NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Зграда ауто сервиса „Фиат” у Београду

Зграда ауто сервиса „Фиат” налази се у градској општини Врачар на адреси Булевар ослобођења 61 и Рудничка 1 у Београду и представља споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат се састоји од просторија које су планиране да буду јавно-пословне, стамбене и производно-сервисне намене. Првобитно, просторије су биле одвојене, продајни салон у приземљу главног тракта, са становима на осталим етажама, гаража у средишњем и радионице у најнижем тракту у Рудничкој улици. Сваки тракт је различито третиран, по форми и материјализацији. Зграда представља комплекс од изузетних архитектонско-урбанистичких вредности и један је од најзначајнијих примера београдске модерне архитектура и реткост монументализма пред Други светски рат. Објекат садржи елементе европског интернационалног стила са новинама у конструкцији употребом нових материјала, а такође садржи елементе фунционализма у обликовању унутрашњег простора који се одражава и на организацији фасадног платна. Пројекат зграде урадио је српски архитекта и професор Архитектонског факултета Универзитета у Београду, Милан Злоковић. Изградња објекта трајала је од 1939. до 1942. године, а завршни радови изведени су после Другог светског рата. Зграда ауто сервиса „Фиат” била је стамбена, јавно-пословна и производно-сервисна, па су тада делови зграде фунцкионално били одвојени. Одлуком Владе Републике Србије, 8. марта 2019. године уврштен је у споменик културе. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Зграда са сликарским атељеима и галеријом Салона Музеја савремене уметности у Београду

Зграда са сликарским атељеима и галеријом Салона Музеја савремене уметности, oдносно прецизније Дом београдских уметника, налази се у градској општини Стари град, у Париској улици 14 у Београду. Уврштена је 2018. године у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Дом београдских уметника у Париској улици 14 (неформални називи: Зграда за сликаре, Зграда за уметнике) пројектован је и грађен у периоду 1956—1960. године, према нацртима српског архитекте Мирослава Мирка Јовановића, као прва виешепородична стамбена заједница уметника у послератном Београду , настала комбинованим обликом инвестирања. Пројектним програмом предвиђeна је комбинована намена објекта - на спратовима су били предвиђени станови са уметничким атељеима (сликарски атељеи, музички студио и пројектни атеље), а у приземљу галеријски простор за излагање уметничких дела. По завршетку градње, почетком 1961. године, у зграду су се уселили следећи значајни ствараоци - сликари: Миленко Шербан (1907-1979), Иван Табаковић (1898-1977), Стојан Аралица (1883-1980) и Предраг Пеђа Милосављевић (1908-1987); музичари: Живојин Здравковић (1914-2001); и архитекте: Мирослав Мирко Јовановић (1924-2003), Даница Дана Милосављевић (1919-2018) и Ратислава Загорчић (1914-1982). Поред њих, у згради су становали новинар дневног листа Политике Василије Васа Јакшић (1913-1984) и грађевински инжењер Славко Ђорђевић (1926-?). Исте године, у приземљу зграде почела је са радом Прва модерна галерија у Београду, данас позната као Салон Музеја савремене уметности, који у овом простору постоји више од педесет година, где се излажу дела најзначајнијих југословенских, српских и светских уметника. У јуну 2018. године Влада Републике Србије прогласила је Зграду са сликарским атељеима и галеријом Салона Музеја савремене уметности у Београду за споменик културе Србије. Види још Списак споменика културе у Београду Културне институције у Граду Београду Референце Спољашње везе Зграда у Париској 14 Документациони досије: Стамбена зграда са изложбеном галеријом Музеја савремене уметности Зграда за уметнике „Кућа за сликаре”. Архивирано из оригинала 16. 12. 2019. г. Приступљено 16. 12. 2019. Прва модерна галерија у Београду Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (16. децембар 2019) Дом београдских уметника у Париској улици 14 Прилог проучавању Дома београдских уметника у Париској улици 14
Bâtiment du Manège

Le bâtiment du Manège (en serbe cyrillique : Зграда Мањежа ; en serbe latin : Zgrada Manježa) est situé à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Savski venac. Construit entre 1936 et 1940, il est inscrit sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation Le bâtiment de l'école d'équitation a été construit vers 1860, à l'époque de la principauté de Serbie, pour l'escadron royal de cavalerie. Il était situé le long de l'actuelle rue Kralja Milana et était doté d'un étage. Après plusieurs décennies, l'école changea d'affectation et le Théâtre national de Belgrade s'installa temporairement dans les lieux ; le théâtre resta dans les murs jusqu'en 1927, quand le bâtiment fut détruit dans un incendie. L'architecte russe Nikola Krasnov prépara un plan et la reconstruction de l'édifice commença la même année. Un étage fut ajouté, ainsi qu'une extension au-dessus de la façade sud. La façade fut en plus décorée par une série de motifs et de figures architecturale par le sculpteur Vojislav Ratimirović Šikoparija. Le théâtre rouvrit ses portes en 1929 et demeura dans le bâtiment jusqu'en 1931 ; il fut adapté pour y recevoir l'Assemblée nationale. Après la Seconde Guerre mondiale, en 1947, le bâtiment fut réadapté par l'architecte Momčilo Belobrk, pour y accueillir le nouveau Théâtre dramatique yougoslave. Ce nouveau théâtre était un édice moderniste et monumental, avec une façade simple et un portail d'entrée sans décoration. Le bâtiment fut à nouveau la proie d'un incendie en 1997 et reconstruit selon les plans des architectes Zoran Radojičić et Dejan Miljković. L'emploi de nouveaux matériaux comme le verre et l'acier changea complètement l'apparence de l'ancienne structure. En revanche, la façade de Nikola Krasnov fut reconstruite et incorporée dans la façade de verre. Références Articles connexes Architecture à Belgrade Savski venac Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Зграда Прогреса у Београду

Зграда „Прогреса” налази се у градској општини Стари град, у Змај Јовиној улици 8—10 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат је саграђен у периоду 1993—1996. године као шестоспратна пословна зграда, а на његовом месту је раније био једноспратни објекат који је оштећен током Другог светског рата. Пројекат зграде „Прогреса” и галерије у приземљу изградили су српски архитекти Миодраг Мирковић и Љубиша Мангов, који су победили на конкурсу 1990. године. Посебан сегмент споменика културе представља галерија Прогрес, која је површине 530 m² и она обухвата приземље и сутерен. Главни улаз у зграду је из правца Кнез Михаилове улице и ту се налази бронзана скулптура Меркура, на ротирајућем постаменту, рад уметнице Оље Ивањицки, која је била чланица уметничке групе Медиала и чијом изложбом је отворена галерија Прогрес 1997. године. Приземни део зграде је од стакла како би сагледивост изложених ствари била транспарентна. На месту некадашње галерије „Себастијан“ отворена је модна галерија, па је сачуван идентитет места. За пројекат зграде, архитектама Мирковићу и Мангову додељена је награда листа „Борба“ за најуспешније архитектонско остварење изведено у 1996. години. Влада Републике Србије је на предлог Завода за заштиту споменика културе града Београда у августу 2019. године прогласила зграду за споменик културе Србије. Види још Галерија Прогрес у Београду Списак споменика културе у Београду Референце
Институт Торлак

Институт за вирусологију, вакцине и серуме Торлак је национална установа за превенцију, лечење и праћење инфективних болести. Институт је основан 1930. године. Торлак је национални произвођач висококвалитетних, безбедних и ефикасних вакцина и серума, производи и имунобиолошке и дијагностичке препарате и средства, којима снабдева здравствене установе на територији Републике Србије, прати, проучава, испитује, утврђује, уводи, спроводи стручне и научне методе превенције и дијагностике заразних болести, учествује у утврђивању и спровођењу доктринарних упутстава у области превенције и дијагностике заразних болести. Историја Историја института почиње 1927. године. 1927. Почела производња BCG вакцине 1930. Почела производња вакцине против дифтерије по Рамону и серума против дифтерије и тетануса 1934. Почела производња вакцине против тетануса по Рамону 1958. Произведена вакцина против великог кашља, од домаћих изолата 1959. Почела производња сувих бактериолошких подлога 1960. Алберт Брус Сејбин поклонио Институту Торлак своје оригиналне сојеве за производњу ОPV-а и исте године почиње производња живе, оралне вакцине против дечје парализе (ОPV) 1962. Почиње производња инактивисане вакцине против грипа 1965. Почела производња алергена 1968. Почела производња лактопрепарата 1995. Потпуно је усвојена производња свих обавезних вакцина прописаних од стране државе. Почела је производња серума против змијског отрова. Организација Институт Торлак се бави: Производњом вакцина, серума и других имунобиолошких и дијагностичких препарата Вирусолошком, бактериолошком и имунолошко-алерголошком дијагностиком Снабдевањем домаћег тржишта вакцинама из обавезног програма имунизације Складиштењем и дистрибуцијом вакцина - Сертификат за Национално складиште вакцина од СЗО и UNICEF, 2009. Рад института одвија се у службама: Служба за обезбеђење квалитета Служба за контролу квалитета Служба за бактериолошку производњу Служба за вирусолошку производњу Служба за производњу дијагностичких средстава Служба за научно-истраживачки рад Служба за лабораторијску дијагностику Служба за правне и економско-финансијске послове Служба за техничке и друге сличне послове Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Институт Торлак на веб-сајту LinkedIn Институт Торлак на веб-сајту Facebook Институт Торлак на веб-сајту YouTube "Политика", 15. нов. 1934
Капела Светих врачева Козме и Дамјана

Капела Светих врачева Козме и Дамјана налази се у комплексу Клиничког центра Србије у општини Савски венац у Делиградској улици 38. Историјат Саграђена је крајем 1929. године по плану архитекте Драгомира Тадића. Објекат је више пута мењао намене, капела је првобитно намењена да буде прва капела и богомољка за православце, католике и вернике исламске вероисповести. Постојала је идеја да се у њој направи олтар за православне вернике у источном делу објекта, за католичке на западном делу, а са северне да се налази простор за вернике муслиманске вероисповести. У темељима капеле узидани су потписи неколико званичника, укључујући и потпис Његове Светости патријарха српског Димитрија. За време Другог светског рата, од 1941. до 1945. године објекат је служио за пријем рањеника, а након рата као мртвачница, све до 1989. године када је поново враћен Српској православних цркви. Референце Спољашње везе Светих врачева Козме и Дамјана Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (3. јануар 2020) на сајту архиепископије београдско-карловачке Капела Светих врачева Козме и Дамјана на сајту planplus.rs
Villa Conen à Palić

La villa Conen à Palić (en serbe cyrillique : Конен вила на Палићу ; en serbe latin : Konen vila na Paliću) est située à Palić, dans la province de Voïvodine, sur le territoire de la ville de Subotica et dans le district de Bačka septentrionale, en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 1541). Présentation La villa a été construite en 1900 pour le riche industriel Vilmos Conen par l'architecte Ferenc Raichle, dans la partie de la station thermale de Palić que l'on appelait alors le « parc anglais ». Elle est caractéristique de la période de transition de l'architecte entre un style traditionnel et un style qui va devenir celui de la Sécession hongroise. La villa s'organise autour de la salle à manger, conçue comme le centre de la vie familiale privée et sociale, c'est-à-dire comme lieu de transition entre l'intérieur et l'extérieur, avec un accès direct sur le jardin et le parc. Dans l'édifice, l'architecte a expérimenté dans l'organisation des façades, avec des conceptions qu'il appliquera plus tard à sa propre maison de Subotica, notamment avec un jeu sur l'asymétrie visible dans une tour latérale purement décorative. Il a pris ses distances avec le modèle de la « villa suisse » en lui adjoignant de lignes courbes empruntées au style Art nouveau et qui deviendront une des caractéristiques de son architecture. Une autre innovation de Raichle est la construction d'un socle fait de pierres irrégulières sur lequel repose la maison, configuration utilisée par Béla Lajta et Károly Kós et par les architectes hongrois du « groupe des jeunes », inspirés par l'architecture de Transylvanie. L'inspiration de Raichle se présente ainsi comme à la jonction de l'Art nouveau, du baroque et de l'architecture éclectique. Notes et références Article connexe Monuments culturels du district de Bačka septentrionale Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la protection du patrimoine Portail de l’Art nouveau
Maison de Josif Šojat à Belgrade

La maison de Josif Šojat à Belgrade (en serbe cyrillique : Кућа Јосифа Шојата у Београду ; en serbe latin : Kuća Josifa Šojata u Beogradu) est située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Vračar. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade (identifiant no SK 2229). Présentation La maison, située 33 rue Kralja Milutina, a été construite en 1926-1927, selon un projet de Milan Zloković. L'architecte a utilisé une un style éclectique pour créer une structure modernisée, avec des éléments stylistiques qui rappellent les palais de la Renaissance italienne et d'autres éléments empruntés au baroque et au maniérisme. Le bâtiment est constitué d'un rez-de-chaussée et de quatre étages, dont le dernier prend la forme d'une loggia avec trois ouvertures cintrées. La décoration de la façade est complétée par des reliefs dus à Živojin Lukić et d'une fresque allégorique due à Mladen Josić située dans la zone supérieure de la façade. La maison de Josif Šojat illustre clairement le style de Zloković, juste avant son passage de l'historicisme au modernisme. Notes et références Articles connexes Architecture à Belgrade Monuments culturels de la ville de Belgrade Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Кућа Јосифа Шојата у Београду

Кућа Јосифа Шојата у Београду налази се у градској општини Врачар, у улици Краља Милутина 33 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат Кућа је грађена у периоду од 1926. до 1927. године, пројектовао ју је архитекта модерниста Милан Злоковић, а она је једно од његових најзначајнихих дела. Објекат представља модернизовану структуру са стилским елементима ренесансних палата средње и северне Италије, као и са рељефним акцентима инспирисаним епохама барока и маниризма, као и неколико обликованих гестова нетипичних за дотадашњу београдску архитектуру. На уличној фасади се препознају четири зоне различитог хоризонталног третмана с тим да доња зона улазног постамента и горња зона лође са по три залучена аркадна отвора стварају готово идентичну спону између унутрашњег и спољног простора. Ликовност фасаде употпуњују рељеви и фасадна скулптура вајара Живојина Лукић и алегоријска фреско композиција сликара Младена Јосића у горњој зони фасаде која прераста у наглашени завршни венац. Еклектички обликована и инвентивно компонована фасада, уз осавремењену структурализацију корпуса упућује на Злоковићеву прелазну фазу, од историцизма према модернизму. Кућа представља редак пример арт деко стила и допринела је афирмицији овог стила у Београду и Србији између два светска рата. На седници Владе Републике Србије донесена је одлука да се Кућа Јосифа Шојата прогласи спомеником културе. Види још Зграда Јосифа Шојата Списак споменика културе у Београду Референце
Кућа Невене Заборски у Београду

Кућа Невене Заборски налази се у градској општини Палилула, у Далматинској улици 79 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Кућа Неверне Заборски саграђена је 1931. године, а пројектовао ју је српски архитекта Милан Злоковић као једносмерну грађевину са једним станом, дневним боравком у приземљу и спаваћим собама које се налазе на спрату. Улична фасада куће је симетрична и трентиран као глатко зидно платно у једној равни из кога су исечени отвори. Сликарски третман фасаде наглашен је и широким оквиром. Од декоративних елемената на кући се налазе плитка јонска пиластра који успостављају ритам прозорских отвора и истичу вертикалност читаве композиције, и на орнаментални рељеф постављен на самом врху у осовини куће. Фасада је рађена у ар деко стилу. Злоковићево решење унутрашњег простора се заснива на анализи потребних висина појединачних просторија које се третирају као тродимензионалне функционалне јединице. Такав поступак изведен је на основу метода Раумплана, где је у затвореној геометријској форми функционалност постигнута кроз манипулацију волумена различитих унутрашњих висина и тродимензионалним пројектовањем „просторног плана“ куће. Кућа Невене Заборски указује на отварање београдске градитељске сцене модерним идејама и означава рану фазу развоја Злоковићевог и београдског модернизма. Кућа Невене Заборски је од великог културно-историјског значаја. Види још Списак споменика културе у Београду Милан Злоковић Референце
Maison de la famille Petronijević à Belgrade

La maison de la famille Petronijević à Belgrade (en serbe cyrillique : Кућа породице Петронијевић у Београду ; en serbe latin : Kuća porodice Petronijević u Beogradu) est située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Vračar. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade (identifiant no SK 2233). Présentation La maison, située 19 rue Kneza Miloša, a été construite en 1922 comme un immeuble résidentiel et commercial de plusieurs étages pour Miloš Petronijević, le chef de la Banque nationale pour la correspondance étrangère, petit-fils d'Avram Petronijević (1791-1852) et fils de Milan Petronijević (1831-1914). Elle a été conçue par l'architecte Nikola Nestorović, principalement pour la famille Petronijević, mais aussi pour fournir des appartements et des magasins à louer. Au début des années 1920, Nestorović était considéré comme l'un des architectes les plus en vue de Belgrade : entre autres réalisations, en 1903, il a construit le bâtiment du musée national de Serbie, en collaboration avec Andra Stevanović ou l'hôtel Bristol, édifié entre 1910 et 1912, caractéristique de l'Art nouveau et considéré comme l'une de ses réalisations les plus abouties ; en 1903, Nestorović avait également construit sa propre maison familiale au no 40 de la rue Kneza Miloša. Notes et références Notes Références Articles connexes Architecture à Belgrade Monuments culturels de la ville de Belgrade Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Кућа Петронијевића

Кућа Петронијевића налази се у градској општини Врачар, у Улици кнеза Милоша 19 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат Кућа се налази на Врачару, а пројектована је 1922. године као вишеспратна стамбено-пословна зграда доктора Милоша Петронијевића, уједно и шефа Народне банке за страну коресподенцију. Објекат је пројектовао архитекта Никола Несторовић за породицу Петронијевић, као и станове и дућане који су служили за рентирање. Кућа је израђена у академском стилу са рустичном обрадом приземља и мезанина, док су спратови куће урађени уз обиље сецесијске платиске. Кућа породице Петронијевић је од архитектонско—урбанистичке вредности и важан део стваралачког опуса Николе Несторовића, али и од културно—историјске вредности, јер су у њој живеле три значајне српске породице, које су учествовале у стварању и дефинисању српске модерне државе: породице Петронијевић, Пироћанац и Јуришић Штурм. Након повратка из Великог рата, др Милош Петронијевић је наручио да се уместо традиционалне породичне куће направи модерна стамбено-пословна зграда, а пројекат је израдио Никола Нестровић. Зграда је пројектована да има приземље са четири дућана, мезанимом са два бироа, два мања стана и три етажа са два велика стана на свком, док се на мансандри налазио један стан и таван. Носећа конструкција објекта сачињена је од армираног бетона. Зграда се разликовала од тадашњих модерних здања у томе што је поред рентијерске намене била и породични дом, а то се најбоље огледа у декоративним детаљима и монограму „МП” који се налази на објекту. О згради је током изградње, после и током рата бринула Анђелија М. Петровић, пошто је зграда била национализована. Због своје локације и лепоте, зграду је привлачио велики број људи, а у њој је једно време живео и српски писац и критичар Слободан Селенић. У мезанину објекта налазила се школа Симе Милошевића, лекара, учесника Народноослободилачке борбе и члана Извршног одбора АВНОЈ-а. Удружење „Кућа Петронијевића” које представља спомен дом породица које су у њој живеле, у својој архиви има велики број докумената, оригиналних уметничких дела, намештаја и употребних предмета који су доступни јавности. Простор на коме се данас налази кућа и банка на углу био је јединствен терен који је добио родоначелник породице Петронијевић, Аврам од Милоша Обреновића. Простор на коме се налази кућа у том периоду био је периферија Београда, а садашња Улица кнеза Милоша звала се Обреновачки друм, док је Улица краља Милана носила назив Крагујевачки друм. Како би могла да се гради породична кућа, један део плаца је продат и на њему је изграђена Јадранско-подунавка банка, која је радила до 1945. године. На истом плацу, пре него што је саграђена нова, налазила се стара кућа породице Петронијевић, са великим двориштем. Види још Списак споменика културе у Београду Петронијевићи Референце Спољашње везе Спомен дом кућа Петронијевића Кућа Петронијевића добила место у културном наслеђу („Политика”, 10. децембар 2019) Штурм и мртав чува белешке краља Петра: Раскош куће Петронијевића („Вечерње новости”, 7. јануар 2020)
Кућа књижара Марка Марковића

Кућа књижара Марка Марковића налази се у градској општини Стари град, у улици Господар Јовановој 45а у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат је изграђен 1904. године по пројекту архитекте Јелисавете Начић. Током 1936. године извршене су мање преправке куће према нацртима инжењера Јана Швејкара, уз очување аутентичности објекта. Кућа је грађена као угаона, приземна породична кућа са баштом, обликована у духу академизма. Фасада је кордонским венцем рашчлањена на две хоризонталне целине, док је употребом плитких пиластера са коринтским капителима остварена вертикалност. На грађевини су наглашени украси који фланкирају прозоре, као и украси који се налазе на забату изнад прозора и кровном венцу. Кућа књижара Марка Марковића значајно је ауторско остварење Јелисавете Начић, прве жене архитекте у Србији. Својим архитектонским и урбанистичким концептом на простору Дунавске падине, свеодочи о историјском континуитету организованог градског живота у дужем временском периоду. Кућа је аутентичан пример грађанске куће са почетка 20. века. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Кућа у Ботошу – Партизанска база

Кућа у Ботошу - Партизанска база је зидана у опеци и набоју, малтерисана, бојена, покривена је двосливним кровом са бибер црепом. Кућа има шест одељења у која се доспева из дворишта. У једном од шест просторија је отворен димњак који се не употребљава. Под је од набијене земље. Као код највећег броја војвођанских кућа и ова излази својим калканом на улицу који чини главну фасаду, док се у облику правоугаоника пружа према дворишту. Главна фасада има два двокрилна прозора. Фасадни двокрилни прозори као и вентилациони отвори уоквирени су полушпалетнама; шпалетне су само у горњим прозорима. На главној фасади постоји и сокл у опеци и малтеру. Кућа је заштићена пошто је у њој једно време током 1941. године било седиште Окружног комитета КПЈ за северни Банат. Из ње је Окружни комитет организовао диверзантске акције, ширио пропагандни материјал и прикупљао материјална помоћ за даље развијање устанка. За ову кућу везана су имена народних хероја и првобораца Жарка Зрењанина, Тозе Марковића, Жарка Туринског и других. Галерија Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Референце