NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мали Вршачки рит

Мали Вршачки рит се простире североисточно од Вршца, од саме градске зоне до села Велико Средиште и северозападно од Вршачких планина, са којима чини јединствену еколошку, структурну и функционалну целину и хранидбену базу за многе врсте. Одлике подручја По облику је дугуљасто, затворено удубљење дужине 11 км и ширине око 2 км, правца југозапад-североисток, на надморској висини између 80 и 90 м. Мали вршачки рит је веома особено станиште, другачије од већине водених и влажних подручја у Србији. И поред обимних хидромелиоративних захвата у прошлости, није преведен у обрадиво земљиште. Одликују га суве и влажне ливаде, баре и тршћаци, са карактеристичним представницима живог света. Живи свет У овом сегменту посебно издвајају угрожене врсте биљака и животиња. Због наведених вредности, ово станиште је предмет све већег интересовања орнитолога из Србије и околних држава. Досад је забележено присуство чак 176 врста птица. На стаблима тополе се гнезде соко ластавичар, ветрушка, сива врана, степски соко, голуб гривнаш и ћук. Угроженост Постоје бројни фактори коју угрожавају природне вредности Малог вршачког рита, а међу најдрастичнијима су: уништавање станишта и промена намене простора, угрожавање биодиверзитета, неконтролисан лов, недовољна свест грађана и доносилаца одлука о значају заштите Малог рита. Поред свега, тренутно највећи фактор угрожавања је одсуство мера активне заштите на овом подручју. Због одсуства заштите, ово подручје је било и остало на удару многих корисника. Током последњих 20 година, велики део је посечен. У централном делу подручја, налази се потез од око 300 хектара у коме је раније било неколико хектара шума. Данас је ту преостало само 9 стабала тополе. Мере заштите Посматрањем подручје|подручја дошло се до закључка да би за опоравак екосистема, добра мера била ревитализација станишта и садња вишегодишњих садница аутохтоних врста. Новембра 2011. године, волонтери Природњачког друштва „Геа“, посадили су 85 садница белог јасена у Малом риту. Овако ревитализован део шумског станишта ће за 15 – 20 година дати пун ефекат, повећањем избора места за гнежђење, а многе животиње би ту нашле склониште. Стављање подручја под заштиту Парк природе „Мали Вршачки рит“ је изузетно важно подручје. Завод за заштиту природе Србије предложио је Мали вршачки рит за заштиту, као парк природе II категорије – природно добро од великог значаја, односно Подручје за управљање врстама и стаништима (IV Habitat/Species Management Area). Заједно са Вршачким планинама, Мали рит је у границама једног од 42 подручја значајних за птице (IBA — Important Bird Area) у Србији. Одлука о заштити Малог Вршачког рита чекала се од 2008. године на усвајање. На седници Скупштине општине Вршац 2013. године коначно је усвојена одлука о стављању Малог Вршачког рита под заштиту. Референце Спољашње везе Мали Вршачки рит да се сачува Мали Вршачки рит Покрајински завод за заштиту природе
Јавни акваријум и тропикаријум Београд

