NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дворац „Каштел“ у Ечки

Дворац „Каштел“ (Дворац „Лазар“) у Ечкој, један од најпознатијих двораца у Србији, налази се у селу Ечка, АП Војводина, 60 километара северно од Београда и седам километара од Зрењанина. Грађен је у енглеском стилу, у периоду од 1816. до 1820. године. Историјат Властелин Лукач Лазар купио је на лицитацији пустару Ечку 1781. године и ту изградио цркву и основао насеље за своје поданике. Дворац „Каштел“ почетком XIX века подигао је Лукин син, Агоштон Лазар и он је најзаслужнији за његово отварање августа 1820. године. На свечаном отварању свирао је Франц Лист, тада деветогодишњи дечак, а доцније славни композитор. Отварању је присуствовао и чувени гроф Естерхази, најбогатији и најугледнији властелин у Угарској. Имање и дворац 1870. године откупио је гроф Феликс Орнонкур, а након тога дворац је дограђен и измењен 1898/99. године. Данашњи изглед добија када је породица Орнонкур била на врхунцу. „Каштел“ је током година био место окупљања многих љубитеља лова, а ту су боравили и аустроугарски престолонаследник Франц Фердинанд и југословенски краљ Александар Карађорђевић. Након Другог светског рата, власници емигрирају, а дворац прелази у државно власништво. Архитектура Дворац је приземна грађевина сложене основе са накнадно дограђеним крилом у облику латиничног слова „L“. Првобитни објекат је измењен тако што је у пространом поткровљу простор прилагођен за становање. У средишњем делу дограђеног крила изграђена је кула са пирамидалним кровом, а у продужетку је приземни анекс са тремом. Трем се протеже дуж целог јужног крила, а носе га удвојени јонски стубови. Комплекс дворца у Ечки окружен је мањим парком, а некада је чинио амбијенталну целину у којој је гроф Феликс Орнонкур поставио парковску скулптуру, фонтану и други парковски мобилијар. Некад помоћни објекти удаљени су од дворца, а данас се налазе изван комплекса. Иако знатно измењена како у ентеријеру тако и екстеријеру, зграда дворца у Ечки је у градитељском смислу јединствен објекат. Дворац је проглашен за споменик културе 2001. године. Од 2004. године у приватном је власништву компаније „Универзал“ из Београда. Уз сагласност Завода за заштиту споменика културе Зрењанин, дограђено је ново крило иза старог, које је омогућило боље функционисање хотела. Фонтана са скулптуром у средини смештена у парку испред дворца рестаурирана је 2007. године. Оригинална скулптура од теракоте рестаурирана је и смештена унутар дворца, а на њеном месту постављена је реплика од бронзе. Дворац „Каштел“ данас Након темељног реновирања, дворац „Каштел“ је већим делом рестауриран и претворен у хотел. Располаже са 38 соба и 7 апартмана, као и великим парком који окружује цело здање, а некадашња балска дворана преуређена је у ресторан. Дворац представља пример успешно ревитализованог споменика културе. Галерија Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Референце Спољашње везе Дворац Лазар
Дворац Вишњевац

Дворац Вишњевац је дворац/летњиковац код села Велики Радинци у оквиру Града Сремске Митровице. Дворац јесте споменик културе и евидентиран је као културно добро. Историјат Летњиковац Вишњевац изграђен је у раздобљу с краја 19. и почетка 20. века, по пројекту Хермана Болеа, архитекте чешког порекла, који је деловао на подручју тадашње јужне Аустроугарске. Овај познати архитекта с краја 19. и почетка 20. века, оставио је значајан градитељски опус у Срему. По његовом пројекту саграђен је и оближњи дворац-летњиковац „Фишеров салаш“ код Руме. Херман Боле је дворац пројектовао и извео са својим мајсторима као луксузну приземну породичну зграду за повремени или стални боравак власника. Летњиковац је у природном окружењу сремске равнице. После Првог светског рата дворац је променио власнике, тј. купљен 1927. од стране богатих Срба, досељеника из северне Барање (која је тада припала Мађарској). После Другог светског рата другу половину је купила породица Бајић из Руме 1945. Дворац је и дан данас у приватном власништву породице Ковачевић из Великих Радинаца и породице Бајић из Руме. Референце 2. https://www.dvorcisrbije.rs/letnjikovac-visnjevac-erem-veliki-radinci/ Спољашње везе Дворци Војводине Skyscrapercity - Дворци и палате Војводине
Sídlo rodiny Spitzer

Sídlo rodiny Spitzer se nachází v Beočinu. Bylo postaveno v roce 1898 rodinou bohatých německých hospodářů, kteří byli jedním z majitelů cementárny Beocin. Projekt ve stylu eklektické architektury vytvořil architekt Imre Steindl (jehož nejznámějším dílem je budova maďarského parlamentu v Budapešti). Na budově sídla jsou tak patrné prvky mnoha stylů (jako je románský, gotický, renesanční a barokní) včetně secese. Interiér sídla byl vytvořen v duchu maďarské secesní formy usedlých forem. Nejcennější částí interiéru této budovy je centrální hala. Současně s výstavbou sídla byl kolem něj vybudován rozlehlý park. Rodina Spitzerů opustila Beočin před začátkem druhé světové války, během ní bylo sídlo využíváno jako německá vojenská velitelská základna, která byla po válce znárodněna. Následně budova sloužila jako sídlo městské knihovny, kulturního centra, ústředí házenkářského klubu, rozhlasové stanice, domova pro válečné invalidy a nakonec luxusní restaurace s ubytováním. Po privatizaci společnosti Podunavlje, ve které působila poslední zmiňovaná restaurace, bylo zařízení opuštěno a od té doby začal jeho prudký úpadek. Slavný srbský básník Mika Antić použil část sídla jako svůj ateliér. Jeho častým hostem byl Pero Zubac . Sídlo je dnes opuštěno, což se podepisuje na technickém stavu, na budově jsou téměř všechna okna rozbitá a navíc v důsledku silných srážek v zimě roku 2011 se část vstupní verandy zřítila. Sídlo je od 18. června 1997 prohlášeno za kulturní památku. Filmy Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дворац у Беочину na srbské Wikipedii. Související články Beočin Imre Steindl Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Sídlo rodiny Spitzer na Wikimedia Commons
Château Spitzer

Le château Spitzer (en serbe cyrillique : Дворац породице Шпицер у Беочину ; en serbe latin : Dvorac porodice Špicer u Beočinu) est situé à Beočin, dans la province de Voïvodine et dans le district de Bačka méridionale, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 2073). Présentation Le château a été construit en 1890-1892 pour Eduard (Ede) Spitzer, originaire d'une famille allemande, qui était l'un des actionnaires principaux de la cimenterie de Beočin. Il a été conçu dans un style éclectique par l'architecte Imre Steindl, dont l'œuvre la plus connue est le bâtiment du Parlement hongrois à Budapest ; il mêle ainsi les styles roman, gothique, Renaissance et baroque, avec des éléments empruntés à l'Art nouveau. L'intérieur du château est inspiré par la Sécession hongroise. La partie la plus remarquable de l'édifice est le grand hall central. Avant la Seconde Guerre mondiale, la famille Spitzer a quitté Beočin. Le château a servi à divers usages avant d'être laissé à l'abandon ; il est aujourd'hui en mauvais état. Notes et références Article connexe Monuments culturels du district de Bačka méridionale Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des châteaux Portail de la protection du patrimoine
Дворац у Беочину

Дворац породице Шпицер се налази у Беочину и подигнут је 1890—1892 године за породицу имућних немачких велепоседника која је била један од власника Беочинске цементаре. Пројекат за његову изградњу, у стилу еклектичке архитектуре, направио је архитекта Имре Штајндл (чије је најпознатије дело зграда мађарског парламента у Будимпешти), тако да су на дворцу приметни елементи како старих стилова (попут романике, готике, ренесансе и барока), тако и тада модерног правца, сецесије. Унутрашњост дворца урађена је у духу варијанте мађарске сецесије китњастих облика и настала је нешто касније. Највреднији део унутрашњости ове грађевине представља централни хол. У исто доба када је направљен дворац, око њега је подигнут и велики парк. Породица Шпицер је пред почетак Другог светског рата напустила Беочин, а током њега је дворац коришћен као зграда немачке војне команде, да би после његовог окончања објекат национализован. У њему су након тога били смештени градска библиотека, Дом културе, седиште рукометног клуба, радио станица, дом за војне инвалиде и на крају ексклузиван ресторан са преноћиштем. Након приватизације предузећа Подунавље у чијем је склопу функционисао, објекат је напуштен и од тада је започело његово нагло пропадање. Наш познати песник Мика Антић је користио део дворца као свој сликарски атеље. Његов чест гост био је Перо Зубац. Данас су готово сви прозори на њему поломљени, а услед обилних падавина током зиме 2011. године, део улазног трема се урушио. Објекат је 18. јуна 1997. године проглашен за споменик културе. Филмови Краткометражни филмови Галерија Види још Беочин Имре Штајндл Дворци у Србији Референце Спољашње везе Шпицеров дворац у Беочину Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (5. март 2016) Дворац породице Шпицер, Беочин „Шпицеров замак у Беочину ускоро ресторан!”. РТВ. 25. 12. 2008. Слатинац, Ј (6. 3. 2011). „Године руше Шпицеров дворац у Беочину”. Политика. Шпицеров дворац добија домаћина (Политика, 18. октобар 2011) Шпицеров дворац Списак споменика културе од великог значаја у Војводини Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (17. мај 2014) „Дворац духова“ издају на пола века (Б92, 8. октобар 2014) Заборављени споменици културе и историје: Шпицеров дворац у Беочину
Tour du docteur

La tour du docteur (en serbe cyrillique : Докторова кула ; en serbe latin : Doktorova kula) est située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Savski venac. Construite en 1824, elle est inscrite sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation La tour du docteur, située au n° 103 de la rue Kneza Miloša, a été construite en 1824 pour le Dr. Vito Romita, un Italien fut l'un des premiers docteurs en médecine de la principauté de Serbie devenue autonome. Bien que conçu à des fins résidentielles, l'édifice, par sa forme géométrique, par sa façade en pierres et en raison de ses fenêtres relatives étroites, fut populairement surnommé la tour du docteur. La tour du docteur a été construite en pierres et en briques selon un plan rectangulaire ; elle possède un sous-sol, un rez-de-chaussée et un premier étage. Le plan intérieur est symétrique et s'articule autour d'un vestibule s'étendant du rez-de-chaussée au premier étage. Les murs intérieurs sont en bois avec des remplissages de briques et d'adobes, tandis que les plafonds sont en bois couvert de plâtre. Les fenêtres, en bois massif, se caractérisent à l'extérieur par un arc pointu rappelant l'architecture orientale ; l'influence occidentale se fait sentir dans la dimension et la hauteur des pièces. L'intérêt de l'édifice consiste dans le fait qu'il mêle les caractéristiques d'une tour, d'une auberge et d'un palais ; elle constitue une des premières maisons de ce type construites en Serbie après le second soulèvement serbe contre les Ottomans. La tour est devenue un établissement hospitalier en 1861 et elle accueille aujourd'hui une clinique psychiatrique. Références Articles connexes Architecture à Belgrade Savski venac Liens externes (sr) Article dans Politika Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Dunajský park

Dunajský park (srbsky Дунавски парк/Dunavski park) je městský park, který se nachází v centrální části metropole Vojvodiny, v Novém Sadu. Nachází se v blízkosti řeky Dunaje a Dunajské ulice. V 19. století se na místě parku nacházelo slepé rameno řeky, které postupně obrůstalo křovím a vrbami. Dobře se zde dařilo žábám a komárům. Úroveň terénu zde byla nižší než u nábřeží, neboť byla půda z okolí slepého ramena často využívána jako stavební materiál, především protipovodňové hráze. Poté, co v roce 1895 padlo rozhodnutí, že na místě slepého ramena vznikne park, byly nejprve zasypány nejhlubší části ramene, které tvořil písek a jíl. Střed ramene však zůstal obestavěn a vzniklo zde parkové jezero s názvem Eržebet s vrbou. Rozvoj samotného parku do současné podoby se uskutečnil však až v první polovině 20. století, kdy byly okrajové části ramene zastavěny a byl tak stavebně vymezen park v dnešní velikosti. Vybudován byl např. soudní palác, kde dnes sídlí Muzeum Vojvodiny. V parku také byla umístěna socha Nimfa od novosadského sochaře Đorđe Jovanoviće. Bylo rovněž vybudováno i dětské hřiště. Z celkem 33 695 m2 parku tvoří zeleň 22 000 m2. Nachází se zde 760 stromů, včetně dubů, platanů, bříz, kaštanů, jabloní a dalších. V parku se také vyskytují labutě (do prvních mrazů) a turistickou atrakcí jsou želvy. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дунавски парк na srbské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dunajský park na Wikimedia Commons
Parc du Danube (Novi Sad)

Le parc du Danube (en serbe cyrillique : Дунавски парк ; en serbe latin : Dunavski park) est un parc public situé à Novi Sad, la capitale de la province autonome de Voïvodine en Serbie. En raison de sa valeur, il est inscrit depuis 1998 sur la liste des monuments naturels de République de Serbie. Présentation Sculptures Plusieurs sculptures ont été érigées dans le parc : Nymphe par Đorđe Jovanović ; Buste de Branko Radičević par Ivanka Acin ; Statue de Đura Jakšić par Jovan Soldatović ; Buste de Miroslav Antić par Pavle Radovanović ; Statue de Sergej Radonješki par V. Kulikova. Flore et faune Notes et références Voir aussi Articles connexes Aires protégées de Serbie Parc de Kamenica Novi Sad Liens externes (en) Notice sur le site de la ville de Novi Sad (en) Notice sur le site de l'Office du tourisme de Novi Sad (sr) Notice sur le site de la société publique JKP Gradsko Zelenilo Novi Sad, gestionnaire du parc Portail du jardinage et de l’horticulture Portail de la conservation de la nature Portail de la protection du patrimoine Portail de la Serbie et du peuple serbe
Евангеличка црква у Кулпину

Словачка евангеличка црква налази се у центу насељеног места Кулпина у улици Маршала Тита и изграђена је по плановима Алојза Цоцека архитекте из Новог Сада 1877. године у стилу неороманике у време свештеника Феликса Кутљика. Долазак Словака у ово насеље није сасвим тачно одређен али се према најновијим истраживањима сматра да се десио у најранијој фази оснивања овог насеља на садашњем месту. Ово насеље је било оснивано на четири различита места (Вињички, Пескара, Клиса и садашње место) где је на садашњем месту 1745. године четири брата Стратимировића Богић, Иван, Тома и Милош основало шести по реду Кулпин на даначњој локацији у који су се одмах доселили и Словаци који су били евангелици и на основу записнице сузперинтенданта Густав Сзеберниа се наводи да Црква ев. А. В. Кулпинска свој почетак вуче од 1743. године. Године 1772. је у Кулпину било свега 30 породица. Евангеличка црква је тада била још забрањивана јер је ту владала католичка црква а словачке интелигенције још није било. Тада је било Словака на Трећој улици на својеврсном поседењу у савету где је била полазна тачка словака у Кулпину за наредне активности. 1873. године су се Словаци оформили и црквено али не као самосталстално већ као филијала петровачке матроцркве. 1789. године је Кулпин уредио словачку школу и 1818. на основу суперинтендатуре насеље испуњава услов за црквено осамостатњење и први свештеник тога доба био је Јан Рохоњ и 1822. године је била изграђена и парохијална зграда на месту старе школе- богомоље. После Рохоња дошао је најпре Макоњи, затим Колењи па Кутљик I. Пред револуционарним годинама 1846. купила је црква од Радивоја Стратимировића за 12000 златника један од четири дворца Стратимировића са земљиштем са мишљу да се изгради црква. Ово је онемогућио Урош Стратимировић који је насилно отео овај иметак и вратио га тек после 25- годишње судске расправе. 1869. добио је већину гласова за угарски парламент Словак Вилем- Паулињи Тот и после тога је ту играђена И нова школа и црква. 1875. године је са архитектом из Новог Сада Алојзом Цоцеком склопљен уговор о изградњи цркве према његовим плановима. На изградњи цркве је као тесарски мајстор учествовао и отац Михал Милан Харминца архитекте из Кулпина. Премаовом уговору црква је требало да се заврши за 3 године И да архитекта да сав материјал и пројекте. Према записима у Хроници Феликса Кутљика I црква је завршена крајем 1877. године а следеће године је завршена и унутрашњост зграде. Зграда је у неороманском стилу, широка је 15 м а дугачка 31 м. Зграда је једнобродна базилика са торњем са једне стране и апсидом која је оријентисана на западну страну. Црква има двомануелне оргуље на којима је скулптура краља Давида. Референце Литература Мирослав Кривак, СПОМЕНИЦА 1789-1989, 200 година школе у Кулпину, 1989. Кулпин DrSc Ján Babiak, Príchod a prvé roky života Slovákov v Kulpíne-Kulpínsky matiôiar, Časopis MOMS v Kulpíne č. 5 31.júla 2005 Kulpin 2005. godine Samuel Čelovský, Kulpínska kronika Felixa Kutlíka z rokov 1876- 1890 , Zborník SVS –Separát 3/1981 , Novi Sad 1981.godine [1] muzejski kompleks Kulpin
Ljubičevo stable

44.59747°N 21.1452°E﻿ / 44.59747; 21.1452 Ljubičevo (Serbian: Љубичево) stable is the oldest equestrian facility in central Serbia, established in 1858 by the order of Miloš Obrenović. It is located on the right bank of the river Velika Morava, near Požarevac. History Predecessor of the modern stable was an agricultural society named “Morava", after the nearby river. It was founded by Prince Miloš, on the land which he took from the local Turks in 1860, 5 km (3.1 mi) from downtown Požarevac. The prince donated the land to the state for the benefit of the people. The stable was founded with the purpose of introducing the best horse breeds to Serbia. After Prince Mihailo Obrenović succeeded his father that same year, he took over the stable, too. The area of the complex was enlarged to 300 ha (740 acres) and in 1866 Prince Mihailo renamed it to Ljubičevo, after his mother, Princess Ljubica. A residence of Ljubičin konak was built so as the several stables next to it, where horses were bred especially for the prince who mas a major equestrian enthusiast and organized the first horse races in Serbia. By the early 20th century, Ljubičevo advanced into the major European stable, with over 500 horses. The stable was destroyed twice, in both World Wars, but was renewed. After World War II, Ljubičevo became а military stable, but only five years later, in 1951, it lost this status because of the modernization of the military. The stable flourished again in the mid-1960s, when the Ljubičevo Equestrian Games, as a tourist attraction, were founded. To the first horse winning horse who won the tournament, Ljubičevac, a monument was erected in 1974, in the central part of the complex, close to the administrative building. There is also a memorial plaque to Vičenca, a British-imported stud who won numerous races and had numerous champion offspring who dominated the races in the 1980s. With the general collapse of the economy in the 1990s, the stable was reduced to 60 horses and stopped participating in the games on other hippodromes. The manjež, training ground was closed in this period, but was restored by 2018. Also an adventure park, the trim trail and an outdoor gym were built. Ljubičevo also remains the only state-owned horse stable in Serbia. Equestrian tournament Equestrian tournament was held for the first time in the year 1964 in Požarevac .One of the reason for founding was orientation to tourism since in 1951 Ljubicevo stopped being military stable. Nowadays Equestrian tournament is held in the first weekend in September and they are preceded by official parade and carnival through the center of Požarevac, as well as the others coultural events. Gallery References
Haras de Ljubičevo

Le haras de Ljubičevo (serbe : Љубичево) est la plus ancienne installation équestre de Serbie, ainsi que le seul haras national serbe. Il est fondé en 1858 par ordre de Miloš Obrenović. Il est situé sur la rive droite de la rivière Velika Morava, près de Požarevac. Histoire L'établissement prédécesseur de l'écurie moderne était une société agricole nommée Morava, d'après la rivière voisine. Il a été fondé par le prince Miloš, sur les terres qu'il a prises aux Turcs locaux en 1860, à 5 km du centre-ville de Požarevac. Le prince a fait don de la terre à l'État au profit du peuple. L'écurie a été fondée dans le but d'introduire les meilleures races de chevaux en Serbie. Après que le prince Mihailo Obrenović ait succédé à son père la même année, il a également repris l'écurie. La superficie du complexe a été agrandie à 300 hectares et en 1866, le prince Mihailo l'a renommé Ljubičevo, du nom de sa mère, la princesse Ljubica. Une résidence de Ljubičin konak a été construite ainsi que plusieurs écuries à côté, où des chevaux ont été élevés spécialement pour le prince qui était un grand amateur d'équitation et a organisé les premières courses de chevaux en Serbie. Au début du XXe siècle, Ljubičevo est devenu un haras majeur à l'échelle européenne, avec plus de 500 chevaux. Le haras a été détruit deux fois, pendant les deux guerres mondiales, mais a été restauré. Après la Seconde Guerre mondiale, Ljubičevo est devenue une écurie militaire, mais seulement cinq ans plus tard, en 1951, elle a perdu ce statut en raison de la modernisation de l'armée. L'écurie a de nouveau prospéré au milieu des années 1960, lorsque les Jeux équestres de Ljubičevo, en tant qu'attraction touristique, ont été fondés. Avec l'effondrement général de l'économie dans les années 1990, l'écurie est réduite à 60 chevaux et cesse de participer aux jeux sur les autres hippodromes. Le manjež, terrain d'entraînement, a été fermé pendant cette période, mais a été restauré en 2018. Aussi un parc d'aventure, le sentier de coupe et une salle de gym en plein air ont été construits. Ljubičevo reste également la seule écurie publique de toute la Serbie. Jeux équestres Les jeux équestres ont eu lieu pour la première fois en 1964 à Požarevac. L'une des raisons de leur fondation est l'orientation vers le tourisme, puisqu'en 1951, Ljubicevo a cessé d'être une écurie militaire. De nos jours, les jeux équestres ont lieu le premier week-end de septembre et sont précédés d'un défilé officiel et d'un carnaval dans le centre de Požarevac, ainsi que d'autres événements culturels. Monuments commémoratifs Le premier cheval vainqueur des jeux équestres, Ljubičevac, a été honoré par un monument érigé en 1974 dans la partie centrale du complexe, à proximité du bâtiment administratif. Il y a aussi une plaque commémorative en l'honneur de Vičenca, un étalon importé de Grande-Bretagne qui a remporté de nombreuses courses et a donné de nombreux champions qui ont dominé les courses dans les années 1980. Galerie Références Annexes Cheval en Serbie Portail du monde équestre Portail de la Serbie et du peuple serbe
Subotica (nádraží)

Subotica (v srbské cyrilici Суботица) je pohraniční železniční stanice v Subotici. Jde o poslední nádraží na trati Bělehrad–Subotica před maďarsko-srbskou hranicí a zároveň první pro cestující, kteří do Srbska přijíždějí z maďarské strany. Nádraží má sedm kolejí a čtyři nástupiště. Z nádraží směřuje několik železničních tratí; na jih směrem do Bělehradu, na sever směrem do Kelebije (Budapešti). Kromě těchto hlavních směrů ze subotického nádraží vedou rovněž i další trati směrem k Palići a Tavankutu. Historie Nádraží bylo vybudováno v roce 1869. Díky jeho vzniku a napojení dalších regionálních tratí na hlavní trať z Budapešti do Zemunu se ze Subotice stal jeden z hlavních železničních uzlů jižního Uherska. Původní nádražní budova je dochována do dnešních dnů jen zčásti. V roce 1942, kdy bylo město přičleněno k Velkému Maďarsku, byla nádražní budova rozšířena směrem k městu. V roce 1944 bylo nádraží jako strategický objekt předmětem bombardování anglo-amerického letectva. Zasaženo však bylo jen kolejiště a původní budova přetrpěla jen minimální škody. Po druhé světové válce byl areál nádraží, který se původně nacházel stranou od městské zástavby, obestavěn moderními budovami a stal se integrální součástí města. Od té doby neprošla stanice zásadnější přestavbou nebo modernizací. V její blízkosti byla vybudována ale řada drobnějších správních budov. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Subotica na Wikimedia Commons