Cerkev sv. Jožefa Delavca, Beograd

Cerkev Svetega Jožefa Delavca na Stari Karaburmi v Beogradu (srbsko Црква Светог Јосифа Радника у Београду) stoji v Beograjskem naselju Stara Karaburma; pripada Katoliški Cerkvi in je župnijska cerkev v dekaniji Beograd, župniji Svetega Jožefa Delavca ter je od ustanovitve dodeljena v upravljanje salezijanskemu redu; brez zapletov jo je prevzela nadškofija po smrti zadnjega župnika Cirila Zajca (2011), saj župnija Družbi ni bila inkardinirana. Cerkev svetega Jožefa Delavca je rimskokatoliška cerkev, sedaj popolnoma pod upravo Beograjske nadškofije. Nahaja se na Stari Karaburmi na ulici Pribojska 23, Občina Palilula, Beograd. To je najmlajša katoliška župnija v Beogradu. Župnijo je ustanovil 1. januarja 1972 Beograjski nadškof Bukatko; poleg župnišča (stavba je od 1960) je dokončana cerkev 1991. Zgodovina Začetne težave Namera za ustanovitev župnije in za gradnjo cerkve na Karaburmi se je pojavila že 1940, med Ujčičevim škofovanjem. Ne smemo pozabiti, da je njegov predhodnik Rodić dal ne samo pobudo, ampak tudi dočakal dokončanje ali vsaj dober del izgradnje večine katoliških cerkva na beograjskem območju: Svetega Antona Padovanskega na Rdečem križu, Svetega Cirila in Metoda na Čukarici, Svetega apostola Petra v Makedonski in tako imenovane »Francoske cerkve« na Vračarju, ki pa je dosegla z dokončanjem manjše cerkve samo prvo fazo razvoja - med drugim tudi zaradi sicer neprimernega terena, ki ga je res temeljito pomagala za časa Hočevarja sanirati in primerno urediti tudi mestna oblast, da je obnovljena cerkev lahko postala nova stolnica. 1942 so na Stari Karaburmi že kupili in pripravili primerno zemljišče in zbrali nekaj gradbenega materiala. Novo župnijo naj bi prevzeli lazaristi, vendar so se oni odločili že prej za Banovo Brdo. Druga svetovna vojna je preprečila gradnjo same cerkve in ustanovitev župnije; takoj po vojni pa je nova komunistična ateistična oblast tako zamisel popolnoma onemogočila: zbrani gradbeni material so zaplenili, zemljišče podržavili in na njem zgradili samopostrežno trgovino - in sicer na vogalu ulice Sime Šolaja in Danila Ilića. 1964 je prevzel upravo beograjske nadškofije Gabrijel Bukatko, ki je za vsako ceno želel izpolniti željo svojega predhodnika Ujčiča. Ker je dobro poznal salezijance – saj jim je 1959 odstopil svojo dvonadstropno palačo v Križevcih za številni naraščaj -, poleg tega pa so upravljali osrednjo župnijo Kristusa Kralja, je inšpektoratu v Ljubljani poslal prošnjo, naj na tem ozemlju ustanovijo novo župnijo. Večina mladih prebivalcev je pripadala delavskemu razredu in zato so za zavetnika nove župnije določili Svetega Jožefa Delavca, ki goduje 1. maja; takratni državni Praznik dela je kot dela prost dan prišel kot naročen za proščenje. Sveti Jožef je svetopisemska osebnost, pa ga slavijo tako pravoslavci kot katoličani. Vzhodna Cerkev ga imenuje Jožef Pravični (Josif Pravedni), katoliška pa Sveti Jožef, ženin Device Marije, pa tudi Sveti Jožef Delavec. Njegov praznik v Srbski pravoslavni Cerkvi praznujejo 31. decembra po julijanskem koledarju, katoličani pa ga praznujejo po gregorijanskem koledarju kar dvakrat: 19. marca in 1. maja. Šlo je za izredno bistroumno potezo papeža Pija XII. 1955, da bi približal Cerkev delavcem in obratno, a tudi odvzel monopol komunistom nad praznovanjem prvega maja kot delavskega praznika. Sveti Jožef Delavec – zavetnik beograjskih delavcev 1950 so začeli poleg "Stare Karaburme" graditi »Novo naselje«, ki se je v začetku delilo na posamezne paviljone; pozneje dobivajo nove ulice svoja lastna imena. V matičnih katoliških knjigah župnije Svetega Petra zasledimo ulico Patrisa Lumumba 1962, Marijane Gregoran 1964, Garsija Lorka in Dr. Đoke Jovanovića 1966, nato Mirijevski bulevar 1970 itd. Tako je polagoma nastalo na tem območju celo mesto "Nova Karaburma" z več kot 100.000 prebivalci, za katere je bilo treba priskrbeti novo župnijsko središče; računali so namreč, da je vsaj 3 % prebivavcev katoličanov, kakor je zapisal v Kroniko župnije Sv. Jožefa Delavca njen prvi kaplan Janez Jelen. Treba je pa takoj pripomniti, da je ta ocena bila optimistično daleč pretirana in bi bilo veliko bolj realno, kot je sam pozneje prek obiskov družin z blagoslovom hiš uvidel, da tam morda le ni toliko katoličanov - morda kaka polovica sploh nima stikov s Cerkvijo. Zdi pa se, da njihov delež ne presega 1 % ali pa je še precej pod tem. Med njimi je bilo največ Slovencev in Hrvatov, nekaj družin pa je bilo albanskih Kosovarjev in Madžarov; več kot polovico so tvorili mešani zakoni. Tako je bil na primer tudi prvi zakristan in nekdanji šofer avtobusa Dragiša Živković po narodnosti Srb, ki je imel za ženo Hrvatico; podobno tudi Vratušev sorodnik Anton Forjan, ki je redno pri maši bral berilo – včasih tudi slovensko. Glede cerkvenih ustanov pa ima Karaburma kaj burno zgodovino. Že šestdesetih let prejšnjega stoletja so pravoslavci hoteli zgraditi cerkev sredi novonastajajočega naselja "Nova Karaburma", vendar je "delavski razred" priredil velike demonstracije: "Nočemo cerkve, hočemo vrtec, hočemo kino!" in so tam res namesto cerkve zgradili "Kino Slavica", ki pa dandanes žalostno propada. Takrat pa je bil privlačen in je dosegel svoj cilj - da je preprečil graditev cerkve, za katero je bilo že kupljeno zemljišče. Zato se sliši skoraj neverjetno, da je katoličanom na mala vrata vendarle uspelo priti na "Rdečo" Karaburmo v tistih časih, ko se je o novih cerkvah ali mošejah moglo le sanjariti. Danes nekdanji popularni "Bioskop Slavica" kljub vsem ad hoc poskusom oživitve še vedno sameva in propada, saj se razen poceni obljub v zadnjem desetletju glede tega ni ničesar spremenilo kljub željam nekaterih navdušencev. Naši "beli angeli" Ta "čudež" je pripisati pri ljudstvu izredno priljubljenim slovenskim nunam "usmiljenkam"; nje in pa druge karitativne redovnice, ki delajo nesebično po bolnicah ali obiskujejo bolnike in starejše doma, ljudje na splošno imenujejo "naši beli angeli". Na stari Karaburmi, na ulici Sime Šolaja 39, je bila namreč kupljena manjša hiša in preurejena v prvo javno kapelo. Prva maša je bila tam 22. junija 1965; skrb za hišo sta prevzeli sestri Mehtilda in Matilda Šumah, ki pa sta nato se kmalu nato preselili v na novo kupljeno stavbo s kapelo na Pribojski ulici, a sta se sedemdesetih let iz neznanih razlogov vrnili v svojo matično skupnost na Višegradski 23. Za njimi so se v prazno hišo na Sime Šolaji preselile "sestre čudodelne svetinje", ki jih ljudstvo imenuje »Marijine sestre«, pod vodstvom svetniške in izkušene starejše slovenske sestre Digne. Nekatere nune so bile zaposlene v državni službi v bolnici; skrbele pa so tudi za župnijsko gospodinjstvo in uspešno poučevale verouk manjšemu številu otrok in mladine. Mlajše sestre so žal iz rodne Bosne v svojih srcih nosile hude rane nacionalizma druge svetovne vojne, ki so jih nevede širile po okolici. Poleg tega so nekatere prišle pod vpliv mladega duhovnika-rojaka, ki je bil po svoje napreden in po mnenju škofa Bukatka v napačno smer navdušen nad pokoncilsko prenovo; slepo so sledile njegovemu zgledu, ko je zapustil duhovništvo – in zapustile svojo redovniško skupnost, kar je bila zagotovo velika izguba za dušno pastirstvo. Marijine sestre so posledično morale prodati svojo hišo v Beogradu in oditi v Slovenijo. Hujši udarec je bil odhod in ženitev menihov, saj so morali vnebovzetci zaradi njunega odhoda zapreti svojo edino hišo, ki so jo imeli dolga leta v nekdanji Jugoslaviji. Javna kapela in zeleno okolje 7. septembra 1967 je bila torej odprta javna kapela na Pribojski 23 v stavbi, kjer je danes župnišče. Kapelico v sicer prekrasni vili iz opeke in kamna s streho pokrito z dalmatinskim bobrovcem, ki jo je 1960 mesto zgradilo za filmskega igralca Živanovića – a da se vanjo ni nikoli vselil – je odprl za bogoslužje že omenjeni nadškof Bukatko. Za prvega župnika je bil imenovan takratni župnik pri Kristusu Kralju - slovenski salezijanec Habič, za katerega premestitev na novo mesto je med duhovščino krožilo latinsko reklo: "promovetur quod amovetur", saj se je moral preseliti iz osrednje župnije - kjer ga je zamenjal škofijski duhovnik Anton Hočevar - na obrobje mesta, medtem ko je njegovega kaplana Jamnika škof še zadržal za šoferja. V kapeli je bila najprej maša vsako sredo, nato tudi ob nedeljah, končno pa vsak dan. Župnija je bila ustanovljena 1. januarja 1972 z nadškofijskim odlokom pod št. 421/31.XII.1971. Hišo je odkupil Salezijanski inšpektorat v Ljubljani, ki si je za to sposodil denar od Beograjske nadškofije in je dne 14. septembra 1972 nadškofiji sposojenih 70.000 din tudi vrnil; o tem obstaja tudi potrdilo z nadškofijskim žigom in nadškofovim podpisom v Župnijski kroniki na strani 6; možno pa je, da je bila celotna kupnina znatno večja in da je dober delež priložila tudi nadškofija. Stavba je podkletena vila, grajena iz lesa, kamna in opeke ter obdana z različnim sadnim in okrasnim drevjem, ki je bilo kupljeno v drevesnici v Jajincih; med njimi je smreka, redka "dišeča jelka", pa "himalajski bor" enakih lastnosti; češnje, višnje, orehi in nekaj drugih sadnih dreves pa je iz drevesnice "Anton Jelen" iz Šentilja pri Velenju prinesel prvi kaplan Janez. Vendar pa so se kmalu pokazale iste težave, kot jih je imela sosednja stavba kiparja Krstića, pa enako skoraj vse stavbe zgrajene na severnem pobočju strmega in plazovitega hriba Zvezdarne: zemljišče skoraj povsod nevarno drsi v smeri proti Donavi in so se ljudje šalili, da se lahko zjutraj zbudijo sredi veletoka. Reprezentančna stavba je bila namreč zgrajena na izrazitem plazovju in tako rekoč brez temeljev in sčasoma so se začele kazati nevarne razpoke; morda jo je prav zato že kmalu po odkupu odprodal prvi lastnik - Indonezijsko veleposlaništvo - drugemu lastniku, nekemu gradbenemu podjetju, od katerega so jo odkupili slovenski salezijanci. Prvi župnik, beograjski dekan in nadškofov konzultor Habič jo je že jeseni 1975 uspešno saniral z utrditvijo temeljev, podkletenjem in dodajanjem obronih pločnikov. Zahtevna dela je opravilo zasebno gradbeno podjetje Stamenković iz Crne trave. Njihov skromni in vedno razpoloženi »gazda Stamenko« je s svojo skupino, ki je opravljala vsa različna in nujna gradbena dela, bil znan beligrajski podjetnik in je delal pri popravilih in zidavah v več katoliških župnijah. Radi so ga najemali, ker je bil odgovoren, zanesljiv ter natančen izvajalec, pa tudi ne predrag. Čeprav so spočetka sumili na podzemne vode, jih po temeljitih strokovnih preiskavah le niso zaznali. V istem času so morali iz istih razlogov popolnoma obnoviti tudi kakih tristo metrov oddaljeno šolsko telovadnico na isti ulici, ki je tudi zaradi plazovja nevarno razpokala. Končno gradbeno dovoljenje Župnija je sčasoma dobila dovoljenje za dve začasni garaži, ki ju je dal zaradi strmega terena zgraditi na železobetonsko podlago in podkletiti; tako je 1986 nastala spodaj dvorana kot neke vrste kripta. 1989 je njegov naslednik, slovenski salezijanec Ciril Zajec, začel graditi novo cerkev nad dvorano, ki je prej služila nekaj časa kot kapela. Najprej so oblasti grozile z rušenjem. Takrat pa so se godile po celi Jugoslaviji velike družbene spremembe in takoimenovani "Padec komunizma". Po eni strani je temu sledil Razpad Jugoslavije z državljansko vojno, po drugi strani pa so lahko vse verske skunosti svobodneje zadihale in tako je bilo tudi v Beogradu: Cerkev sv. Jožefa Delavca je končno dobila gradbeno dovoljenje 3. decembra 1990, a slovesno je bila odprta za žegnanje dne 1. maja 1991. Slovesno jo je blagoslovil takratni beograjski nadškof Franc Perko. Nekaj let pozneje pa je župnik Zajec, ki je poprej zgradil tudi novo cerkvico v Nikšiću, dal zgraditi zraven "Lepotice na Zeleni Karaburmi" - kot jo je rad sam imenoval - še preprost zvonik z zvonom, ki vabi k sveti maši. Versko življenje Prostor petja, molitve in miru Cerkev sta zasnovala inženirja beograjska Slovenca in sorodnika Ivan ter njegov nečak Vlado Žnidaršič v dvoranskem preprostem slogu, da lahko čim bolj ustrezala svojemu namenu - da bi delovala kot prostor za petje, molitev in zbranost - ter da bi se verniki v njej dobro počutili. Cerkev Svetega Jožefa Delavca ni velika, ima pa tudi tabernakelj – Bukatkov dar iz nadškofijske kapele. Cel prezbiterij je poslikal črnogorski naivni slikar in je v njej ob navadnih nedeljah in praznikih zadosti prostora: za proščenje pa je ob lepem vremenu somaševanje na dvorišču pred cerkvijo, ki ga zapolnijo romarji s celotnega beograjskega območja. Vsekakor je cerkev privlačna in obdana vsa z zelenjem, da jo je njen graditelj »gospod Ciril« najraje imenoval ljubkovalno »Beograjska lepotica na Zeleni Karaburmi«. Veliko veselje je napravil vernikom prihod novega harmonija. Dolga leta sta prihajali na Karaburmo organistinja Olga Malbašič in glavna sestra Angela Zorko, zlasti potem, ko so s tovornjakom pripeljali harmonij v dobrem stanju iz Ravne Reke. Nadškofija je imela po nenadni smrti zadnjega salezijanskega župnika Cirila Zajca s to župnijo oziroma za duhovne vaje zelo primerno farno stavbo velike načrte, ki pa jih je bilo mogoče uresničiti le delno. Sreda je posvečena svetemu Jožefu Obstajajo pa tukaj že utečene ljudske pobožnosti. Vsako sredo so se nekdaj v kapelici, danes pa v cerkvici, zbirali častilci Svetega Jožefa, ki sebe in celo župnijo priporočajo njemu v varstvo z molitvijo njemu na čast »Sveti Jožef, oče sveti…« ("O Josipe, oče sveti..."), ki jo je zvesto molila tudi Anica, ki je od vsega začetka z nekaj drugimi pobožnimi ženskami vsako jutro prihajala k maši v kapelico v hiši; njen brat je bil slavni salezijanski misijonar Ivan Cigan, ki je malo časa deloval v Indiji. Farno žegnanje na Praznik dela Večja slovesnost pa je vsako leto na dan farnega zavetnika, na samo žegnanje 1. maja, ko je cerkveno proščenje in dela prost dan; takrat prihajajo romarji v večjem številu iz celega Beograda in največkrat je maša kar na ploščadi pred cerkvijo, saj bi bila cerkev za vse pretesna. Izpred cerkve je pogled na Donavo in njeno mestno okolico. Pri tradicionalnem proščenju leta 2022 je bila zbrana župnijska skupnost, številni romarji iz celega Beograda, pa tudi družine z neokatehumenske poti: goreče so molili rožni venec in sodelovali pri slovesnem bogoslužju, ki ga je vodil nadškof Stanislav Hočevar ob somaševanju domačega župnika Grzegorza Chudeka in mestnih duhovnikov. V svoji pridigi se je nadškof ozrl na čudežno zmago kristjanov nad Turki v pri Lepantu 7. oktobra 1571, ki jo je po papeževem prepričanju dosegla molitev rožnega venca. Sodobniki pa »niso znali ceniti in izrabiti nove možnosti; med krščanskimi narodi je marveč pravladala sebičnost in nevoščljivost, ki je le še bolj utrdila hudobne v hudobiji, dobrim pa onemogočila, da bi izkoristili zmago v pridobivanje svobode za podjarmljene kristjane.« Podobno tudi današnji »človek ne zna živeti svojega dostojanstva ter bolj posluša hudiča kot Boga, bolj posluša svoje kot Božje srce in tako zlahka zapade pod oblast svojih strasti, zlasti sebičnosti in sovraštva.« Nesprejemanje Božje besede pa prinaša s seboj »sprejemanje nemira, nerazumevanja, sovraštva in vojne.« Po zgledu svetega Jožefa lahko vendarle slavimo Boga, če se umaknemo posvetnemu hrupu ter v molku premišljujemo in sprejemamo Božji načrt z nami. Postanimo po njegovem zgledu kot Božji angeli, ki širijo okoli sebe razumevanje in odpuščanje, ljubezen in sodelovanje - je dejal nadpastir, ki je pripomnil, da je poziv k miru in spravi namenjen tudi prihodnjim pokoljenjem. Sklici Glej tudi Beograjska medvojna krščanska arhitektura Beograjska nadškofija Seznam papežev Gabrijel Bukatko Franc Perko Stanislav Hočevar Karaburma Zunanje povezave (angleško) St. Joseph the Worker, Belgrade - Beogradska nadbiskupija (kc.org.rs) Crkva sv. Josipa Radnika Beograd, Srbija - Church of St. Joseph the Worker Belgrade, Serbia (srbsko) Crkva svetog Josipa radnika na Karaburmi AD 2000.flv - YouTube Rimokatolička crkva| Grad Beograd (Seznam in naslovi katoliških cerkva in samostanov na beligrajskem področju) (hrvaško) Beograd: Proslava sv. Josipa Radnika i početak mjeseca svibnja koji je posvećen Blaženoj Djevici Mariji | Katolička tiskovna agencija Biskupske konferencije BiH