Јавни акваријум и тропикаријум Београд је јавни акваријум и тераријум који се налази у Београду, на општини Савски венац у насељу Дедиње. Основан је 2014. године, а за јавност је отворен од 2015. године. У Јавном акваријум налази се поставка бројних врста риба, гмизаваца и водоземаца, међу којима су пиране, камелеони, гекони, морске звезде и хоботнице. Историјат Акваријум је основан 2014. године, али је званично отворен за јавност 2015. године. Током прве године посетило га је преко 10.000 људи. Јавни акваријум састоји се из објекта површине 400 km² и отвореног дела који је касније преуређен — са малим базенима (језерима) и бонсаи баштом, исте површине. Поставка Састоји се од поставке са око 300 врста кичмењака, од чега највише има различитих врста риба, затим гмизаваца, водоземаца и др. Живи свет Акваријума чини око 90% наставног плана и програма за школски предмет биологија. Врсте су издвојене према биотопима: Јадрански биотоп (мурина, хоботнице и морске звезде) Амазонски биотоп (пиране, дискуси, ароване и скалари) Азијски битоп (пангазијуси и ботије) Биотоп Црвеног мора (разне врсте корала) Аустралијски биотоп Осим поменутих биотопа, постоји и мала вештачка језера на отвореном са кои шаранима и корњачама, као и изложба бонсаи дрвећа. Догађаји У Јавном акваријуму се одржавају бројни програми, манифестације и радионице за децу предшколског нивоа, затим ученике основних и средњих школа, али и студенте универзитета. Током 2016. године Акваријум је први пут учествовао у годишњој манифестацији Ноћ музеја у Београду. Акваријум има биоскопску салу у којој се организују тематске пројекције образовних и краткометражних филмова на тему акваристике и воденог биљног и животињског света. Галерија Види још Акваријум Бео зоо врт Тропикаријум Референце Спољашње везе Званична презентација Јавног акваријума (језик: српски) Дан у Београду - Јавни акваријум (језик: српски) Видео прилог о Акваријуму (језик: српски) Blic - MORSKI SVET U SRCU SENJAKA Mesto gde se druže Sunđer Bob i ribica Nemo (језик: српски) RTS - Otvoren Javni akvarijum i tropikarijum u Beogradu (језик: српски)
Градска галерија Ужице

Градска галерија у Ужицу је једна од јавних установа културе града, основана 1990. године. Галерија се бави излагањем дела модерне и савремене уметности и организује изложбе иностраних аутора. У Галерији су између осталих, организоване изложбе и Миодрага Табачког, Ангелине Атлагић, Чеде Васића, Владе Величковића, Дада Ђурића, Петра Лубарде, Пеђе Милосављевића, Надежде Петровић, Цуце Сокић, Ивана Мештеровића, Томе Росандића и других, као и манифестација Париски јесењи салон, виђена први пут на Балкану. У својој делатности имамо и веома значајну међународну манифестацију - Интернационални графички бијенале Сува игла, чији смо иницијатор, оснивач и организатор. Од 2009. године, у оквиру пројекта Дохвати уметност покренули смо едукативне програме за децу, који су у складу са савременим образовним и музеолошким променама, као и искуствима и праксом светских музеја и галерија. Такође, установа је 2009. године иницирала и реализовала пројекте Ноћ графита и Зид мозаик, чији су активни учесници била деца старијег узраста. Референце Спољашње везе Званична презентација
Љуковско језеро

Љуковско језеро, познато и као Јарковачко језеро, смештено је западно од села Јарковци, општина Инђија. Од центра општине је удаљено 4 километра. Језеро је изграђено 1976. године преграђивањем долине потока Љуково браном дужине 190 и висине 12 метара. Максимална дубина језера износи 10 метара (код бране), док је језеро дуго око 2 километра и широко око 300 метара. Захвата површину од око 35 хектара, а запремина језера износи 1.000.000 кубних метара. Језеро се користи за наводњавање ораничних површина, за снабдевање индустријских погона техничком водом, а као рибњак се користи за лов и риболов. Види још Списак језера у Србији Референце Спољашње везе Љуковско језеро на сајту fruskac.net
Павловачко језеро

Павловачко језеро, познато и под називом Кудош, језеро је смештено на око 12 километара северно од центра општине Рума. Језеро је настало 1983. године преграђивањем долине потока Кудош браном дужине 400 метара. Павловачко језеро захвата површину од око 65 хектара, а долине су му благо стрме и прекривене обрадивим пољопривредним земљиштем. На левој обали језера смештено је неколико угоститељских објеката, а на десној страни се налази неколико летњиковаца, док је на око 10 километара од самог језера смештена бања Врдник. Види још Списак језера у Србији Референце Спољашње везе Језеро Кудош на сајту fruskac.net
Лазарев каньон

Лазарев каньон (на сръбски: Лазарев кањон) е каньон в източна Сърбия, формиран на едноименната река и отдалечен на 10-ина km от град Бор. Това е най-дългият и дълбок каньон в тази част на страната с дължина 9 km и височина между 300 и 500 m. Поради трудния терен с изключително стръмни отвесни скали той все още не е изследван напълно. Известен е с многобройните си пещери - над 70 брой като само малка част от тях са достъпни. Каньонът е изсечен в южната част на планината Кучай и от всички страни е заобиколен с каменисти хребети - от юг и югоизток Малиник (1087 m), от север Стръняк (720 m) и Корнет (696 m), от запад Погара (883 m) и Микуля (1022 m). Според преданието каньонът е наречен така по името на княз Лазар Хребелянович, чиито конници след Черноменската битка с османците през септември 1371 г. лагеруват известно време на това място, но е възможно да става дума за друга битка, тъй като не е известно княз Лазар да е взел участие в тази битка. Флората в каньона е представена от голям брой редки и ендемични растения, а фауната - от диви котки, пепелянки, бухали, сокол скитник, скален орел, сови, прилепи, диви кози. Бележки
Lazarev kanjon

Lazarev kanjon (srpski: Лазарев кањон) ili kanjon Lazareve rijeke nalazi se desetak kilometara od Bora. To je najdublji i najduži kanjon u istočnoj Srbiji. Zbog strmine njegovih stjenovitih litica, do danas nije u potpunosti ispitan. Kanjon je poznat po brojnim špiljama i jamama. Dug je do 9 kilometara i visok između 300 i 500 metara. Urezan je u vapnenački masiv planine Južni Kučaj, a kroz nju teče istoimena rijeka. Sa svih strana zaštićen je stjenovitim grebenima: Malinik (1.087 m) uzdiže se s juga i jugoistoka, Strnjak (720 m) i Kornjet (696 m) sa sjevera, a Pogara (883 m) i Mikulja (1.022 m) sa zapada. Litice kanjona su okomite i ravne, a u najužem dijelu širina kanjona je manja od 7 metara. Sadrži preko 70 špilja. Otkriveni su i dostupni su samo neki od njih, poznati kao Zlotska špilja (Lazareva špilja, Vernjikica, Hajdučica, Mandina špilja, Dubašnička jama i dr.). Povijest Lazarevog kanjona Lazarov kanjon, kroz koji teče istoimena rijeka, bio je za vrijeme Turaka jedno od najvažnijih skloništa za homoljske hajduke. Ulazak u ovaj kanjon značio je spas za hajduke, jer se Turci nikada nisu usudili slijediti ih. Prema legendi, nakon bitke na Marici 1371. god., konjanici kneza Lazara došli su u ovo područje i zadržali se neko vrijeme, te je po njima dobila ime rijeka i kanjon. Lazareva špilja Lazareva špilja je najpoznatija znamenitost kanjona. To je suha, zatvorena špilja, s izvorskom vodom, bogato ukrašena špiljskim stupovima, draperijama, bigrenom i kalcitnim kadama, kao i nakitom od stalaktita i stalagmita visine do nekoliko desetaka metara. Na samom ulazu nalaze se špiljske svijeće od snježno bijelog kristaliziranog kalcita. Nakit Lazarove špilje nazivaju oblicima na koje podsjeća, pa su tako najpoznatiji ukrasi Stogovi, Fontana, Plast, Bizon, Carska loža, Dirigent, Orkestar, Slapovi itd. U špilji su pronađena tri pretpovijesna kulturna horizonta. Od najstarijeg, bakrenog doba pronađen je velik broj keramičkih predmeta i oruđa od kostiju (šila, dlijeta i noževi). U brončano doba špilja je služila kao lovna postaja, a u željezno doba kao središte metalurgije. Zaštićeni je spomenik prirode od 1949. godine, a 2005. proglašen je objektom geonaslijeđa Srbije na teritoriju spomenika prirode Lazarev kanjon. Galerija Vanjske poveznice Putovanje kroz Lazarev kanjon Izvor
Moulin sur la rivière Gradac à Valjevo

Le moulin sur la rivière Gradac à Valjevo (en serbe cyrillique : Воденица на јазу реке Градац у Ваљеву ; en serbe latin : Vodenica na jazu reke Gradac u Valjevu) est un moulin à eau situé à Valjevo, dans le district de Kolubara, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 888). Présentation Le moulin, également connu sous le nom de « moulin Ilovačić » (en serbe : Ilovačića vodenica), se trouve dans la gorge de la rivière Gradac. Il a été construit à la fin du XVIIIe siècle ou au début du XIXe siècle[réf. nécessaire]. Avec ses quatre soubassement en pierres, il était autrefois situé à la sortie de la vieille čaršija de Tešnjar sur la rivière Kolubara, là où se trouvait le palais de Jevrem Obrenović, le frère du prince Miloš Obrenović. En 1813, il est passé dans les mains de Jakov Nenadović puis a été loué aux familles Karamarković et Ilovačić. Il a continué à fonctionner jusqu'en 1955[réf. nécessaire]. Il a ensuite été laissé à l'abandon jusqu'en 1989, quand il a été transféré dans la gorge de la rivière Gradac. Depuis lors, il a repris du service et fonctionne au sein de la Société écologique Gradac qui a entrepris sa restauration. Notes et références Voir aussi Article connexe Monuments culturels du district de Kolubara Portail de l'agriculture et de l'agronomie Portail de la protection du patrimoine Portail de la Serbie et du peuple serbe
Иловачића воденица

Иловачића воденица на јазу реке Градац, у Ваљеву, подигнута је крајем 18. или почетком 19. века и представља непокретно културно добро као споменик културе. Воденица са четири камена, првобитно се налазила на излазу из старе чаршије Тешњар на реци Колубари, на земљишту на којем се налазио двор Јеврема Обреновића. Касније, 1813. године, воденица је била уступљена Јакову Ненадовићу, који је с њом радио до 1836. године. Воденица је после давана у закуп, једно време је била позната и као Карамарковићева воденица, потом Иловачића и радила је до 1955. године. Потом је напуштена и препуштена зубу времена, све до 1989. године, када је дислоцирана на јаз реке Градац, где је поново стављена у функцију. Од пресељења воденица је у функцији и ради у оквиру Еколошког друштва Градац, док је воденичар све време Сретен из Таора. Галерија Види још Тешњар Списак споменика културе у Колубарском округу Литература Завод за заштиту споменика Ваљево: Споменичко наслеђе Колубарског и Мачванског Округа. Ваљево. 2006. ISBN 978-86-904745-2-3. COBISS.SR 131307532 Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Иловачића воденица на јазу реке Градац
ОШ „Ђура Даничић” Београд

ОШ „Ђура Даничић” је основна школа у Београду, у улици Мештровићева број 19а, у насељу Браће Јерковић. Историја Школа је названа по српском филологу Ђури Даничићу. Школа је основана 1928. године. Зграда школе се прво налазила на општини Звездара, а 1. септембра 1970. школа се премешта на општину Вождовац. По оснивању, школа је понела име ОШ „Цар Душан”, 1945. године, после Другог светског рата, мења назив у „Школа број 14”, а 1952. мења назив у ОШ „Ђура Даничић” који користи и данас. Занимљивости У овој школи је радио српски писац Градимир Стојковић. Референце
Музеј камена

Музеј камена у Паштрићу, недалеко од Мионице, отворио је, 2013. године, биолог и истраживач Предраг Пеца Петровић. Музеј се налази поред заштићеног природног добра Шалитрене пећине коју су људи насељавали пре 40.000 година. У музеју је изложено више од 300 геолошких експоната, а посетило га је више група из Ваљева, Београда, Новог Сада и других градова. Овај пројекат је реализован у оквиру јавног партнерства, а подржали су га Министарство просторног планирања, рударства и природних ресурса, Геолошки завод Србије, Рударскогеолошки факултет из Београда, Регионална привредна комора Ваљево, Истраживачка станица Петница и општина Мионица. Аутор поставке експоната је проф. др Иван Филиповић, а изложени су експонати од средњег девона, па до горње креде, периода када су изумрли диносауруси. Идеја је да музеј у Паштрићу буде и компас за проналажење вредних и ретких минерала и руда у северозападној Србији, односно у Колубарском, Мачванском и Златиборском округу и Подрињу. Старање о Музеју је преузео Еколошки покрет „Оквир живота” и породица Петровић. Види још Еколошки покрет „Оквир живота” Референце Спољашње везе „Музеј камена”. Еколошки покрет "Оквир живота". Архивирано из оригинала 07. 09. 2017. г. Приступљено 5. 2. 2017. „Музеј камена”. ТО Мионица. Архивирано из оригинала 9. 2. 2016. г. Приступљено 5. 2. 2017.
ОШ „Свети Сава” Врчин

