NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ОШ „Павле Савић” Београд

Основна школа „Павле Савић” је школа која се налази у насељу Миријево, у Београду, градској општини Звездара. Добила је име по Павлу Савићу, српском научнику - физичару и хемичару, члану и председнику САНУ. Изграђена је 1994. године. Историја Школа је изграђена 1994. године и важила је за просторно највећу школску зграду грађену по стандардима модерне школе. Ђачки колектив је формиран од ученика основних школа „Вукица Митровић“ и „Деспот Стефан Лазаревић“ који су територијално припадали овој школи. Школске 1994/1995. године школа је имала 1700 ученика и 60 одељења. Наставнички колектив је већином формиран од наставника и професора поменутих школа. На почетку свога рада школа је имала 120 запослених радника, од којих преко 80 чланова наставног особља. Име "Павле Савић" школа је понела на основу одлуке Министарства просвете Владе Републике Србије и уз сагласност породице Савић. Академик Душан Каназир је у децембру 1994. године посетио школу приликом свечаности постављања спомен бисте Павла Савића. Поред тога, школа и ученици добили су благослов патријарха Павла на Светосавској академији 1996. године. Опис школе Школа има 32 учионице, холове, фискултурну салу, вишенаменску салу, библиотеку са медијатеком, кухињу са трпезаријом, специјализован кабинет за информатику опремљен компјутерима, просторе за наставничке припреме везане са учионицама, повољне хигијенске и санитарне услове, спортске терене и пространо двориште. Од октобра 2018. године у школи се реализује пројекат „Школе за 21. век“. Школа је добила 30 micro:bit уређаја који се користе за програмирање и реализацију разних осмишљених пројеката. Формирана је секција Code club која ће са изабраним пројектом ићи на организована такмичења. Под покровитељством Америчке амбасаде реализује се стипендијски програм ”The English Access Microscholarship Program” који пружа основе енглеског језика, траје две године и одвија се после школских часова. Кроз наставу енглеског језика и додатне активности ученици имају могућност да стекну увид у америчку културу и демократске вредности. Насељу Миријеву, поред две постојеће, неопходна је још једна основна школа, што се види из потреба грађана односно ђака првака, од којих ће се у школу "Павле Савић" уписати 8 одељења првог разреда, уместо 11, колико их је било прошле 2019. године, и колико их има и у овој генерацији. Види још Павле Савић Списак основних школа у Београду Референце
Капела Преображења у Томашевцу

Православна капела Преображења у Томашевцу је капела саграђена на месту где се налази извор лековите воде и посвећена је празнику Преображења Господњег. Капела се налази у власништву Епархије банатске Српске православне цркве. Предање По предању у времену најезде Турака на крајеве средњег Баната једна група избеглица била је гоњена од стране османлијских војника. У тој групи налазила се и једна слепа девојчица која је због своје слабости заостала за групом и пала у блатњаву земљу. Пар метара даље од места пада наишла је на извор воде којим је желела да умије блатњаво лице. У том тренутку лековита вода којом је умивала лице повратила јој је очни вид. Историјат На месту данашње капеле налазила се стара црквица сазидана пар метара даље испод брега, међутим због честог изливања Тамиша на иницијативу брижних мештана црквица је срушена и подигнута на самом брегу како би се сачувала од надолазеће воде. Тренутна капела сазидана је 1966. године залагањем члана Црквеног Одбора Бошка Живојновог уз учествовање великог броја мештана. Од давнина становници околних места окупљали су се на овом месту како би узимали и користили лековиту воду. Године 1988. капелу Преображења обишао је тадашњи епископ банатски, каснији митрополит црногорско-приморски Амфилохије Радовић са групом хиландарских монаха на челу са њиховим духовником архимандритом Никанором Савићем. Галерија Референце
Италијанско војно гробље у Београду

Италијанско војно гробље у Београду се налази у склопу Новог гробља. Историја Италијанско војно гробље је освећено 1928. године. Градска општина је уступила земљиште. Налази се поред Британског војног гробља. Ограђено је масивном оградом од бетона и кованог гвожђа. Ту су сахрањени италијански добровољци изгинули у Првом свјетском рату. Коначни изглед гробље је добило 1931. године. Улаз на гробље је из Улице Светог Николе, а друга капија, исте величине и облика је са Новог гробља. Галерија Референце
Топчидерско гробље

