NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cerkiew Wniebowstąpienia Pańskiego w Belgradzie

Cerkiew Wniebowstąpienia Pańskiego – prawosławna cerkiew w Belgradzie, w jurysdykcji archieparchii belgradzko-karłowickiej Serbskiego Kościoła Prawosławnego. Historia Budowa świątyni miała związek z rozbudową Belgradu. W nowo powstałej dzielnicy skupionej wokół obecnych ulic Królowej Natalii i Gavrila Principa wzniesiono m.in. liczne gmachy wojskowe, w tym Akademię Wojskową, powstały tam również liczne domy mieszkalne, istniała natomiast tylko jedna cerkiew. O budowę nowej zabiegał od lat 30. XIX wieku metropolita belgradzki Michał. Rada miejska zaakceptowała plan i lokalizację obiektu w 1860. Świątynia miała być przeznaczona przede wszystkim dla wojska. Cerkiew została zbudowana w latach 1861–1862, zaś jej konsekracja miała miejsce 28 marca 1863, gdy dobiegły końca prace nad budową i zdobieniem ikonostasu, który wykonywał Nikola Marković-Raspopović. Uroczystości przewodniczył metropolita belgradzki Michał. W 1881 pierwszy ikonostas świątyni zamieniono na nowy z ikonami Stevy Todorovicia. W 1912 król Piotr I Karadziordziewić modlił się w świątyni przed rozpoczęciem I wojny bałkańskiej, co upamiętnia zawieszona nad zachodnim wejściem do budynku tablica. Podczas I wojny światowej, w 1914, w cerkiew uderzył pocisk, lecz nie wybuchł. W związku z wojną nie zrealizowano planowanych na 1914 prac remontowych we wnętrzu i na zewnątrz budynku. Przeprowadzono je dopiero w latach 1920–1923, a drugi etap – od 1931 do 1937. W tym też okresie freski we wnętrzu cerkwi wykonał Andrej Bicenko, zaś ikonostas Todorovicia został oczyszczony i częściowo pozłocony. Ponownego poświęcenia budynku dokonał 17 października 1937 metropolita zagrzebski Dosyteusz. Cerkiew została poważnie uszkodzona podczas niemieckiego bombardowania Belgradu w dniu ataku III Rzeszy na Jugosławię. Prowizorycznej naprawy budynku dokonano w 1945, a następnie w 1947. Remont obiektu miał miejsce w 1958, zaś w 1962 malarz Jaroslav Kratina dokonał renowacji uszkodzonych ikonostasu i fresków. Po zakończeniu prac 25 listopada 1962 konsekracji obiektu dokonał patriarcha serbski German. W 1967 cerkiew otrzymała status zabytku. Co roku podczas obchodów slavy Belgradu w święto Wniebowstąpienia Pańskiego procesja ulicami miasta udaje się m.in. pod tę cerkiew. Przed znajdującym się na terenie świątyni krzyżem odprawiana jest modlitwa w intencji wszystkich poległych podczas wojen ludzi pochodzących z miasta. Cerkiew wzniesiona jest na planie prostokąta o długości 26,5 m. Przypisy
Вознесенская церковь (Белград)