Основна школа Свети Сава у Врчину је осмогодишња школа која се налази у улици 29. новембра. О школи Школа је почела са радовима 1827. године. Школа је највише имала проблеме са хигијеном због којих је 1898. године више пута затварана од стране школских ревизора. У школи се непрекидно ради од 1957. године. Школа има једну зграду у Рамницама која се не користи, док се чека њено обнављање, а имају и једну у Доњој Малој. Школа је у пројекту UNICEF-а. Види још Врчин Гроцка Референце Спољашње везе Сајт школе "Свети Сава" Врчин
Црква Светих апостола Петра и Павла у Врчину

Храм Светих апостола Петра и Павла се налази у Врчину, у општини Гроцкој 20 km од центра града. Сазидана је око 1830. у доба Милоша Обреновића. Историја Прва црква у Врчину је саграђена у 18. веку, док је друга сазидана код Синђелиних вода, где се могу и данас видети остатци грађавине. Сигурно је саграђена крајем XVIII или почетком XIX века након првог српског устанка. Неки Врчинци су после пораза пребегли у Аустирју. Када су се вратили 1815. године, поново су саградили цркву и у којој су се вршила богослужења до 1829. године, јер је дошло до грађења нове Врчинске цркве. Она је преправљена и дограђена 1834. и 1896. године. Та црква Св. Апос. Петра и Павла је сазидана око 1830. у време Милоша Обреновића. Црква је 1896. украшена и доправљена помоћ свештеника М. Кузмановића и В. Петровића. Марко Богдановић је у Београду 22. јула 1834. обавестио Милоша Обреновића да су Врчинци са Лештанског мајдана узели око 140 кола камена, што је и одобрио Милош. Касније је Милутин Савић из Гроцке затражио од Милоша још потребних ресурса за изградњу. Архитектура Црква је као једнобојна базлика, засведена полублистачким сводом уз једном полукружном апсидом и полукружним певницама утопљеним у масу зида, и то указује да су са споља једва назначене. Црква је саграђена од врућег малтера и камења, монолитног конструктивног склопа, омалтерисана са обе стране. Црква је због пиластерима и потпорним луцима подељена на три травеје, певаница и простор солеје и олтарски простор. Овај део спада у најстарији део цркве и сачуване су неке карактеристике из доба кнеза Милоша. Хор и припрата су додати накнадно, као што је речено, 1896. године, а звоник 1933. године. Живопис и иконостас Иконостас цркве је рађен 1896. године у виду неокласицизма. Иконе су цртали Олга и Лазар Крџалић, који је иконост учио у Московско-сергејској лаври (1854-1884). Црква је фреископирана у времену од 1997-1998. године у византијском стилу. Фрескопис су цртали Драган Марунић и ђакон Никола Лубардић. Црква поседује око 10 литургијских књинга из XVIII века. У њих спадају: Псалтир, штампан у Москви 1760. године; штампан у Бечу 1795; Ирмологија; штампана у Бечу 1791. године у Курцбековој штампарији; Триод, штапман у Москви 1813. године; комплет Минеја, штампан у Москви у првој половини XIX века и једна Пасхалагија, штампана у истом периоду у Београду. Галерија Види још Архиепископија београдско-карловачка Врчин Гроцка Литература ОШ „Свети Сава” Храм Светих апостола Петра и Павла
Јолића воденица

Јолића воденица је последња од двадесетседам воденица, колико је постојало на реци Колубари од Ваљева до Обреновца. Јолића воденица три пута је премештана, јер је остајала на сувом, због тога што је Колубара мењала ток. На садашњем месту налази се од 1895. године. Воденицу су подигли Велисав Ченчаревић из Рубибрезе и Митар Јовановић из села Лајковца. По габариту се сврстава у највеће грађевине ове врсте, има седам каменова и организована по принципу поредовника - сувласника. Састоји се од радног простора подигнутог од универзалних талпи и зидане собе на бочној северној страни. Кров је четвороводан са бибер црепом као покривачем. Воденица има два улаза, један на подужној а други на бочној страни. Пореднички однос Јолића воденица има седам каменова. Сваки камен подељен је на четири литре. Опет, литра има 100 драма. Поредовник који има литру, има право да сваког месеца седам дана и ноћи узима ујам од самлевеног брашна или јарме на том камену. У воденици сваки месец је фебруар, траје 28 дана. Тако, онај чији ред за ујам падне уочи нове године добије у брашну, практично, 13 плату у фирми. Самлевено брашно смешта се у купац, који захвата 20 килограма. За ујам се узима једна порција, око осам одсто количине брашна из сваког купца. Галерија Референце Спољашње везе Turistička organizacija opštine Lajkovac - Lajkovačke vodenice 06. jul 2012.
Église Saint-Gabriel de Stapari

L'église Saint-Gabriel de Stapari (en serbe cyrillique : Црква Вазнесења Христовог у Штављу ; en serbe latin : Crkva Vaznesenja Hristovog u Štavlju) est une église orthodoxe serbe située à Stapari, sur le territoire de la ville d'Užice et dans le district de Zlatibor, en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 527) Présentation L'église de Stapari, dédiée à l'Archange saint Gabriel, a été construite en 1821. Cependant, les sites officiels de l'Institut pour la protection du patrimoine de la république de Serbie et de l'Institut pour la protection du patrimoine de Kraljevo dédient l'église à l'archange saint Michel et la datent de 1820. L'écrivain et dramaturge Joakim Vujić (1772-1847), dans son livre Voyages en Serbie (en serbe : Putešestvije po Serbiji) a visité Stapari en 1826 et indique que l'église du village a été construite en 1820, grâce au prince Jovan Mićić et au prince Sredoje Arsenijević. L'auteur souligne en particulier que, sur le site de la nouvelle église, il y avait une « vieille église » que les Turcs ont incendiée et complètement détruite, probablement pendant la révolte de la Krajina de Koča (1788). Elle était construite en pierre concassée et en blocs de chaux, ce qui était très rare à l'époque. L'église actuelle se termine à l'est par une large abside demi-circulaire, et, à l'ouest, elle est précédée par un narthex en forme de porche ouvert. À l'intérieur, la zone supérieure des murs est ornée de fresques, qui ont probablement été peintes de 1851 à 1862 par Milija Maksimović et Dimitrije Posniković, un peintre de Sremski Karlovci. Pendant le premier règne du prince Miloš Obrenović (1817-1839), cette église était l'un des rares lieux de culte dans cette partie de la nahija d'Užice. Références Article connexe Monuments culturels du district de Zlatibor Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Црква архистратига Гаврила у Стапарима

Црква архистратига Гаврила у Стапарима, саграђена је 1821. године, припада Епархији жичкој Српске православне цркве и представља непокретно културно добро као споменик културе. Путешествије по Сербији По књизи Путешествије по Сербији Јоакима Вујића, који је село посетио 1826. године, црква посвећена Светом Гаврилу у Стапарима подигнута је 1820. године заслугом кнеза Јована Мићића и кнеза Средоја Арсенијевића. Посебно је наведено да је на месту нове цркве била „стара црква” коју су Турци спалили и до темеља разрушили, вероватно у време „Кочине крајине”. Прошлост цркве У време прве владавине кнеза Милоша Обреновића ова црква је једна од ретких богомоља у овом крају ужичке нахије. Када је она обновљена још нису биле саграђене цркве у Ужицу, Чајетини, Биосци, Кремнима, Мокрој Гори, Доброселици, Јабланици. Стапарска парохија кроз читав 19. век била је једна од највећих по броју домова у ужичком крају. У првим годинама свог постојања ова црква опслуживала је поред Стапара, Волујац, Буар, Биоску, Кремна, Мокру Гору, Дријетањ, Трипкову и Солотушу. Архитектура Црква је је једнобродна грађевина која на истоку завршава широком полукружном олтарском апсидом, а на западу, припратом у облику отвореног трема. Зидана је ломљеним каменом и блоковима сиге, што представља праву реткост за то време. Горње зоне зидова изводе површине испуњене фрескама, које су по свој прилици осликали у периоду од 1851. до 1862. године Милија Максимовић и Димитрије Посниковић сликар из Сремских Карловаца. Галерија Види још Списак споменика културе у Златиборском округу Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика