Park Bristol (srbsky Парк Бристол) je park v centrální části srbské metropole Bělehradu. Vymezují jej ulice Karađorđeva, Zemunski put, Železnička a Hadži Nikole Živkovića. Park se nachází v blízkosti bělehradského železničního nádraží a historicky první banky ve městě. Svůj název má podle nedalekého hotelu Bristol. Park byl zřízen na začátku 20. století; odpovědnou osobou za jeho vznik byl Luka Ćelović. Během německé okupace Srbska byl park rozdělen ulicí na dvě části; jižní část byla později přebudována v roce 1984 na autobusové nádraží. Díky blízkosti k významným dopravním tepnám (výstupní stanice bývalého autobusového nádraží se nacházela na okraji parku) se v květnu 2015 stal park častým odpočívadlem nelegálních imigrantů, kteří ze Severní Makedonie cestují tzv. balkánskou cestou. V srpnu 2015 se tento park i přes intervence policie proměnil ve stanové městečko. Jeho kapacita byla naplněna a uprchlíci ze zemí Afriky a Blízkého východu začali obsazovat i některé další parky v nedaleké blízkosti. V parku, který se stal symbolem imigrační krize, působí od léta 2015 pracovníci neziskových organizací, srbského Červeného kříže a UNHCR. V červenci 2016 se začali v tomto parku opět shromažďovat migranti a uprchlíci, kteří se pokoušeli dostat do západní Evropy tzv. Balkánskou cestou. Reference
Monestir de Petkovica

El monestir de Petkovica (en serbi: Манастир Петковица, Manastir Petkovica) és un monestir ortodox serbi situat a la muntanya de Fruška Gora, al nord de la província sèrbia de Voivodina. Segons la tradició, va ser fundat per la vídua de Stefan Štiljanović, Jelena. Els primers registres històrics del monestir són documents turcs que daten del 1566-1567. Es conserva l'església del monestir, dedicada a sant Petka, a excepció del campanar de fusta, que va ser substituït a mitjan segle xviii. Les pintures al fresc, una bona part de les quals s'ha conservat, es van acabar el 1588. Durant el segle xviii, l'església va ser renovada diverses vegades, i el 1735 s'hi va instal·lar un nou iconòstasi tallat amb una gran creu. Durant la Segona Guerra Mundial, el monestir quedà buit; l'iconòstasi va ser destruït i les icones van desaparèixer. L'iconòstasi va ser destruït i la creu es va traslladar al Museu de Srem. Referències
Petkovica Monastery

The Petkovica Monastery (Serbian: Манастир Петковица, romanized: Manastir Petkovica) is a Serbian Orthodox monastery located on Mount Fruška Gora, in the province of Vojvodina, northern Serbia. According to tradition, it was founded by the widow of Stefan Štiljanović, Despotess Jelena. The earliest historical records mentioning the monastery are dated to 1522. Petkovica Monastery was declared Monument of Culture of Exceptional Importance in 1990, and it is protected by the state. See also List of Serbian Orthodox monasteries References External links Petkovica monastery Fruškać More about the monastery
Monastère de Petkovica (Ležimir)

Le monastère de Petkovica (en serbe cyrillique : Манастир Петковица ; en serbe latin : Manastir Petkovica) est un monastère orthodoxe serbe situé en Voïvodine, situé près de Ležimir, sur le territoire de la ville de Sremska Mitrovica. Il est un des 16 monastères de la Fruška gora, dans la région de Syrmie. Il dépend de l'éparchie de Syrmie et figure sur la liste des monuments culturels d'importance exceptionnelle de la république de Serbie (identifiant no SK 1046). Le monastère est dédié à sainte Parascève. Il abrite une communauté de religieuses. Présentation La tradition attribue la fondation du monastère de Petkovica à la veuve de Stefan Štiljanović, Jelena. Le monastère est mentionné pour la première fois dans des documents datant de 1566-1567. Références Articles connexes Monastères orthodoxes serbes Fruška gora Monuments culturels du district de Syrmie Liens externes (sr) « Manastir Petkovica », sur eparhija-sremska.rs, Site de l'éparchie de Syrmie (consulté le 4 mai 2020) Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Klooster Petkovica

Het Klooster Petkovica (Servisch: Манастир Петковица, Manastir Petkovica) is een Servisch-orthodox klooster gelegen op de berg Fruška Gora in het noorden van de Servische autonome provincie Vojvodina. Volgens traditie, werd het gesticht door de weduwe van de heilige Stefan Štiljanović, Jelena. De vroegste historische vermeldingen van het klooster dateren uit 1566/1567. Externe link (sr) Meer informatie over het klooster
Monastyr Petkovica (Fruška Gora)

Monastyr Petkovica (Манастир Петковица) – świątynia prawosławna należąca do Serbskiego Kościoła Prawosławnego. Znajduje się w południowo-zachodniej części pasma górskiego Fruška Gora w pobliżu wsi Šišatovac w Wojwodinie (północna Serbia). Historia Według miejscowych przekazów klasztor założony został przez Jelenę Štiljanović, wdowę po serbskim despocie Stefanie Štiljanoviciu. Monastyr powstał zatem prawdopodobnie w pierwszej połowie XVI wieku, choć niektóre źródła podają nawet wiek XIII za okres wybudowania świątyni. Pierwsze potwierdzone wzmianki o klasztorze pochodzą z lat 1566–1567 roku. Świątynia była wielokrotnie niszczona i odbudowywana. Zachowała jednak w dużej mierze swój pierwotny wygląd i charakter. W 1990 roku monastyr został ogłoszony pomnikiem kultury o szczególnym znaczeniu dla Republiki Serbii. Architektura Monastyr Petkovica jest jednonawową konstrukcją z kamienia, wybudowaną na planie krzyża. Całość zamurowano cegłami, a następnie otynkowano. Świątynia powstała zgodnie z założeniami stylu morawskiego. Wewnątrz znajduje się nowy ikonostas, poprzedni, pochodzący z 1735 roku, został niemal doszczętnie zniszczony w czasie II wojny światowej. Galeria Bibliografia Informacje monastyrze na stronie fruskac.net (serb.) Informacje o monastyrze na stronie Manastiri-crkve.com (serb.) Informacje o świątyni na stronie eparchii sremskiej (serb.) Informacje o świątyni na stronie Balkan-turizam.net (serb.)
Монастырь Петковица

Монастырь Петковица (серб. Манастир Петковица) — монастырь Сремской епархии Сербской православной церкви на Фрушка-Горе, в автономном крае Воеводина, в Сербии. Находится между сел Дивоша и Шишатовац. Монастырь провозглашен памятником культуры республиканского значения в 1990 году. Согласно преданию, монастырь основала Елена Штилянович, вдова деспота Стефана Штиляновича в 1-й четверти XVI столетия. Первые письменные упоминания датируются 1566—1567 годы. Монастырская церковь сохранила первоначальный вид, однако деревянная колокольня во второй половине XVIII века была заменена на каменную. Церковь украшена фресками, созданными в 1588 году. Иконостас был создан в 1735 году, однако пострадал во время Второй мировой войны. В настоящее время монастырь обновлен, армейские инженерные подразделения проложили к нему дорогу. В первой половине XX века в монастыре проживал епископ Вениамин (Федченков). См. также Сербская Православная Церковь Ссылки Страничка о монастыре на сайте САНУ
Petkovicaklostret

Petkovicaklostret (serbiska: Манастир Петковица / Manastir Petkovica) är ett serbiskt-ortodoxt kloster på berget Fruška Gora i norra Serbien, i provinsen Vojvodina. Enligt historien[källa behövs] grundades det av änkan till Stefan Štiljanović. Tidigaste historiska källan där klostret nämns är från 1566/1567. År 1990 förklarades klostret som ett monument av särskild kulturell betydelse. Se även Serbien Vojvodina Fruška Gora Externa länkar Mer om klostret (På serbiska)
Ćićina

Ćićina (en serbe cyrillique : Ћићина) est un village de Serbie situé dans la municipalité d'Aleksinac, district de Nišava. Au recensement de 2011, il comptait 195 habitants. Démographie Notes et références Voir aussi Articles connexes Localités de Serbie Villes de Serbie Liens externes (en) Vue satellite de Ćićina sur fallingrain.com Portail de la Serbie et du peuple serbe
Ćićina

Ćićina (em cirílico: Ћићина) é uma vila da Sérvia localizada no município de Aleksinac, pertencente ao distrito de Nišava, na região de Ponišavlje. A sua população era de 195 habitantes segundo o censo de 2011. Demografia Referências Ligações externas «Ćićina Map» (em inglês). Maplandia.com «Ćićina Map» (em inglês). Fallingrain.com
Ćićina

Ćićina (izvirno srbsko Ћићина) je naselje v Srbiji, ki upravno spada pod Občino Aleksinac; slednja pa je del Niškega upravnega okraja. Demografija V naselju živi 204 polnoletnih prebivalcev, pri čemer je njihova povprečna starost 46,7 let (46,9 pri moških in 46,5 pri ženskah). Naselje ima 81 gospodinjstev, pri čemer je povprečno število članov na gospodinjstvo 2,94. Viri in opombe Glej tudi seznam naselij v Srbiji
Ћићина

Ћићина је насеље у Србији у општини Алексинац у Нишавском округу. Према попису из 2022. било је 156 становника (према попису из 1991. било је 273 становника). На "потесу Зиндан" око 1914. један сељак је нашао римске ископине, могао се наћи и римски новац, а за време Првог светског рата, Немци су откопали и однели "неке предмете од гвожђа и бакра". Демографија У насељу Ћићина живи 204 пунолетна становника, а просечна старост становништва износи 46,7 година (46,9 код мушкараца и 46,5 код жена). У насељу има 81 домаћинство, а просечан број чланова по домаћинству је 2,94. Ово насеље је великим делом насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника. Референце Спољашње везе Мапе, аеродроми и временска ситуација локација (Fallingrain) Сателитска мапа (Wikimapia) Гугл сателитска мапа (Maplandia) План насеља на мапи (Mapquest)
Gallery of Matica Srpska

The Gallery of Matica Srpska (Serbian: Galerija Matice Srpske, Serbian Cyrillic: Галерија Матице Српске) is one of the largest and oldest galleries in Serbia. It is located in the central zone of Novi Sad, next to Pavle Beljanski Memorial Collection. The Gallery was established on 14 October 1847, with contributions from Sava Tekelija who left a valuable family portrait collection to the Matica Srpska, and other Serb merchants who made endowments and donations to the gallery. The building of Gallery of Matica Srpska was declared a Monument of Culture of Great Importance in 1979. The Gallery of Matica Srpska has acted as an independent institution apart from Matica srpska since 1958. Collections in The Gallery of Matica Srpska mostly consists of paintings from all periods of the national history of art. Gallery See also List of museums in Serbia References
Galeria Macierzy Serbskiej

Galeria Macierzy Serbskiej (serb. Galerija Matice Srpske, zapis w cyrylicy Галерија Матице Српске) – jedna z największych i najstarszych galerii sztuki w Serbii. Znajduje się w zabytkowej dzielnicy Nowego Sadu, obok Muzeum Kolekcji Pamięci Pawła Beljańskiego. Galeria powstała w 1847 roku, między innymi dzięki dotacjom i darowiznom. Od 1958 działa jako niezależna instytucja. W 1979 budynek galerii został ogłoszony Zabytkiem Kultury o Wielkim Znaczeniu. Ekspozycja w galerii składa się w większości z obrazów i dzieł ze wszystkich okresów serbskiej historii sztuki. Galeria Przypisy
Platoneum

Le Platoneum (en serbe cyrillique : Платонеум) est un bâtiment situé à Novi Sad, la capitale de la province autonome de Voïvodine, en Serbie. Il abrite la Section de Novi Sad de l'Académie serbe des sciences et des arts. Construit vers 1770, il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant n° SK 1075). Présentation Le bâtiment, mentionné pour la première fois en 1770, fut acheté par Aksentije Đurković, un riche Grec dont les descendants furent anoblis grâce à leurs terres de la région de Kanjiža. Devenu la propriété de la famille Servijski, une salle de lecture serbe y fut ouverte en 1845. Gravement endommagé dans le bombardement de la forteresse de Petrovaradin, lors de la révolution hongroise de 1848, il a été rénové en 1852 dans un style classique mêlé d'éléments romantiques. En 1861, le bâtiment a été vendu à Platon Atanacković, l'évêque de l'éparchie de Bačka, d'où le nom de « Platoneum » qu'il porte aujourd'hui. Il est ainsi devenu pour un temps le siège de cette éparchie. L'évêque a ensuite établi une fondation pour qu'on y installe un Institut universitaire serbe, doté d'une Faculté de droit et d'une Faculté de philosophie, créations qui se sont concrétisées plus tard. Le Platoneum a abrité la Matica srpska (la plus importante institution culturelle serbe au temps de l'Autriche-Hongrie), une salle de lecture serbe et le second lycée de garçons de la ville. Après la Seconde Guerre mondiale, le Platoneum a servi de locaux à l'École supérieure de pédagogie et à des chaires de la faculté de philosophie et de la faculté des sciences. En 1979, il a accueilli l'Académie des sciences et des arts de Voïvodine nouvellement créée et, depuis sa fondation en 1992, la section de Novi Sad de l'Académie serbe des sciences et des arts. Architecture Notes et références Articles connexes Architecture à Novi Sad Monuments culturels du district de Bačka méridionale - ville de Novi Sad Section de Novi Sad de l'Académie serbe des sciences et des arts Académie des sciences, des arts et de la culture de Voïvodine Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la protection du patrimoine
Зграда „Платонеума“

Платонеум је споменик културе који се налази у Новом Саду, у улици Николе Пашића 6, и под заштитом је државе. Двоспратна угаона зграда, са основом у облику слова П, данашњи изглед, који се приписује архитекти Александру Бугарском, добила је у последњој четвртини 19. века, препавком зграде која се на том месту помиње још у 18. веку. Назив је добила по бачком владици Платону Атанацковићу, који је 1861. зграду купио од потомака пламићке породице Сервијских, а затим је поклонио Фонду Српске гимназије. Током времена зграда је мењала намену и кориснике. Углавном је била седиште значајних црковних и световних институција. Данас се у њој налази огранак Српске академије наука и уметности. Стилске карактеристике Правилним распоредом прозора на свим етажама, наглашена је хоризонтална подела на фасадама, потенцирана венцима. Над прозорима су поља са неуобичајеном, јединственом орнаментиком, а на таванском надзитку отвори типа розета. Изнад главног улаза налази се балкон са четири конзоле са оградом од кованог гвожђа, на којој доминира геометријска орнаментанка. Над вратима балкона у пластици је изведен племићки грб породице Сервијски. Декоративни систем на фасадама представља највреднији пример стила романтизма у Новом Саду. Дворишне фасаде су једноставне, са комуникативним балконима на првом и другом спрату, а подрум и приземље красе сводови. Репрезентативно завојито степениште, од ружичастог камена са богато орнаментисаном оградом од кованог гвожђа, представља драгоцени елемент ентеријера. Галерија Види још Списак споменика културе у Јужнобачком округу - Град Нови Сад Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика
Monestir de Šišatovac

El monestir de Šišatovac (en serbi: Манастир Шишатовац, Manastir Šišatovac) és un monestir ortodox serbi situat a la regió de Srem, a Voivodina. És a prop del llogaret de Šišatovac, al municipi de Sremska Mitrovica. És dels setze monestirs de la muntanya de Fruška Gora, i els primers documents que citen el monestir es remunten al segle xvi. Història La fundació del monestir s'atribueix a monjos provinents del monestir de Žiča, encapçalats pel seu hegumen Teofan (o Teòfil), va fundar el monestir el segle xvi, fugint de l'amenaça otomana durant el segle xvi. En el mateix lloc hi havia una antiga església dedicada a Sant Nicolau, que va ser substituïda el 1520 per una altra dedicada església dedicada al Naixement de la Mare de Déu. La resta del monestir s'anà construint gradualment a mitjans del segle xvi. El 1543, hi van ser traslladades les relíquies de Sant Stéphane Štiljanović, provinents de Šikloš, a Baranya, i hi van romandre fins al 1760. L'església va ser substituïda el 1634 per un edifici de pedra amb dues cúpules, obra dels artesans Jovan i Gaspar. El 1742, es va afegir una torre dissenyada per l'arquitecte Vuk Isakovic. L'arximandriuta de Šišatovac, va construir l'església l'actual entre 1758 i 1778, i fou un dels primers punts d'introducció de l'estil barroc als monestir de Fruška Gora. La capella del monestir, dedicada als Sant Pere i Sant Pau, va ser construïda el 1750 també amb estil barroc. El 1793 Grigorije Davidovic-Obšić, de Čalma, va pintar els frescs de l'església, el seu iconòstasi, i dos anys més tard el retrat del bisbe Vićentije. va ser decorada amb frescos i pintures, en 1793, va pintar també la iconòstasi, i el 1795 va pintar per al retrat de l'església del bisbe. Renovats el 1849, els habitacles conserven l'aspecte que tenien a finals del segle xviii i principis del XIX. La biblioteca del monestir Šišatovac que una vegada va ser famós pels seus manuscrits i llibres il·lustrats. Un dels escribes més famosos del monestir fou l'Apòstol de Šišatovac. Entre els seus tresors, la biblioteca compta amb un evangeli escrit el 1560. Entre 1812 i 1824, el monestir va ser encapçalat per l'arximandrita Lukijan Mušicki (1777-1837), autor de «El Mirall de l'Arpa de Šišatovac». Després del fracàs de la primera revolta sèrbia contra els otomans el 1813, aquest destacat membre de l'Església Ortodoxa Sèrbia, que era al mateix temps lingüista, va fer estada a Šišatovac amb Vuk Stefanović Karadžić. Aquest hi va transcriure les lletres de les seves balades dedicades l'aixecament de Karađorđe. Tant a Šišatovac com a Karlovci, Karadžić va treballar transcrivint les cançons sèrbies dels cantants més talentosos de l'època, com les de Tesan Podrugović. El 25 d'agost de 1941, unitats ústaixes van capturar l'hegumen del monestir, Rafailo Momcilović, que fou torturat fins a la seva mort l'1 de setembre. Durant la Segona Guerra Mundial, el monestir patí diversos danys ocasionats pels ústaixes i els alemanys. Referències Enllaços externs Franz Miklosich (Ritter von) Apostolus e codice monasterii Šišatovac: palaeo-slovenice, G. Braumueller, 1853
Šišatovac Monastery

The Šišatovac Monastery (Serbian: Манастир Шишатовац, romanized: Manastir Šišatovac) is a Serb Orthodox monastery situated on the Fruška Gora mountain in the northern Serbia, in the province of Vojvodina. The foundation of the monastery is ascribed to the refugee monks from the Serbian monastery of Žiča. The first reliable facts illustrating the life of the monastery date back to the mid 16th century. A great benefactor of Šišatovac Monastery was Sekula Vitkovic (1687–1754) who in 1731 was appointed regimental commander of the Danube Serbian Militia. The building dates from the 16th century. It was through a donation by Vikentije Popović-Hadžilavić, the Bishop of Vršac, that the new, extant church building was constructed in 1778. The iconostasis is the work of the famed Baroque painter Grigorije Davidović-Obšić. During World War II, the monastery and its church suffered heavy damages at the hands of Croatian Ustaše fascists in the Independent State of Croatia. Šišatovac Monastery was declared Monument of Culture of Exceptional Importance in 1990, and it is protected by the state. See also List of Serbian Orthodox monasteries References External links Šišatovac monastery - Fruškać Monasteries of Fruška Gora - Fruškać More about the monastery
Klooster Šišatovac

Het Klooster Šišatovac (Servisch: Манастир Шишатовац, Manastir Šišatovac) is een Servisch-orthodox klooster in de Fruška Gora in de Servische autonome provincie Vojvodina. Volgens de traditie werd het gesticht door gevluchte monniken van het klooster Žiča. De vroegste historische vermeldingen van het klooster dateren uit het midden van de 16de eeuw. Externe link (sr) Meer informatie over het klooster