Вознесенская церковь (серб. Вазнесењска црква) — храм Белградско-Карловацкой архиепископии Сербской православной церкви в столице Сербии городе Белграде. Памятник культуры. История Строительство храма началось весной 1861 года по инициативе митрополита Белградского Михаила и сербского князя Михаила Обреновича для нужд военных. Проект новой церкви разработали Павле Станишич и Йован Ристич, а строительные работы возглавил Иосиф Шток. К концу 1862 года они были практически завершены, а художнику Николаю Марковичу-Распоповичу было поручено выполнение иконостаса. Церковь освящена 29 марта 1863 года митрополитом Михаилом в честь Вознесения Господня. В 1881 году был установлен новый иконостас работы Стевана Тодоровича. В 1865 году во дворе построен церковный дом, часть которого использовалось Статистическим отделом Министерства финансов. В 1886 году министерство уступило свою часть Белградской низшей гимназии. Весной 1891 года гимназии было сдано в аренду всё здание, кроме подвала, который сдавался частным купцам. В июле-сентябре того же года построен второй церковный дом. В 1906 году гимназия переехала в другое здание, а в доме расположилось Женское учительское училище, находившиеся там до 1935 года. Затем этот дом сдавался в аренду разным учреждениям и предприятиям. На западных вратах церкви размещена табличка с надписью: Из этой церкви 5 октября 1912 года, с Божьим благословением, отправился Его Величество король Пётр I Карагеоргиевич на Балканскую войну, которую благополучно и завершил и в этой церкви как победитель возблагодарил Бога за дарованную победу. В 1914 году в северную стену храма попал снаряд, пущенный из австро-венгерского монитора на реке Сава. Снаряд не взорвался, а застрял в стене и начал постепенно соскальзывать. В 1921 году его удалось извлечь. В декабре 1920 года начался текущий ремонт храма, продолжавшийся до 1923 года. Генеральный ремонт проведён в 1937 году. Тогда стены храма расписал А. В. Биценко. Освящение восстановленного храма 17 октября 1937 года возглавил местоблюститель патриаршего престола митрополит Загребский Досифей. 6 апреля 1941 года в 7 часов 10 минут, в ходе немецких бомбардировок, двор церкви, на котором во рву укрывались люди, подвергся авиаудару. Храм был частично разрушен, а хвойные деревья, посаженные в 1906 году, были вырваны из земли. Спустя двадцать дней немцы согнали военнопленных и евреев для поиска останков. Всего было вывезено около 180 погибших, похороненных на Новом кладбище. В 1945—1947 годах храм частично восстановлен. В 1958 году восстановлен экстерьер. В 1962 году академический художник Ярослав Кратина восстановил фрески и интерьер храма. Восстановленную церковь освятил 25 ноября 1962 года патриарх Сербский Герман. Во дворе храма установлен чёрный мраморный крест в память о погибших в ходе бомбардировки 1941 года. Примечания
Дубоки поток (језеро)

Дубоки поток је вештачко језеро на територији општине Барајево. Удаљено је око 35 километара од Београда. Одлике Акумулационо језеро Дубоки Поток је изграђено почетком деведесетих година прошлог века на истоименом потоку који је лева притока Барајевске реке, на само два километра од центра Барајева. Изградњом земљане бране, висине 15 метара и дужине 145 метара, створена је акумулација површине 7,2 хектара, корисне запремине 170.000 метара кубних. Акумулација је изграђена у оквиру Водопривредне основе општине Барајево. Намена акумулације је задржавање поплавног таласа и одбрана од поплава насеља, саобраћаја (пут, железница) и пољопривредних површина у сливу. Због интензивне изградње насеља Барајево, отпала је могућност лоцирања акумулације на главном току Барајевске реке, па је решење нађено у изградњи мале бране и акумулације на притоци Дубоки Поток. Имајући у виду и чињеницу да се акумулација налази у непосредној близини насеља, отвара се могућност за њено коришћење у сврху одмора и рекреације, а тиме и побољшава основа за развој туризма. Види још Списак језера у Србији Референце Спољашње везе Сателитска мапа (Wikimapia) Језеро Дубоки Поток (Google Maps)
Задужбина Влајка Каленића