Топчидерско гробље једно је од београдских гробља. Налази се у општини Савски венац, а основано је 1850. године. Опште информације Верује се да је Топчидерско гробље настало спонтано на још старијем локалитету, а као година оснивања узима се 1850. према записима на споменицима, што га убраја у једно од настаријих почивалиша у Београду. У почетку, ово гробље служило је као место сахрањивања становника Чукарице, Топчидерског брда и Дедиња. У састав београдских гробаља и надлежност тадашњег „Отсека за гробље Општине београдске”, ушло је тек 1931. године. Топчидерско гробље није плански формиран комплекс, већ је настало као почивалиште једног дела Београда, а налази се на простору парк-шуме Топчидер. Веће проширење гробље је доживело 1986. године када је Топчидер проглашен за културно добро, просторну културно-историјску целину. Површина гробља је око 6 хектара, а у оквиру њега налази се и црква Светог Трифуна, коју је 1905. године подигнуо српски велетрговац, добротвор задужбинар Никола Спасић у спомен на супругу Станку - Цају која је преминула 5. јануара 1903. године. На гробљу се налази низ стилских и уметничких споменика као и гробова знаменитих личности. Године 1907. са Ташмајданског гробља пренет је споменик војводе Стевана Книћанина, који својој монументалношћу и израдом заслужује пажњу. На Топчидерском гробљу такође су очувани споменици породица Димић и Милановић, који датирају са краја 19. века, а начињени су у облику једноставних витких камених пирамида и представљају једина два очувана споменика из тог доба. Из периода између два светска рата пажњу заслужује и гробница Арчибалда Рајса, како због чињенице да се ради о знаменитој личности, тако и због стилских одлика гробнице. Са одликама националног стила из периода између два светска рата на Топчидерском гробљу могу се издвојити и гробнице породица Ђорђевић, Томашевић и Матић-Зрнић. Такође се истиче гроб књижевнице Исидоре Секулић, који је изведен по пројекту архитеката Олге Дивац и Синише Вуковића. Сахрањени на гробљу Неки од знаменитих личности сахрањених на Топчидерском гробљу су: Галерија Референце Спољашње везе Топчидерско гробље Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (25. јануар 2021) на интернет презентацији београдских гробља
Музеј селфија Београд

Музеј селфија Београд је музеј отворен 10. децембра 2019. године на Новом Београду, а данас се налази у Булевару Вудроа Вилсона 12 у насељу Београд на води. О музеју Музеј се налазио Новом Београду у улици Јурија Гагарина 155, у Робној кући Београд код Пирамиде, у Блоку 44. Пресељен је у општину Савски венац, у насеље Београд на води. Ауторка поставке музеја (у ком је било на отварању 20 инсталација) је Јелена Обреновић Дамњановић. Идеју за формирање оваквог музеја добила је по узору на иностране музеје. Истакла је и да је инспирације за овакав пројекат много јер већ живимо у свету иновација. Оваквих музеја има свега двадесет у свету, а београдски је први у овом делу Европе. Први селфи музеј настао је на Филипинима, али је тај концепт постао хит тек кад је 2018. године отворен у Њујорку. У београдском Музеју селфија налазе се неке инсталације сличне онима из других светских музеја. Простор је сачињен од низа соба уређених да буду визуелно привлачне, шарене и добро осветљене. Простор служи и као сет за снимање атрактивних фотографија. Посетиоци у могу да иду од собе до собе и сликају се међу облацима, у затворској ћелији, са репом сирене, великом базену пуном ружичастих куглица, белој кади са златним лоптицама, соби са шареним сладоледом и тако даље. Све што је посетиоцима музеја селфија потребно јесте мобилни телефон или фотоапарат, и пуно креативне енергије. Оно што ову врсту музеја издваја од осталих јесте то што они служе првенствено за забаву и стварање креативних и несвакидашњих фотографија. Планирано је да музеј буде отворен до 24. фебруара 2020. године када би се селио по другим градовима државе и региона. Селфи Музеј Expose Као издвојена атракција, постоји и посебан одељак – Селфи Музеј Expose у којем се крије специфичан облик забаве – фантастичне просторије, необичног дизајна и ентеријера које вас маме да у сваком моменту правите оригиналне селфије. Налази се на Теразијама 27, у пролазу Безистан. Овде постоји више од 40 инсталација и сценографија. Референце Спољашње везе Muzej selfija u Beogradu Selfie muzej u Beogradu Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (11. август 2020) SELFI MUZEJ EXPOSE Prvi "Selfi muzej" otvoren na Novom Beogradu
Дом здравља Врачар

Дом здравља Врачар је здравствени центар у Београду, који се налази на територији градске општине Врачар. Опште информације Дом здравља „Врачар” је основан као Централна школска поликлиника 1922. године. Данашњи ДЗ на Врачару изграђен је 1927. године у средишту општине. Дана 28. априла 1953. године дом здравља „Врачар” обједињује рад више амбуланти, здравствених станица и централне школске поликлинике. У регистар Привредног суда као самостална здравствена организација са директором и органима управљања овај дом здравља уписује се 1963. године. Према подацима из 2021. године Дом здравља „Врачар” имао је 253 запослена службеника у сталном радном односу, уговорених са Фондом здравственог осигурања, 30. запослена у стоматолошкој служби и 22. запослених на одређено време, чији се лични дохоци финансирају из сопствених средстава. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Хотел Ексцелзиор

Хотел Ексцелзиор се налази у Београду у улици кнеза Милоша, преко пута Дворског комплекса и парка. Сада носи назив Mercure Belgrade Excelsior. Историјат Хотел Ексцелзиор је саграђен 1921. године, а 15. марта 1924. године је почео да прима госте. Хотел је дело бечког архитекте, и када је почео да се гради требао је да буде болница, али у току градње су одустали од те идеје и постао је угоститељски објекат. Хотел је коришћен у разне сврхе, ту је за време Другог светског рата била смештена немачка команда, затим је неко време у том хотелу и био Окружни суд. Као угоститељски објекат је коначно постао поново 1948. године. Хотел је 2008. године приватизован и промењен му је назив у Хотел Меркур Београд Ексцелзиор, представља део ланца ALL – Accor Live Limitless. Хотел је садржао 55 соба, имао је прву категорију. Због локације на којој се налазио ту су одседало бројни политичари, страни државници и чланови краљевске породице. Хотел је имао и богат забавни програм. Ту су организовани бројни дочеци нових година. Власник Хотела је био Милутин Стакић у периоду од 1930. до 1937. године. Познате личности као гости хотела Иво Андрић (писац) Милош Црњански (писац) Жозефина Бекер (забављачица) Ана Павлова (балерина) Референце
Аустроугарско војно гробље у Београду

Аустроугарско војно гробље у Београду се налази у склопу Новог гробља. Мјесто гробља Налази се у дијелу гробља које има вишу надморску висину у односу на већи дио гробља и ближе је улицама Светог Николе, Вељка Дугошевића и Сјеверног булевара. Оградом је одвојено од остатка Новог гробља, а улаз је из самог Новог гробља. Историја На гробљу је сахрањено 260 аустроугарских војника, погинулих у борбама око Београда и 460 војника умрлих у ратном заробљеништву током 1914. и 1915. године. Масивна ограда је завршена 1933. године. У централном дијелу доминира капела са куполом. На капели су два рељефа, рад мађарског вајара Петра Гиндерта. Рељеф изнад улаза приказује познату композицију - Пијету (Богородица са мртвим Исусом), испод које је Гиндертов потпис. Испод тог рељефа је натпис: HOCHSTE LIEBE BRINGT HOCHSTES LEID (Највећа љубав доноси највећу патњу). Иза капеле је колонада са ступовима и ступцима. Аутор капеле и колонаде је био вајар Роберт Мотка. Галерија Референце
Света Троица (Ниш)

„Света Троица“ или „Свети Дух“ (на сръбски: Храм Свете Тројице, Храм Силаска Светога Духа на Апостоле) е възрожденска православна църква в град Ниш, източната част на Сърбия. Катедрален храм е на Нишката епархия на Сръбската православна църква. История Катедралата е дело на видния български дебърски майстор строител Андрей Дамянов. Запазено е писмо, от което се разбира, че договорът за строеж на църквата е сключен от Андрей Дамянов на 12 май 1857 година, а строежът продължава до 1878 година. Бележки
Katedrální chrám svaté Trojice (Niš)

Katedrální chrám svaté Trojice (srbsky Saborni hram; oficiálně srbsky Saborni hram Silaska Svetog Duha na Apostole) je sídlem Nišské eparchie Srbské pravoslavné církve. Po chrámu svatého Sávy a chrámu svatého Marka v Bělehradě je katedrální kostel v Niši třetím největším v zemi. Nišská katedrála je nápadná jak svojí architekturou, tak ikonami. V chrámu se prolíná několik stylů: Srbsko-byzantský, románsko-byzantský, některé prvky jsou přejaté z turecké architektury. Zastoupena je ale také renesance a západní baroko. Chrám byl budován od roku 1856 do roku 1878. O jeho realizaci se zasloužil Andreja Damjanov z Velesu, s nímž byla v roce 1857 podepsána smlouva ze strany města Niš o výstavbě svatostánku. Vzniknout měla trojlodní bazilika s pěti věžemi. V roce 1880 obdržel kostel celkem pět zvonů jako oficiální dar od tehdejšího srbského knížete. Katedrální kostel v Niši byl těžce poškozen při spojeneckém bombardování v roce 1944 a při požáru v roce 2001. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrální chrám svaté Trojice na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Holy Trinity Cathedral (Niš) na anglické Wikipedii.
Cathédrale de la Sainte-Trinité de Niš

La cathédrale de la Sainte-Trinité de Niš (en serbe cyrillique : Саборна црква Свете Тројице у Нишу ; en serbe latin : Saborna crkva Svete Trojice u Nišu) est une cathédrale orthodoxe serbe serbe située à Niš, dans la municipalité de Medijana et dans le district de Nišava en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (no SK 743). Présentation La construction de la cathédrale a commencé en 1856, après le traité Paris, qui, tout en reconnaissant l'intégrité de l'Empire ottoman, assurait aux Chrétiens l'égalité des droits avec les autres populations dominées par les Turcs et leur permettait de facto de construire de nouveaux lieux de culte. La construction s'est effectuée sous l'impulsion de Janićije (Joanikije), le métropolite de Niš et la première pierre de la cathédrale a été consacrée le 18 octobre 1856. Le métropolite avait choisi Andreja Damjanov de Vélès comme maître d'œuvre principal de l'édifice. Au moment de la lutte pour la libération de Niš en 1877, l'église était déjà couverte et elle a été consacrée conjointement par le métropolite de Belgrade Mihailo, par l'évêque de Niš Viktor et par l'évêque de Pirot Evstatije en 1878 ; le prince Milan Obrenović assistait également à la consécration. Dans la galerie supérieure de l'église se trouvent deux « paraklis » (sortes de chapelles) : l'une, au nord, est dédiée à la Nativité de saint Jean-Baptiste, l'autre, au sud, à saint Syméon le Myroblyte. En 1904, l'évêque Nicanor a fait fermer les portiques nord et sud par de grandes baies vitrées et a dédié une paraklis à Nicanor le Diacre. Une autre paraklis a été dédiée par l'évêque Jovan aux saints Martyrs de Niš. L'église a été ornée de fresques par le peintre Vladimir Predojević dans les années 1930. La première iconostase était une œuvre de Luje Kapelnik et elle abritait 54 icônes dues à Đorđe Krstić. En revanche, la partie nord de l'église a été gravement endommagée dans un incendie en 2001 et 11 icônes de Krstić ont été détruites. La restauration a été achevée en 2006. Références Articles connexes Monuments culturels du district de Nišava Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Sobór Zstąpienia Ducha Świętego w Niszu

Sobór Zstąpienia Ducha Świętego – prawosławny sobór w Nišu, katedra eparchii niskiej Serbskiego Kościoła Prawosławnego. Jedna z największych cerkwi w Serbii. Historia Inicjatorem budowy obszernego soboru w Nišu był metropolita Joannicjusz. W 1856 uzyskał on sułtański firman ze zgodą na wzniesienie nowego obiektu sakralnego i w tym samym roku powierzył kierowanie budową mistrzowi Andrijowi Damjanowowi z Wełesu. Budowa rozpoczęła się w roku następnym, a metropolita Joannicjusz osobiście wspierał inwestycję kwotą 200 tys. groszy. Miejscowi Turcy byli niezadowoleni z powodu rozmiarów budowanej cerkwi i w 1858 inicjujący jej wznoszenie metropolita został przeniesiony na inną katedrę. Ponieważ o prawo obsadzenia katedry niskiej ubiegali się w Konstantynopolu również Bułgarzy, nowy biskup, Kalinik, dotarł do miasta dopiero w 1860. Nie interesował się on budową świątyni tak bardzo, jak poprzednik, dopiero podległe mu serbskie białe duchowieństwo zdołało przekonać go do tego. Cerkiew została uszkodzona podczas walk o miasto w 1877. Po wycofaniu się Turków i włączeniu Nišu w granice Serbii, 13 lutego 1878 metropolita belgradzki Michał w asyście biskupów niskiego Wiktora i pirockiego Eustacjusza, w obecności księcia Milana I Obrenovicia dokonał uroczystej konsekracji świątyni. W latach 30. XX wieku Vladimir Predojević wykonał dekorację malarską we wnętrzu soboru. Ikonostas w świątyni wykonał Luj Kapelnik. W 1937 do budynku dostawiono dzwonnicę z zegarem, ufundowaną przez Polikrona Manticia. Sobór został uszkodzony podczas bombardowania 4 kwietnia 1944 i odnowiony w roku następnym dzięki staraniom biskupa niskiego Jana z duchowieństwem i mieszkańcami miasta. Ponownie zniszczył go pożar w 2001; całkowitej destrukcji uległ wówczas ikonostas, uszkodzone zostały kopuły. Odremontowany sobór ponownie poświęcono w 2006. Przypisy
Собор Сошествия Святого Духа (Ниш)

Собор Сошествия Святого Духа (серб. Саборни храм Силаска Светога Духа на Апостоле) — кафедральный собор Нишской епархии Сербской православной церкви. История Строительство храма стало возможным после подписания Парижского мирного договора в 1856 году, когда османы под давлением великих держав были вынуждены даровать христианам свободу вероисповедания. В том же году нишский митрополит Иоанникий II получил султанский фирман с разрешением на строительство нового собора в Нише. Договор на проведение строительных работ был заключён с мастером Андреем Дамьяновым из Велеса. Краеугольный камень освятили 18 октября 1856 года, а работы по возведению начались весной 1857 года. Вдохновлённая успехами русских войск в Русско-турецкой войне, в декабре 1877 года Сербия присоединяется к войне против Османской империи. Почти готовый собор турецкие войска использовали как склад оружия, но после недолгой борьбы Ниш был освобождён и 13 февраля 1878 года, на праздник Симеона Мироточивого, митрополит Белградский Михаил в сослужении епископа Нишского Виктора и епископа Пиротского Евстафия совершил освящение храма. На освящении храма присутствовал князь Милан Обренович, подаривший собору колокол. Ещё три колокола подарили жители Ниша, а ещё один был вылит из трофейной турецкой пушки. В 1913 году в честь празднования 1600-летия Миланского эдикта русский император Николай II дарит храму драгоценные сосуды. Во время болгарской оккупации 1915—1918 годов собор занимали священники Болгарского экзархата. В сентябре 1921 года епископ Нишский Досифей перезахоронил в крипте на южной стороне собора останки сербских священников, убитых болгарами возле села Елашница в 1915 году. В 1930-х годах стены храма расписал В. Я. Предаевич. В 1937 году по проекту А. И. Медведева надстроена колокольня с часами. 4 апреля 1944 года северная часть собора пострадала от бомбардировки авиацией союзников, но к июню 1945 года храм был полностью восстановлен. 12 ноября 2001 года храм разрушен пожаром. В огне погиб иконостас работы Луя Капелника. Обрушились купола храма. Собор был полностью восстановлен и освящён 8 октября 2006 года. Примечания
Historický archiv Užice

Historický archiv Užice (srbsky Историјски архив Ужице) je kulturní instituce všeobecného významu, která se věnuje ochraně, uspořádání a archivování na území Zlatiborského okruhu v Srbsku. Sídlí na adrese Žička 17. Působnost má pro obce Užice, Arilje, Bajina Bašta, Kosjerić, Nova Varoš, Ivanjica, Požega, Prijepolje, Priboj a Čajetina. Historie V Užici se nacházel archiv již po skončení druhé světové války, a to jako sbírka Gavrila Popoviće (zadužbina). Srbské ministerstvo školství rozhodlo o tom, že nad ním převezme kontrolu a zreorganizuje do regionálního archivu. Založeno bylo Archivní středisko (srbsky Arhivsko središte) pro Titovo Užice, které svého prvního ředitele mělo jmenovaného dne 24. dubna 1948. Archiv vydává svůj vlastní časopis. V roce 2009 byla modernizována budova archivu. Ředitelem archivu byl od roku 2001 Aleksandar Savić a v roce 2023 jím je Željko Marković. Publikační činnost Archiv vydal celou řadu různých publikací, např. k výročí 75 let od svého vzniku knihu s názvem První století svobody. Reference
Historical Archives of Užice

The Historical Archives of Užice (Serbian: Историјски архив Ужице) are the primary institution responsible for preservation of archival materials in most of the Zlatibor District and southern parts of Moravica District located in Užice, Serbia. The archives are primarily serving municipalities of Užice, Bajina Bašta, Kosjerić, Požega, Arilje, Ivanjica, Čajetina, Nova Varoš, Priboj, Prijepolje. In 2009, the archives were moved into new purpose-built building housing archival material and administration. See also List of archives in Serbia State Archives of Serbia References External links Official website
Историјски архив Ужице

Историјски архив Ужице је установа културе која врши заштиту, сређивање и обраду архивске грађе Ужице и њено презентовање. Историја Министарство просвете НР Србије је својим расписом ставило Историјски архив у задужбини проте Гаврила Поповића у надлежност свим среским и градским народним одборима да приступе прикупљању података о архивама у циљу њиховог обезбеђивања. Неколико дана по оснивању Архивског средишта у Титовом Ужицу, Министарство просвете је именовало 24. априла 1948. године првог руководиоца. Поводом обележавања тридесет и пет година рада архива, 1983. године, је покренута „Историјска баштина” — годишњак Историјског архива у Ужицу, часопис за историографију и архивистику. Сви стручни радови из архивистике и историографије се рецензирају према Правилнику о издавању часописа. Године 2008. је добио и научну верификацију са коефицијентом М53. Одговорни уредници за издавање часописа су били Милорад Искрин и Мирослав Дучић, а уредници Војислав Лазовић (1983—1988) и Драгица Матић (1993—2000). Од 2001. године до данас је уредник Александар В. Савић. Догађаји Историјски архив Ужице је организовао следеће изложбе: Бањалука центар Врбаске бановине Русија најлепша земља Мостови на кривој Дрини Србија—Русија, Југославија—СССР Пруга младости — Београд — Бар Бањалука 1918. Види још Ужице Референце
Bezistan (Bělehrad)

Bezistan je v Bělehradu označení pro tržnici, která se nachází v prostoru mezi Domem odborů, Terazijemi a Nušićevou ulicí. Ačkoliv má lokalita turecký název, vznikla novodobě, a to po zboření hotelu Paříž v roce 1948 v souvislosti s rozšiřováním Terazijí. Později zde vznikla tržnice, vyprojektovaná architektem Vladetou Maksimovićem. Ta nakonec nebyla nikterak centrálně spravována ani organizována a postupně získala podobu moderního tržiště. Umístěn zde byl první fotoautomat v Bělehradě. Vzhledem k podchodům spojujícím nedaleká náměstí, je zde značný počet návštěvníků. Lokalita bývala občas nazývána jako "pupek Bělehradu" a předpokládala se její památková ochrana, nicméně kulturní památkou se nikdy nestala. V 90. letech 20. století se zde usídlily různé nelegální provozovny a nakonec její původní význam zanikl. Tržnice byla v první polovině 21. století opuštěna a stala se nelegálním parkovištěm. Reference