NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Genčić Family House

The Genčić family house (Serbian: Генчићева кућа у Београду, romanized: Genčićeva kuća u Beogradu) in Belgrade, at 51 Krunska Street, was built in 1929 and has housed the Nikola Tesla Museum since 1952. Đorđe Genčić The house was built as the family house of Đorđe Genčić, an industrialist and a politician, the witness and the actor in the political life of Serbia in the last decades of the 19th century. The Architecture The house was built between 1927 and 1929, after the design by an architect Dragiša Brašovan who, in the early 1920s moved from Budapest to Zrenjanin and Belgrade. Along with his colleagues Milan Sekulić and M. Petrović – Obućin he founded a design and construction bureau "Architect". Before this villa, Brašovan designed and realized several prominent buildings in Belgrade which made him very famous builder of private houses in Belgrade, and beyond. The villa Genčić is situated on the corner of Prota Mateja Street and Krunska Street. The construction of the house started in June 1927, and ended in December 1929. The house was conceived as a cubic mass, with the academically divided facade, dominated by the entry part, designed in the form of a triumphal arch. By its architectural and stylistic features, the house belongs to the group of houses where architect Brašovan began the process of a gradual modernization of the academic forms, particularly evident in the equal treatment of all the facades of a particular building. The facade was enlivened with a regular arrangement of window niches and pairs of double columns with Ionic capitals. The balance of masses and the reduced decoration suggest a closer relation with the modern architectural expression. As far as the interior is concerned, in the ground floor there were a dining room, a kitchen, a salon and a lot more space for the guests' reception. Upstairs, there were bedrooms, a study and a bathroom. All the rooms were grouped around the central hall facing Prota Mateja Street, which spread all the way to the first floor. The construction works were assigned to the bureau of the engineer Milan Jovanović and Radomir Zlatičanin. The initial design was altered during the construction process, mostly because the location of the building was in a certain disproportion with the entrance parts which demanded larger pre-garden. The building remained a private family house until it was confiscated by the new communist government of Josip Broz Tito. Nikola Tesla Museum The Nikola Tesla Museum has been situated in the house since 1952. The Museum is dedicated to the life and work of the famous world scientist, and his scholarly and personal legacy. See more List of Monuments of Culture in Belgrade References External links Kadijević, Draginja Maskareli: O arhitekturi Genčićeve kuće, The heritage, number 5, 2004 List of Monuments Republic Institute for Protection of Cultural Monuments – Belgrade / Base immovable cultural property
Генчићева кућа у Београду

Генчићева кућа у Београду, налази се у Крунској улици 51 и представља непокретно културно добро као споменик културе. Архитектура Кућа је подигнута као породична кућа Ђорђа Генчића, индустријалца и политичара, сведока и актера у политичком животу Србије у последњим деценијама 19. века. Подигнута је између 1927. и 1929. године, према пројекту архитекте Драгише Брашована који је почетком двадесетих година 20. века прешао из Будимпеште у Зрењанин и Београд. Са колегама Миланом Секулићем и М. Петровићем - Обућином основао је пројектантско-извођачки биро „Архитект“. Брашован је пре ове виле пројектовао и реализовао неколико запажених објеката који су га учинили веома познатим градитељем приватних кућа у Београду, а и шире. Генчићева вила налази се на углу улица Проте Матеје и Крунске улице. Зидање зграде започето је у јуну 1927. године, а завршено је децембра 1929. Зграда је конципирана је као грађевина кубичног волумена, са академски рашчлањеном фасадом, којом доминира улазни део, решена у форми тријумфалног лука. По својим карактеристикама, зграда припада групи објеката на којима је архитекта Брашован започео процес постепеног модернизовања академских форми, који се пре свега огледа у истом третману свих фасада грађевине. Фасада је оживљена правилним распоредом прозорских ниша и паровима удвојених стубова са јонским капителима. Равнотежом маса и сведеношћу декорације наговештено је приближавање модерном архитектонском изразу. Када је реч о ентеријеру, у приземљу се налазила трпезарија, кухиња, салон и други простори за пријем гостију. На спрату су биле собе за спавање, кабинет за рад и купатило. Све просторије су груписане око централног хола окренутог ка улици Проте Матеје, а својом висином обухватао је и први спрат. Извођење радова било је поверено бироу инж. Милана Јовановића и Радомира Златичанина. Првобитни пројекат је у току грађења мењан, највише због тога што је локација објекта била у извесном нескладу са улазним партијама које су захтевале већу предбашту. Зграда је до пред Други светски рат била приватна породична кућа. У фебруару 1940. у њој је отворен Институт за италијанску културу, са јавно доступном библиотеком, предавањем га је отворио италијански министар образовања Ђузепе Ботаи. Музеј Николе Тесле Од 1952. године у згради је смештен Музеј Николе Тесле, посвећен животу и делу чувеног светског научника. Музеј чува обимну Теслину научну и личну заоставштину. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Александар Кадијевић, Драгиња Маскарели: О архитектури Генчићеве куће, Наслеђе, број 5, 2004. године Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Генчићев дворац споменар („Вечерње новости“, 19. септембар 2014) Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара
Грлишко језеро

Грлишко језеро је вештачко акумулационо језеро у источној Србији на територији Града Зајечара. Смештено је у долини између насеља Грлишта и Лесковца. Настало је 1989. године преграђивањем Грлишке реке на 4,5 km узводно од ушћа Грлишке реке у Бели Тимок. Језеро је вишенаменско: служи за снабдевање Зајечара пијаћом водом, због чега нема изграђених објеката намењених туризму, а употреба чамаца је забрањена. Осим тога, користи се за наводњавање и задржавање наноса. У експлоатацији је од 1990. године. Вода је бистра и провидна. Површина језера износи око 110 хектара, а највећа дубина 20 метара. Акумулација је запремине 12.000.000 m3. Језеро је порибљено и погодно за пецање. Има деверике, шарана, кауглера, караша, бабушке, скобаља, клена и других врста. Процес еутрофизације је утврђен 1990. године, након изградње бране. Поред језера, надомак села Грлиште, налази се Манастир Светог Петра и Павла, смештен у четинарској шуми, коју је засадио јеромонах Јермоненко 20-их година 20. века. Види још Списак језера у Србији Галерија Референце Литература Мала енциклопедија Просвета (3 изд.). Београд: Просвета. 1985. ISBN 978-86-07-00001-2. Марковић, Јован Ђ. (1990). Енциклопедијски географски лексикон Југославије. Сарајево: Свјетлост. ISBN 978-86-01-02651-3.
Dům důstojníků (Bělehrad)

Dům důstojníků se v Bělehradě nachází na adrese Kralja Milana 48, v centru metropole. Jedná se o kulturní památku z 19. století. Historie Dům byl dokončen v roce 1895 podle projektu architektů Jovana Ilkiće a Milorada Ruvidiće. Architekti stavbu navrhli tak, aby zdůraznili specifičnost rohové parcely. Do jejího čela proto umístili věž s kruhovým půdorysem, zakončenou kuželovitou střechou. Uvnitř věže se nachází vstup a hlavní vestibul, odsud vede hlavní schodiště do patra. V pravém křídle se nachází velká hala s galerií určená pro společenské události. Fasáda budovy byla ovlivněna novobyzantským slohem. Architektonicky rovněž vykazuje podobné znaky, jako některé další vojenské stavby, které vznikly v závěru 19. století (stará Milošova kasárna, Manjež, Kasárna VII. pluku apod.). Výstavbu domu nařídil tehdejší srbský panovník Alexandr I. Obrenović. Otevřen byl proto také na den jeho narozenin. Měla sloužit především pro zábavu a rozptýlení důstojnického sboru srbské armády. Kromě toho stavba sloužila i pro konání společenských akcí (bálů) a výstav. Budova byla v roce 1903 místem přípravy atentátu na dynastii Obrenovićů. Původní vzhled stavby se nedochoval; dům byl obnoven po roce 1945. V roce 1968 byla předána Bělehradské univerzitě. Následovala další rekonstrukce v letech 1969–1971. Po jejím dokončení zde bylo umístěno Studentské kulturní centrum. Byl kompletně přebudován interiér; hlavní vchod byl uzavřen a používal se boční vchod z Resavské ulice. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Zgrada Oficirskog doma (Beograd) na srbské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dům důstojníků na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Officers Club, Belgrade

The Officers Club (Serbian: Зграда Официрског дома, romanized: Zgrada Oficirskog doma) in Belgrade, Serbia is situated at 48 Kralja Milana Street and as the memorial of the development of Belgrade at the end of the 19th century it has the status of a cultural monument. Description and history It was built in 1895, after the design of the architects Јоvan Ilkić and Мilorad Ruvidić. It is a jagged structure, both in the base and in the masses, with a ground floor and the first floor. The basic motif of the building is the corner facade, which sticks out like a tower with circular basis, ending with the peaky dome above the circular entrance vestibules. The stairway to the first floor continues from the vestibule, and in the right wing there is a large hall with the gallery for entertainment. The style in which the building was designed can be referred to as the late Romanticism, with the applied elements from the early renaissance, with the use of the rustic in all surfaces, as well as double windows connected with the common arch. This form speaks about the influence of the Ilkić's professor Hansen, that is, the neo-Byzantine style. The corner part is the richest in decoration. The central room of the club is the entertainment hall in the right wing. The building was reconstructed after World War II, when the design of the basis was changed. The officers club was built on demand of King Aleksandar Obrenović, in order to provide a place for the Royal Serbian Army officers to gather and have fun. The Officers' club building, initially, thanks to its cornered position and to the characteristic architecture that looks like a fortress, is related to the period of the strengthening of the Serbian country after the proclamation of the kingdom, as well as to the tradition of the area where, in the 19th century, a lot of military objects were situated (the Old Miloš's barracks, Маnjež, The 7th Regiment's Barracks etc.) The club served as the place for recreation of the officers, organization of the balls and exhibitions. The building was assigned to the University of Belgrade in 1968. In the after-war reconstruction, from 1969 to 1971, for the needs of the Students Cultural Centre, the interior is changed, both in structural and in design sense. The original corner entrance was closed, and a new spacious entrance with a hall was opened from the Resavska Street. References Literature Ђурић-Замоло, Дивна (1981). Градитељи Београда, 1815-1914. Монографије = Monographs. Београд: Музеј града Београда. ISBN 978-86-80619-51-4. External links Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Листа споменика
Bâtiment du mess des officiers

Le bâtiment du mess des officiers à Belgrade, est situé dans la rue Kralja Milana, no.48 et comme le monument du développement de Belgrade à la fin du XIXe siècle, il a le statut du monument culturel. Il a été construit en 1895, selon le projet des architectes Jovan Ilkić et Milorad Ruvidić.Il représente un objet déchiqueté dans la base et dans la masse, avec le rez-de-chaussée et un étage. Le motif principal du bâtiment est la façade angulaire, qui se présente comme une tour avec la base circulaire, et qui est pointé au sommet par un dôme pointu au-dessus d'un vestibule d'entrée circulaire. Après le vestibule, il est situé l'escalier pour l'étage, et à l'aile droite il se trouve la grande salle avec la galerie pour le plaisir. Le style dans lequel le bâtiment est construit peut être appelé le romantisme tardif, où il a été appliqué des éléments du début de la Renaissance, avec l'utilisation de bossages sur toutes les surfaces, ainsi que des doubles fenêtres liées avec un arc commun.Cette forme de bifora montre le plus à l'influence du professeur d'Ilkić, Hanzen, ou le style néo-byzantin. La partie de coin est décorée de la manière la plus riche. La pièce principale du mess est une salle pour le plaisir dans l'aile droit. Le bâtiment est restauré après la Deuxième Guerre mondiale, quand il a été changé la solution de la base. Le mess officiers a été construit à la demande du roi Aleksandar Obrenović, afin d'assurer aux officiers de l'Armée serbe une place où ils peuvent se réunir et avoir de plaisir. Le bâtiment du mess des officiers, dans son objectif d'origine, et grâce à sa position angulaire, de même qu'à l'architecture caractéristique qui associe à la forteresse, est lié à la période du renforcement de l'état serbe après la proclamation du royaume, mais aussi à la tradition du quartier où, au cours du XIXe siècle il se trouvait une série des installations militaires (l'ancienne caserne de Miloš, Manjež, Caserne de VIIe régiment, etc.) Le mess a servi pour la récréation des corps d'officiers, les balles et les expositions. Le bâtiment a été remis à l'université de Belgrade en 1968. Pendant la reconstruction d'après la guerre du 1969 au 1971, pour les besoins du centre culturel des étudiants, il a été changé l'intérieur, au sens structural, mais aussi sur le plan de la conception. L'ancienne entrée angulaire principale est complètement changée, et il a été ouvert une entrée spacieux avec la hall du côté de la rue Resavska. Articles connexes Monuments culturels de la ville de Belgrade Notes et références Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine Portail de l’histoire militaire
Зграда Официрског дома (Београд)

Зграда Официрског дома у Београду, налази су улици Краља Милана 48 и као споменик развоја Београда крајем 19. века представља непокретно културно добро као споменик културе. Подигнута је 1895. године, по пројекту архитеката Јована Илкића и Милорада Рувидића. Представља разуђен објекат и у основи и у масама, са приземљем и једним спратом. Основни мотив зграде је угаона фасада, која се издваја као кула са кружном основом, на врху завршена шиљатим кубетом изнад кружног улазног вестибила. У наставку вестибила је степениште за спрат, а у десном крилу је велика дворана са галеријом за забаве. Стил у ком је грађевина решена може се назвати закаснелим романтизмом, где су примењени елементи ране ренесансе, уз коришћење рустике на свим површинама, као и двојних прозора повезаним заједничким луком. Оваква форма бифора највише указују на утицај Иликићевог професора Ханзена, односно на неовизантијски стил. Најбогатије декорисан је угаони део. Главна просторија дома је дворана за забаве у десном крилу. Зграда је рестауирана после Другог светског рата, при чему је измењено решење основе. Официрски дом је изграђен на захтев краља Александра Обреновића, како би се официрима српске војске обезбедило место на ком могу да се окупе и забаве. Зграда Официрског дома, у првобитној намени, захваљујући свом угаоном положају као и карактеристичној архитектури која асоцира на тврђаву, везана је за период снажења српске државе после проглашења краљевине, као и за традицију краја у коме се током 19. века налазио читав низ војних објеката (стара Милошева касарна, Мањеж, Касарна VII пука итд.). Дом је служио за рекреацију официрског кора, одржавање балова и изложби. У време Мајског преврата 1903, завереници су се овде окупили и кренули на двор. Део зграде је темељно реконструисан 1923. Сала за играње и госте је раније имала 19 са 9 метара, што је увећано на 26 са 10 метара за играње и две галерије за публику од по 3,5 метра. Сала висине 12 метара је имала галерије на два спрата целом дужином. Одвојене су и просторије за случај краљеве посете. После Другог светског рата, овде је био дом Секретаријата за унутрашње послове „Пане Ђукић”. Зграда је уступљена Београдском универзитету 1968. У послератној реконструкцији од 1969. до 1971. године, за потребе Студентског културног центра, измењен је ентеријер, како у структуралном, тако и у обликовном смислу. Некадашњи угаони главни улаз потпуно је затворен, а из Ресавске улице отворен је пространи улаз са холом. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Литература Ђурић-Замоло, Дивна (1981). Градитељи Београда, 1815-1914. Монографије = Monographs. Београд: Музеј града Београда. ISBN 978-86-80619-51-4. Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Листа споменика
Манастир Решковица

Манастир Решковица је српски православни манастир који се налази недалеко од места Ждрело, код Петровца на Млави. Припада Браничевској епархији Српске православне цркве. Манастир има има три храма у изградњи, постављених на спрат један изнад другог, а посвећених Светим Апостолима, Светој Екатарини и Светој Тројици. На путу према Горњаку, пре уласка у Горњачку клисуру, још издалека се види недавно обновљени манастир Светих апостола Петра и Павла, сада посвећен Светој Тројици. Историја Манастир се налази у селу Ждрелу. Само пар километара даље, по валовитом и шумовитом терену, аутомобилом или пешице, долази се у малу котлину, окружену брдима. На месту, непогрешиво изабраном по захтевима оног времена за српски православни манастир, са речицом Орешковицом што извире недалеко одатле, окружен стрмим и шумовитим падинама брда, налазе се остаци некада чувеног манастира Орешковице. Према народном предању, а и неким историјским потврдама, саградио га је кнез Лазар. Манастир је био посвећен светој Тројици, па се у старим записима помиње као светотројички или троицки. Лековит извор крај манастира по предању је сазидао кнез Лазар. Тај извор се налазио на седамдесетак метара северно од старе манастирске цркве. Цео манастир био је ограђен заштитним зидом чији се темељи још увек понегде назиру. Од саме цркве остало је веома мало, заправо делови зида не виши од једног метра. Види се да је била доста малих димензија, због чега неки сумњају да је то била царска задужбина, иако је познато да Лазареве цркве нису биле грандиозне грађевине, већ мале и скромне богомоље, што одликује и њега као човека и тешко време у којем је живео. После тешких времена у којима је манастир био од 1467. године, када је привремено напуштан до 1528. године, црква је обновљена, највероватније на старим темељима. Манастир је био значајан духовни центар у време када је из духовности извирала укупна наша култура. У њему су, од краја 16. па до краја 17. века, преписиване свете књиге. Захваљујући свом географском положају, манастир се одликовао тешком приступачношћу. За доба када силнике нису могли зауставити ни најјачи одбрамбени зидови, ова чињеница је била велика предност. У Орешковици је преписано много књига,али је до данашњих дана сачуван мали број. Остале су нестале у турским паљевинама и пљачкама или у бегу од турског зулума. Манастир су Турци 1688. године опљачкали, спалили и срушили. Обнова Обнављање манастира започето је 1991. године. Међутим, то није уобичајено обнављање на темељима пострадалог манастира – овде су темељи средњовековног манастира Решковице остављени по страни, а гради се на двадесетак метара северно од њих нова црква, са три нивоа, од којих су два дела под земљом (најнижи је посвећен Сабору Светих Апостола, средњи Светој Катарини Синајској, а горњи Светој Тројици). Галерија Референце Спољашње везе Јерусалим скривен у срцу Хомоља („Вечерње новости”, 16. децембар 2016) Манастир Решковица на сајту Светих Манастира и Цркава www.manastiri-crkve.com
Monastère de Đunis

Le monastère de Đunis (en serbe cyrillique : Манастир Ђунис ; en serbe latin : Manastir Đunis) est un monastère orthodoxe serbe situé à Đunis, dans le district de Rasina et sur le territoire de la Ville de Kruševac en Serbie. Le monastère est dédié au Linceul de la Mère de Dieu. Présentation Le monastère se trouve à quelques kilomètres de la ville de Kruševac, dans la plaine de la Morava méridionale. Selon la tradition, il a été construit à l'emplacement où la Mère de Dieu serait apparue à la fille de Milojki Jocić le 24 juillet 1898 ; la jeune fille était alors âgée de 13 ans et, partie chercher de l'eau à une source, la Mère de Dieu lui aurait indiqué que l'eau de la source pourrait guérir de nombreux malades. Beaucoup de malades auraient alors afflué dans ce lieu et auraient été guéris en buvant l'eau de la source. Avec la bénédiction de l'évêque de l'éparchie de Žiča saint Nicolas d'Ochrid (Nikolaj Velimirović), une première église en bois dédiée au Linceul, c'est-à-dire à la Protection, de la Mère de Dieu a été construite en 1934. En 1977, la construction d'une église plus vaste a été entreprise mais elle a été interrompue par les autorités communistes de l'époque ; elle a pu reprendre en 1985 et n'a été achevée qu'en 2001. L'église a été ornée de fresques et l'ensemble monastique a été doté de konaks et d'annexes. En 1997, l'ancienne église en bois a été démolie pour faire place à un nouvel édifice consacré en 1998 et surnommé « la petite église ». En 1964, le Saint Synode de l'Église orthodoxe serbe a conféré au monastère le statut de métoque du monastère Saint-Romain de Đunis. En 1968, le premier higoumène, Kliment, le dirigeait en tant que monastère de moines ; en 1968, il a été transformé en monastère de nonnes qui ont délivré de nombreux soins infirmiers. L'iconostase de la « grande église » a été réalisée par l'école de peinture du monastère de Žiča, tandis que les fresques ont été peintes par Slobodan Janićijević de Jagodina, par le professeur Dragimir Jašović et par des artistes originaires de Grèce. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Rasina Liens externes (sr) « Manastir Đunis », sur manastirispc.org, Site de Srpska Pravoslavna Crkva (consulté le 20 juillet 2016) (sr) « Manastir Đunis »(Archive.org • Wikiwix • Google • Que faire ?), sur manastiri.rs, Manastiri (consulté le 20 juillet 2016) Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme Portail du christianisme orthodoxe
Монастырь Джюнис

Монастырь Джюнис (серб. Манастир Ђунис) в честь Покрова Пресвятой Богородицы — женский монастырь Нишской епархии Сербской православной церкви в селе Джюнис общины Крушевац Расинского округа Сербии. 24 июля 1898 года произошло явление Пресвятой Богородицы местной девочке Милойке Йоцич. Местные жители построили на этом месте небольшую церковь, но столкнулись с сопротивлением властей, которые приказали её снести. В 1934 году, по благословению епископа Николая (Велимировича), была построена деревянная церковь. В 1960 году здесь был образован монастырь, в 1964 году ставший метохом монастыря Святого Романа. В 1968 году монастырь Джюнис был преобразован в женский. В 1977 году был заложен закладной камень нового большого храма. 16 сентября 2001 года он был освящён патриархом Сербским Павлом. Деревянная церковь была снесена в 1997 году, а на её месте построили малый храм монастыря. Монастырь является популярным местом паломничества не только у православных, но и у цыган-мусульман. См. также Список монастырей Сербской православной церкви Примечания