Задужбина Влајка Каленића се налази у Београду, која данас има за циљ помоћ одличним студентима слабијег материјалног стања Економског факултета Универзитета у Београду. Задужбина је основана средствима Влајка Каленића (1851—1907), „обућара и економа из Београда”, како стоји у тестаменту из 1907. године о завештању целокупне имовине у циљу помоћи сиромашним ученицима, хуманитарним и културним друштвима. Фонд задужбине се попуњава рентирањем Зграде у улици Светогорска 12 у Београду, површине 2597 m², који се састоји од 32 стана и две собе. Средства се користе осим за помагање одличних студената Економског факултета слабијег материјалног стања у облику стипендија и за усавршавања у земљи и иностранству, набавку уџбеника, литературе и других средстава потребних за студирање и усавршавање, помагања установа и организација у области студентског стандарда и других облика помоћи које утврди Одбор задужбине. Види још Влајко Каленић Референце Спољашње везе Dnevno/Znate li zašto se KALENIĆ pijaca zove baš tako?
Monument aux morts de la Toplica 1912-1918 à Prokuplje

Le monument aux morts de la Toplica 1912-1918 à Prokuplje (en serbe cyrillique : Споменик палим Топличанима у ратовима 1912-1918. године у Прокупљу ; en serbe latin : Spomenik palim Topličanima u ratovima 1912-1918. godine u Prokuplju) se trouve à Prokuplje et dans le district de Toplica, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 2067). Présentation Situé dans le centre-ville, le monument a été érigé en 1934 et a été dévoilé le 9 septembre 1934 par le roi Alexandre Ier de Yougoslavie en présence de 40 000 citoyens ; assistaient notamment à la cérémonie le patriarche Varnava (Barnabé), le Premier ministre du royaume de Yougoslavie Nikola Uzinović et le voïvode Kosta Milovanović-Pećanac. De nombreux historiens considèrent que l'assassinat du roi était prévu à Prokuplje ; il a eu finalement lieu un mois plus tard à Marseille. Le monument est l'œuvre du sculpteur Frano Meneghello Dinčić (1900-1986), originaire de Kotor. Deux guerriers en bronze sont placés au sommet du monument ; l'un représente un soldat en uniforme serbe en position d'attaque avec un fusil à baïonnette ; l'autre représente un insurgé de la Toplica en costume traditionnel avec une bombe dans la main droite et un fusil dans la main gauche. Aujourd'hui, deux reliefs en bronze sont apposés sur le monument, représentant des combattants serbes ; il en existait un troisième, qui représentait les atrocités bulgares contre la population et qui a été enlevé et emporté par l'armée bulgare le 2 septembre 1944. Références Article connexe Monuments culturels du district de Toplica Portail de la sculpture Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la protection du patrimoine
Споменик палим Топличанима у ратовима 1912—1918. у Прокупљу

Споменик палим Топличанима у ратовима 1912—1918. у Прокупљу налази се у центру града Прокупља. Подигнут је 1934. године. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Споменик је рад вајара Франа Менегела Динчића (1900—1986), родом из Котора, који је радни век провео у Београду. На споменику су постављене две скулптуре ратника у бронзи висине 2,5 метара, које представљају војника у српској униформи у нападу са пушком и бајонетом и топличког устаника у народној ношњи са бомбом у десној и пушком у левој руци. Данас на споменику стоје два бронзана рељефа, који представљају српске борце, док је трећи, који је представљао бугарска зверства над становништвом, скинут и однет од стране бугарске војске 2. септембра 1944. године. Споменик је 9. септембра 1934. године открио краљ Александар II Карађорђевић, а поред 40 000 присутних грађана, присутни су били Патријарх Варнава, Председник Владе краљевине Југославије Никола Узуновић и остали високи гости. Споменик је рестауриран 2017. године, уочи обележавања стогодишњице Топличког устанка. Галерија Види још Списак споменика културе у Топличком округу Референце Спољашње везе Политика/Век Гвозденог пука Републички завод за заштиту споменика културе — Београд Листа споменика
Црква Покрова Пресвете Богородице у Баричу

Црква Покрова Пресвете Богородице у Баричу, насељеном месту на територији градске општине Обреновац, подигнута је 1874. године, припада Архиепископији београдско-карловачкој Српске православне цркве. Представља непокретно културно добро као споменик културе. Црква посвећена Покрову Пресвете Богородице у Баричу саграђена је као једнобродна грађевина мањих димензија, засведена полуобличастим сводом, са полукружном олтарском апсидом на истоку. Иконостас је украшен иконама пренетим из топчидерске цркве Светих апостола Петра и Павла, које су између 1834. и 1838. године израдили земунски сликар Константин Лекић, зограф Јања Стергевић Молер и сликар Димитрије Јакшић. Константин Лекић је аутор престоних икона Христа и Богородице, изведених у маниру развијеног барока, док је Јања Молер израдио празничне и апостолске иконе. Представе на царским и бочним дверима израдио је Димитрије Јакшић комбинујући барокне и класицистичке утицаје. Поред тога што представља својеврсну галерију иконописних дела најзначајнијих аутора у српском црквеном сликарству прве половине 19. века, црква чува знатан број богослужбених књига из 18. и 19. века. У цркви је постављена спомен-плоча са 290 имена палих ратника из Барича, Мислођина, Мале Моштанице и Јасенка. Откривена је 1923. године у присуству краља Александра. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика
Дом културе Студентски град

Дом културе Студентски град је једна од установа културе у Београду. Налази се у улици Булевар Зорана Ђинђића 179 у Студентском граду. Историјат Дом културе Студентски град је отворен 24. маја 1974, оснивач су Универзитет у Београду и Универзитетски одбор Савеза студената Београда. У складу са Законом о ученичком и студентском стандарду донетим 1992. године, Дом културе Студентски град је постао установа ученичког и студентског стандарда, док су оснивачка права пренета на Владу Републике Србије. Данас раде под окриљем Министарства просвете Републике Србије. Саму зграду је пројектовао архитекта Милан Митровић по узору на југословенски модернизам. Располажу са простором површине 5000m², комплексом управне зграде 978m² са малом салом са седамдесет и седам места, великом салом 1012m² и великом галеријом, библиотеком са читаоницама 1949m², галеријом и платоом са амфитеатром и летњом позорницом са осамсто места за седење. Садрже две биоскопске сале, галеријски простор, библиотеку, архиву, два клуба, школе глуме, певања, свирања, креативног писања, сликања, филмске режије, учења језика, дигиталне писмености и бројне друге. Организују филмове, позоришне представе, концерте, изложбе, књижевне вечери, радионице и предавања, разговоре и дебате о актуелним и популарним научним и друштвеним темама и хуманитарне акције. До сада су реализовали преко 30.000 хиљада различитих програма са преко три милиона посетилаца. Организују манифестације „Балканима – Европски фестивал анимираног филма”, „Алтернативе филм – видео”, „Ћутање је злато – Фестивал немог филма”, „Фестивал блуз бендова”, Међународно студентско бијенале уметности књиге и Бијенале студентског цртежа и студентске графике Србије. Додељују награду за најбоље дело нефикцијске прозе објављено први пут у Републици Србији претходне године, 2022. су добитници Давид Албахари и Жарко Радаковић за „Књигу о фотографији”. Галерија Види још Студентски град Културне институције у Граду Београду Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Блок 71

Блок 71 је стамбено насеље са ламелама белих осмоспратних зграда. Један је од блокова на Новом Београду, део месне заједнице и насеља Др Иван Рибар (Нови Београд).. Локација Налази се у непосредној близини реке Саве, преко улице се граничи са Блоком 45, а са друге стране са Блоком 72 са којим заједно чине насеље Др Иван Рибар. Оивичен је истоименом улицом Др. Ивана Рибара и улицом улицом Јурија Гагарина. Део је месне заједнице Др Иван Рибар, заједно са Блоком 72 и делом Војвођанске улице. Изградња Блок 71 је почео да се гради 1989. године, а саграђен је почетком деведесетих година 20. века. Блок је највише изградило предузеће Рад. Површина на месту Блока 71 је првобитно била забрањена за изградњу због близине и буке са аеродрома Никола Тесла, међутим до изградње је ипак дошло јер је Град Београд то дозволио. На месту пре настанка Блока 71, планирана је изградња стазе за формулу 1, још 1968. године. Међутим идеју је преотела суседна Мађарска, па је уместо у Београду, стазу добила Будимпешта. У медијима се такође полемише о изградњи националног стадиона Фудбалске репрезентације Србије у овом блоку. Јавни превоз Блок 71 се налази у непосредној близини аутобуске и трамвајске окретнице. Следеће линије саобраћају: Аутобуси: 45 који повезује Нови Београд са Земуном 73 који повезује Батајницу и Нови Београд 94 који повезује Нови Београд са Раковицом 95 који повезује Нови Београд и Борчу 604 који повезује насеље Прека калдрма и Нови Београд 610 који повезује Јаково, Земун и Нови Београд Трамваји: 7 који повезује Звездару и Нови Београд 9 који повезује Бањицу и Нови Београд 13 који повезује Баново брдо и Нови Београд Референце Спољашње везе Сајт општине Нови Београд
Блок 72

Блок 72 је стамбено насеље и један од блокова на Новом Београду. Оивичен је блоком 61, преко улице, а са друге стране излази на Бежанију. У наставку преко улице граничи се са Блоком 71 са којим заједно чине насеље Др. Иван Рибар и месну заједницу „Др Иван Рибар“ као једну од месних заједница на територији општине Нови Београд у коју спада и део Војвођанске улице. Оивичен је истоименом улицом Др. Ивана Рибара, улицом Јурија Гагарина, Војвођанском улицом као и улицом Милеве Марић Ајнштајн која се налази у новом насељу Блока 72. Хронологија градње и историјат Блок 72 је један од новијих и последње изграђених блокова у овом делу Новог Београда. 1989. године настао је први део Блока 72 – зграде ка раскрсници Јурија Гагарина и Др Ивана Рибара (са браон крововима). 1993. године настао је други део Блока 72 – зграде ка кружном току у Војвођанској улици (са црвеним крововима). 2011. године настало је насеље познато као Милева Марић Ајнштајн, по имену улице у којој се налази цело то насеље. У насељу Милева Марић Ајнштајн, сасвим ка Виноградској улици, налази се и једна зграда социјалног становања и у току је градња још једног објекта. Живот у Блоку 72 Насеље је мирно, модерно и лепо уређено, а у новијем делу налазе се подземне гараже. Ново насеље Блока 72, познато је и по „отровним“ или „смрдљивим“ зградама у преводу зградама са непријатним мирисима и токсичним материјама. Више пута су станари Блока 72 имали протесте, због неколико зграда које не испуњавају услове живљења. Зграде су исељене током 2017. године. Јавни превоз Следеће линије саобраћају и са њима се може стићи до насеља: линија 45 Блок 44 - Земун, Нови град линија 71 Зелени венац - Ледине линија 601 Сурчин - Железничка станица Београд–главна линија 602 Блок 44 - СРЦ Сурчин. линија 603 Ледине - Угриновци. линија 604 Блок 45 - Прека Калдрма, Пећинци. линија 605 Блок 45 - Прогар. линија 95 Блок 45 - Борча линија 610 Земун - Јаково линија 89 Блок 72 - Видиковац Референце Спољашње везе Сајт станара Блока 72
ОШ „Вук Караџић” Сурчин

Основна школа Вук Караџић Сурчин је осморазредна школа у градској општини Сурчин у граду Београду. Историја Главни извршни одбор Аутономне покрајине Војводине је 22. августа 1950. године да се у Сурчину отвори осмогодишња школа са српским наставним језиком. Школа је почела рад 10. септембра 1950.године. Савет за просвету општине Сурчин је донео 10. октобра 1958. године одлуку да се школа назове Вук Караџић. Те школске године школа је имала 17 одељења са 612 ученика. 1973. је саграђена нова школска зграда, која има 18 учионица, 4 кабинета, библиотеку, свечану салу, фискултурну салу, спортске терене и друге пратеће објекте за извођење наставе. Директори Први директор је био Лазар Јовановић (1950-1952), затим Димитрије Николић (1953-1975) Лазар Марковић (1975-1977) Душан Корица(1977-1978) Михаило Ћосо (1978-2001) в.д.Слободан Колешан (2001-2002) Драгојле Секулић (2002-2023) Катарина Диклић (2023-данас) Референце Литература Лазар Радовановић, Вук Милатовић (2005). Монографија београдских основних школа.Библиотека посебних издања, Зенит, Београд. Лист ученика и наставника основне школе Вук Караџић Сурчин Школско звоно.ОШ Вук Караџић Сурчин
Military Archives of Serbia

The Military Archives of Serbia (Serbian: Војни архив Србије, romanized: Vojni arhiv Srbije), formally the Military Archives of the Ministry of Defence of the Republic of Serbia (Serbian: Војни архив Министарства одбране Републике Србије, romanized: Vojni arhiv Ministarstva odbrane Republike Srbije), are the primary military archives of Serbia, located in Belgrade. The institution was originally established by a decree from Prince Milan Obrenović on 5 February 1876, based on proposal of Jovan Dragašević in 1865. The Military Archives have preserved records of significant events, including the Serbian-Ottoman wars, Balkan Wars, the World War I, and World War II, with approximately 40 million archival records in institutional holdings. The Military Archives are not legally allowed to directly communicate with foreign citizens or organizations. Instead, researchers with foreign citizenship who wish to access its materials must submit their applications via the Serbian diplomatic missions abroad or through their respective embassy in Serbia. History The Military Archives were originally established as a department of the General Staff Organization of the Armed Forces of the Principality of Serbia and the Royal Serbian Army. The third department of the General Staff was charged with collecting and documenting war history, organizing it, and ensuring its preservation. This department was also responsible for managing the library and the entire General Staff archives which later evolved into what are now the Military Archives. On 6 March 1940, a royal decree of the Kingdom of Yugoslavia restructured the History department into the Military History Institute. On 1 March 1945, the Yugoslav People’s Army and the Yugoslav Partisans’ Supreme Commander established History and War Experiment Departments within the Yugoslav Army General Staff, which also included an Archival Department. In January 1946, the History Department was renamed the History Institute of the Yugoslav Army, later becoming the Military Scientific and Publishing Institute in April 1947. From 1949 to 2006, it was known as the Military History Institute, with the Military Archives as part of it. In 1999, the NATO bombing of Yugoslavia severely damaged the Military Archives, destroying much of its microfilming equipment and conservation laboratory. However, swift actions by the staff saved most of the documents. In 2006, the institution gained independent legal status. In 2018, Croatia requested return of the original documentation produced by the World War II puppet Independent State of Croatia citing the Agreement on Succession Issues of the Former Socialist Federal Republic of Yugoslavia. The Ministry of Defence of Serbia asserted that the original Independent State of Croatia archival materials, organized into 555 boxes, must remain in the Military Archives of Serbia, though copies can be provided based on government agreements and security protocols. See also List of archives in Serbia State Archives of Serbia References External links Official website
Monastère de Lozica

Le monastère de Lozica (en serbe cyrillique : Манастир Лозица ; en serbe latin : Manastir Lozica) est un monastère orthodoxe serbe situé à Krivi Vir, dans la municipalité de Boljevac et dans le district de Zaječar, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 242). Le monastère est aujourd'hui réduit à son église, dédiée à l'archange Gabriel et devenue une église paroissiale. Présentation Selon les hypothèses des spécialistes, l'église faisait autrefois partie d'un monastère fondé au XIVe ou XVe siècle. Malgré la rareté des documents la concernant, on sait qu'elle a été restaurée pour la première fois en 1680 et la seconde fois en 1850 ; elle a été utilisée sans interruption à partir de 1854. L'intérieur de l'édifice est en mauvais état. Récemment, l'église a été dotée d'un porche et la construction d'un konak est en projet. Références Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Zaječar Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine