NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кућа Јована Карамате

Кућа Јована Карамате је једноспратница академика Јована Карамате, коју је овај угледни београдски научник изградио у једној од најстаријих улица у Старом језгру Земуна, у подножју брда Гардош, у зидном платну Његошеве улице (некад Светониколајевска), од Фрушкогорске (некад Пробусова) и Гајеве (некад Рачја, па Таурунска), на броју 18. Карамата је ову локацију за градњу куће изабрао јер је желео да буде у непосредном суседству старе, барокне породичне куће Караматиних, у улици Караматина, која је она имала са већим прекидима од 1897. године, до данас. Краћа биографија власника Јован Карамата (Загреб, 1. фебруар 1903 — Женева, 14. август 1967) био је један од највећих српских математичара 20. века, у време почетка градње куће 1933. године, доцент Филосовског факултета Универзитета у Београду. Био је универзитетски професор у Београду од 1930. до 1950. године са краћим прекидом током Другог светског рата. Прешао је 1950. године, по позиву, на Женевски универзитет где је остао до смрти. Творац је школе теорије реалних функција. Аутор је теорије правилно променљивих функција, која је значајна у савременој теорији вероватноће. Написао је и низ радова који и данас, после неколико деценија од њиховог објављивања служе као полазишта у математичким истраживањима. Дописни члан Српске краљевске академије постао је 1939, а редовни члан Српске академије наука и уметности 1948. године. Пројектовање, изградња и изглед куће За изградњу породичне куће Јован Карамата изабрао је плац на јужној парној страни данас, Његошеве улицу у Земуну, у којој су остале зграде саграђене у 19. веку. Најстарија је угаона приземница с двосливним кровом и дрвеним забатима, у којој се налазила позната кафана „Код плаветне штуке“ (краће „Код штуке“), која је саграђена на прелазу 18. у 19. век. Карамата, се израду планова своје куће обратио земунском инж. арх. Фрањи Јенчу, искусном пројектанту и практичару, а саму градњу Грађевинском предузећу инж. Александра Сахарова, што је потврђено жигом и потписом инж. Генриха Ридеља. Арх. Фрања Јенч кућу је конципирао у модернистичком, пуристичком духу, и прочишћеној форми, без орнаменталности, па и у погледу обојености, са следећим амбијенталним садржајима по нивоима: Према основи темеља и подрума, налазили се: перионица, дрварница и подрум. У основи приземља налазили се: кухиња, тоалет, остава, дворана, соба и предсобље. У основи првог спрата налазили се: млађи (за послугу), купатило, дворана и спаваћа соба. У основи крова налази се: кровиште са пресецима. Градња куће која је трајала од 1933. до 1935. године, није завршена према предвиђеном пројекту, већ према нешто измењеном пројекту, што потврђује у архиви сачуване илустрације. Спомен обележје Статус Постављањем спомен-обележја, на фасаду куће, 23. априла 2008. године, она је унета у списак земунских знаменитости као: Напомене Референце Литература Зборник Јован Карамата, разни проблеми и анализе, сабрана дела, књ. 3, приредили Жарко Мијајловић и Татјана Острогорски, изд. Завод за уџбенике, Београд, 2007, 573. Спољашње везе
Блок 31

Блок 31 је део Градске општине Нови Београд и налази се у централном делу територије општине. Положај Локација блока 31 омеђена је улицама Булевар Михајла Пупина, Булевар Зорана Ђинђића, улица Омладинских бригада и Булевар уметности. O блоку У блоку се налазе искључиво пословне зграде, без изграђених стамбених објеката. Пре свега, ту је смештена зграда Општине Нови Београд, затим зграде МУП-а Србије (СИВ-2) и Пословна зграда Републике Србије (СИВ-3), зграда Југоимпорт - СДПР-а, Полицијска станица, тржни центар Меркатор, као и пословне зграде Имтел-а, Југоагент-а, Лукоил-а, НЛБ банке, и Атриум-а. Између објеката су саобраћајнице, уређене зелене површине и паркиралишта. Околина У непосредној близини блока налази се већи број значајних објеката. Западно се налази Црква Светог великомученика Димитрија, у близини је YU-бизнис центар, палата Србија и Београдска арена. Саобраћај Блок 31 је окружен улицама кроз које пролазе многобројне аутобуске линије ГСП Београд и које имају стајалишта у тим улицама, које га окружују. У улици Булевар Зорана Ђинђића је аутобуско стајалиште линија 17, 68, 70, 74. У Булевару Михајла Пупина је аутобуско стајалиште линија 16, 65, 72, 75, 77, 78, 83. У улици Омладинских бригада је аутобуско стајалиште линија 17, 73, 76, 85, 88, 607, 610, 611, 612, 708. У Булевару уметности је аутобуско стајалиште линије 71. Референце
Bovansko Jezero

Der Bovansko Jezero ist ein künstlicher Stausee, der auch als Badesee benutzt wird, im Bezirk Vrsac, der zwischen den Städten Bela Crkva und Sokobanja in Serbien liegt. Der See hat eine Länge von 8 km und eine Breite von 500 m. Die tiefste Stelle ist 50 m tief. Der See liegt 20 km von Aleksinac und 10 km von Sokobanja entfernt an der Regionalstraße von Aleksinac über Sokobanja nach Knjaževac. Am Ufer des Sees liegen die Dörfer Vrbovac und Trubarevac, sowie der Weiler Bovan. 1978 wurde im damaligen Jugoslawien der See angelegt, um die Morava zu regulieren, sowie anzustauen und die Stauseen Đerdap I und Đerdap II zu entlasten. Das zusätzliche Wasser dient der Wasserversorgung der Städte Aleksinac (wo sich ein Wassersammlungswerk befindet), Sokobanja und Knjaževac, auch bekannt als Region Banja. Zudem bewahrt der See viele Gebirgsbäche vor dem Austrocknen im Sommer, jedoch wird er auch von der Sokobanjska Moravica gespeist. Zudem ist er auch eine lokale und regionale Touristenattraktion. Am See gibt es viele Strände. Der See wird jährlich von tausenden Badegästen, Anglern, Wanderern und Campern besucht. Im See gibt es verschiedene Fische, z. B. Karpfen, Zander und Welse, zudem nisten verschiedene Vogelarten am See. Auf dem See kann man Tretboot fahren. In letzter Zeit finden auf dem See Segelregatten statt, vor allem im Frühjahr und Herbst. Galerie Quellen Бованско језеро на сајту Сокобање Бованско језеро на риболовачком сајту Језеро на Моравици рај за риболовце и кампере, Глас јавности, 8. мај 2006. http://www.sokobanja.mobi/vodic/sta-posetiti/82-bovansko-jezero Weblinks
Lac Bovan

Le lac Bovan (en serbe : Бованско језеро et Bovansko jezero) est un lac de Serbie. Il est situé sur la Sokobanjska Moravica, près du village de Bovan, entre Sokobanja et Aleksinac. Géographie Le lac Bovan se trouve à 10 km de Sokobanja et à 30 km d'Aleksinac, sur la route régionale Aleksinac-Knjaževac-Sokobanja. Caractéristiques Le lac Bovan est un réservoir artificiel, créé par la construction d'un barrage sur la Sokobanjska Moravica en 1978. Il fait partie d'un système de régulation des eaux de la Morava et, par conséquent, celles qui alimentent les centrales hydroélectriques de Đerdap, situées sur le Danube ; il permet notamment de contrôler les apports en alluvions des rivières provenant des collines et des montagnes avoisinantes et, en même temps, de résorber leur flux en période de crue. Le lac mesure 8 km dans le sens de la longueur et 500 m dans le sens de la largeur, avec une profondeur qui peut atteindre 50 m. Il couvre une superficie d'environ 5 km2. Il est utilisé pour l'irrigation des terres arables de la région et participe à l'alimentation en eau de la ville d'Aleksinac. Tourisme Le lac, qui possède une plage sur laquelle on peut se livrer à des sports comme le volley-ball, constitue également une attraction pour les habitants de la région et pour les touristes. Voir aussi Articles connexes Liste des lacs de Serbie Liens externes 43° 38′ 41″ N, 21° 42′ 29″ E Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des lacs et cours d'eau
Бованско језеро

Бованско језеро је језеро које се налази на Сокобањској Моравици код Бовна између Сокобање и Алексинца. Језеро је вештачка акумулација настало градњом бране 1978. године, у систему регулације слива Мораве и хидроцентрале „Ђердап“ са задатком да задржи наносе брдских и планинских река, а истовремено да акумулира велике количине воде. Језеро је удаљено 14 km од Алексинца, а 9 km од Сокобање и налази се на регионалном путу Алексинац-Сокобања-Књажевац. Језеро је дуго 8 km, највећа ширина му је 500 m, а дубина 50 m. Бованско језеро преко постројења за пречишћавање воде водом снабдева град Алексинац. Галерија Види још Списак језера у Србији Купалишта Сокобање и околине Литература Мала енциклопедија Просвета (3 изд.). Београд: Просвета. 1985. ISBN 978-86-07-00001-2. Марковић, Јован Ђ. (1990). Енциклопедијски географски лексикон Југославије. Сарајево: Свјетлост. ISBN 978-86-01-02651-3. Спољашње везе „Бованско језеро”. Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (1. фебруар 2022) на сајту Сокобање „Бованско језеро”. Архивирано из оригинала 01. 02. 2022. г. Приступљено 22. 12. 2008. на риболовачком сајту „Језеро на Моравици рај за риболовце и кампере”. Архивирано из оригинала 01. 02. 2022. г. Приступљено 23. 12. 2008. , Глас јавности, 8. мај 2006.
Споменик Земунска железничка станица

Споменик Земунска железничка станица налази се у близини места где је некада била прва железничка станица у Земуну, а чине га пет стубова који су некада држали надстрешницу на перону станице и неколико метара шина. Историја Железничка станица Земун изграђена је годину дана пре железничке станице у Београду, 1883. године, са којом је била повезана мостом на Сави (Стари мост) крајем августа 1884. године. Крајем лета 1884. године, по жељи краља Милана, одржано је славље на београдској железничкој станици, а потом, у 14.30, краљ је, са породицом, дворским возом отпутовао у Беч. Изградњом ове пруге, уз већ постојеће везе са Новим Садом и Суботицом, Европа је повезана са Балканом и Блиским истоком. Споразумом између Аустроугарске и Србије било је предвиђено да се предаја и примање возова врши на београдској станици, а царињење робе Србија је обављала у Београду, а Аустроугарска у Земуну. После завршетка Првог светског рата, београдска станица је била преоптерећена, па станица у Земуну добија улогу ранжирне станице. Постојала је и станица Земун―Дунав, пруга према ж. с. Земун се укрштала са трамвајском пругом према Београду. У Другом светском рату, Земун се налазио под управом НДХ, па је железничка станица, по немачкој наредби, годину дана после почетка рата, проширена изградњом још девет колосека на Бежанијској коси. После рата, железничка станица наставља свој рад, и даље, преко својих могућности. Када је одлучено да се гради пруга Земун Нови град – Нови Београд – мост на Сави, 1967. године, пројектован је и тунел испод Бежанијске косе, па се станица полако гаси. 1970. године почело је рушење станичне зграде и демонтирање пруге. Споменик Сећање на ову железничку станицу обновили су грађани Земуна током 1984. године, када је у оквиру Октобарских свечаности, посвећених Дану ослобођења Земуна, 22. октобра, постављено пет стубова који су некада држали надстрешницу на перонској страни станичне зграде, као и неколико метара шина. Ови стубови рад су архитекте Милуна Стамболића. Према изјави Ивана Морића, колекционара старих слика Новог Београда, станица се није налазила тачно на месту споменика, већ преко пута и још ка хотелу „Југославија“, а „брдо“ на коме је споменик је насуто како би се споменик боље видео. Референце
Brankův most

Brankův most (srbsky v cyrilici Бранков мост, v latince Brankov most) je most přes řeku Sávu v Bělehradě. Spojuje centrum města s Novým Bělehradem a patří mezi hlavní dopravní spojnice srbské metropole. Vybudován byl roku 1979 a svůj název nese podle romantického básníka Branka Radičeviće (dříve Most Bratstva i jedinstva). Most je rovněž symbolem sebevrahů, neboť svůj život ukončí skokem z tohoto mostu okolo čtyřiceti lidí ročně. Svůj život skokem z tohoto mostu rovněž ukončil i spisovatel Branko Ćopić. V srbské společnosti panuje mylný názor, že most byl přejmenován po roce 1990 právě po něm. Historie Pylony na obou stranách (staroměstské a novobělehradské) jsou původem z 19. století. Jejich architektem byl sochař Ivan Meštrović[zdroj?] Do druhé světové války stál na stejném místě zavěšený most, který nesl své jméno po králi Alexandru Karađorđevićovi. Jugoslávská armáda se nicméně rozhodla pro jeho likvidaci ve snaze zpomalit postup německých vojsk v prvních fázích Dubnové války. Po skončení konfliktu se Bělehrad dynamicky rozrůstal směrem především na západ, a to do oblasti dnešního Nového Bělehradu. Doprava mezi oběma částmi města, oddělenými řekou Sávou, si vyžadovala vybudování nových mostů. Ten současný byl budován tři roky a otevřen po částech. První z nich byla dána do provozu v roce 1956. Stavitelem byla západoněmecká firma MAN a projektantem jugoslávská firma Mostoprojekt. Druhá (po jejímž dokončení má most šest jízdních pruhů, tři v každém směru) pak až v roce 1979. V roce 2006 most využívalo denně více než 90 000 automobilů. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Brankův most na Wikimedia Commons
Brankov most

Brankov most (serbisch-kyrillisch Бранков мост, deutsch: Brankobrücke) ist nach der Gazela die zweitlängste Brücke in Belgrad und verbindet den Kern der serbischen Hauptstadt über die Save mit dem Stadtteil Novi Beograd. Bau Die Brücke ersetzte die am 16. Dezember 1934 eröffnete und 1941 zerstörte König-Alexander-Brücke, eine von der Gutehoffnungshütte errichtete Hängebrücke. Die Pylone hatten eine Höhe von 33 Metern über der 12 Meter breiten Fahrbahn, die unter anderem zwei Straßenbahngleise aufwies. Beim Bau der neuen Brücke wurden die Unterbauten der von Ivan Meštrović im serbisch-byzantinischen Stil dekorierten früheren Brücke genutzt. Sie trägt auf zwei getrennten Überbauten eine autobahnähnliche Straße mit drei Fahrspuren in jeder Richtung. Der zweite Überbau wurde 1979 fertiggestellt. Die Brücke ist rund 450 m lang und aus vollwandigen Stahlträgern gebaut. Ihre Hauptspannweite beträgt 261 m, die Seitenspannweiten jeweils 75 m. Die Hauptträger weisen eine maximale Stegblechhöhe von 9,6 m über den Strompfeilern auf. Das Bauwerk wird täglich von annähernd 90.000 Fahrzeugen befahren und Verkehrsstaus sind häufig. Der Bau der Brücke wurde 1956 vom deutschen Unternehmen MAN errichtet. Zum Zeitpunkt der Inbetriebnahme war sie die Balkenbrücke mit der längsten Stützweite in der Welt. Die Belgrader Gesellschaft Mostprojekt übernahm in den 1970er-Jahren die Aufgabe, die Brückenkapazität zu verdoppeln. Projektleiter war Danilo Dragojević. Name Der Name der Brücke ist inoffiziell und steht am Ende einer bizarren Kette von Ereignissen. Der offizielle Name während der kommunistischen Herrschaft war Brücke der Brüderlichkeit und Einheit (Most bratstva i jedinstva), aber der Name setzte sich in der Bevölkerung nicht durch: Sie wurde meist „Brücke in der Branko-Straße“ (nach Branko Radičević, einem serbischen romantischen Dichter), oder Savski most/Savabrücke genannt. Die Bezeichnung Brankov most setzte sich endgültig durch, nachdem ein anderer Schriftsteller, Branko Ćopić, mit einem Sprung von der Brücke am 26. März 1984 Selbstmord beging. Weblinks Dražen Ostojić: Fanovi „Stonsa“ opasno zaljuljali Brankov most („Stones“-Fans brachten die ‚Brankov most‘ gefährlich in Schaukeln.) Blic online, 17. Juli 2007 (mit Erläuterungen zu Geschichte und Bau der Brücke) Einzelnachweise
Puente de Branko

El puente de Branko (en serbio cirílico: Бранков мост, transliterado Brankov most) es el segundo puente más grande (después del puente Gazela) de la ciudad de Belgrado, capital de Serbia. Conecta el centro de la ciudad con el municipio de Novi Beograd a través del río Sava. Historia Fue construido en 1957,​ sustituyendo al antiguo puente colgante puente Rey Alejandro, construido por la Société de Construction des Batignolles e inaugurado el 16 de diciembre de 1934. Nombrado en honor del rey Alejandro I de Yugoslavia y decorado por Ivan Meštrović en estilo serbio-bizantino, fue destruido durante el bombardeo alemán de 1941.​ El nuevo puente se edificó utilizando los pilares del antiguo como soportes de sus dos tramos secundarios. Dispone de doble calzada, con tres carriles en ambos sentidos. Arquitectónicamente, se trata de dos construcciones separadas en cada dirección, tras ser desdoblada la construcción original en una segunda calzada en 1979. Tiene una longitud de 450 m, y su construcción consiste en un puente viga de acero tipo cajón sobre hormigón. Su vano central tiene una longitud de 261 m, y los de los lados miden 81,5 m cada uno. Es atravesado por cerca de 90 000 vehículos diarios, y las congestiones de tráfico son frecuentes.​ El proyecto original fue de la empresa alemana MAN, mientras que la yugoslava Mostprojekt, con sede en Belgrado, ejecutó el proyecto de ampliación en la década de 1970.​ Nombre El nombre del puente no es oficial, y tiene su origen en varios acontecimientos. Su nombre oficial durante el régimen comunista era "Puente de la Hermandad y la Unidad", pero ese nombre no cuajó entre la población: fue llamado "Puente de la calle Branko" (nombrada en honor de Branko Radičević, poeta romántico serbio) o "Puente del Sava". Sin embargo, cuando otro escritor, Branko Ćopić, se suicidó saltando desde el puente en 1984, el actual nombre comenzó a circular reemplazando a todos los anteriores.​ Véase también Puente Ada Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Puente de Branko. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Puente Rey Alejandro. Reportaje sobre el puente en Blic. (en serbio)
Pont de Branko

Le pont de Branko (en serbe cyrillique Бранков мост et en serbe translittéré Brankov most) est le second pont par sa largeur (après celui de Gazela) de Belgrade, la capitale de la Serbie. Il traverse la Save et relie le centre-ville à la municipalité de Novi Beograd. Présentation Le pont a été construit en 1957 en remplacement du pont Alexandre-Ier détruit en 1941. Conçu comme une route express à trois voies, il est en fait composé de deux ouvrages séparés, dont le second a été terminé en 1979. Il fait 451 m de long et repose sur un coffrage en acier d'un seul tenant, avec une travée centrale de 261 m et des travées latérales de 81,5 m chacune. Il est emprunté chaque jour par environ 90 000 véhicules et les encombrements y sont fréquents. Le nom officiel, au temps de la république fédérative socialiste de Yougoslavie, était « pont de la fraternité et de l'unité » (Most bratstva i jedinstva), mais les Belgradois ne l'ont jamais adopté. Il fut surnommé le « pont de la rue Branko » (d'après le poète romantique serbe Branko Radičević) ou encore « pont de la Save » ("Savski most"). Lorsque le poète Branko Ćopić se suicida en sautant du pont en 1984, le nom de « pont de Branko » commença à se répandre sans que l'on sache très précisément à quel Branko il se référait. Notes et références Voir aussi Article connexe Transports à Belgrade Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail des routes Portail de Belgrade Portail des ponts
Brankov most

Brankov most jedan je od mostova u glavnom gradu Srbije Beogradu. Proteže se preko rijeke Save, a povezuje gradske općine Stari Grad i Novi Beograd. Povijest Godine 1930. raspisan je međunarodni natječaj za izgradnju cestovnog mosta preko Save, a posao je dobila tvrtka Société de Construction des Batignolles. Do tada je preko Save u Beogradu postojao samo jedan željeznički most izgrađen još 1884. godine. Zbog pristaništa za brodove nedaleko novog mosta, zahtjevano je da se rijeka premosti samo jednim otvorom, širine oko 250 metara. Gradnja je započela 1930., a novi, viseći most je otvoren u prosincu 1934. godine te je dobio službeno ime Most kralja Aleksandra, iako su ga stanovnici neslužbeno zvali i Zemunski most. Građevina je potpuno uništena 1941. godine u ratnim razaranjima Drugog svjetskog rata. Na temeljima srušenog mosta izgrađen je novi, ponovno cestovni most, te je pušten u promet 1956. godine. Petnaest godina poslije struka je most okarakterizirala kao nedovoljna kapaciteta tako da je donesena odluka o njegovu proširenju. Godine 1979. završeni su radovi te most poprima današnji oblik. Izgradnju mosta obavljala je tvrtka MAN, a proširenja tvrtka Mostprojekt. Glavni arhitekt bio je Danilo Dragojević. Posljednji značajniji zahvat na mostu bio je postavljanje dizala za bicikliste na strani općine Stari Grad, a izvršen je 2006. godine. Mostom danas dnevno prometuje oko 90.000 vozila, što ga uz Gazelu i Most na Adi čini vrlo značajnim beogradskim mostom. Porijeklo imena Tijekom socijalizma most se službeno zvao Most bratstva i jedinstva, ali se ovo ime nikada nije zadržalo. Beograđani su ga ponekad zvali i Savski most ili Most u Brankovoj ulici jer se preko njega ulazi u ulicu nazvanu po pjesniku Branku Radičeviću. To je i razlog iz kojeg nosi sadašnje ime. Samoubojstva Često se pojavljuje i kriva informacija kako most nosi ime po književniku Branku Ćopiću, koji je izvršio samoubojstvo skočivši s njega. Osim toga, ovaj most poznat je i po velikom broju samoubojstava koja se izvrše ili se pokušaju izvršiti. Svake godine oko 40 ljudi odluči oduzeti si život skokom u Savu s Brankovog mosta. Galerija slika Izvori Literatura Buđevac, Dragan; Stipanić, Bratislav: Čelični mostovi, Beograd: Građevinska knjiga, 1989., ISBN 9788639502027 Vanjske poveznice Sestrinski projekti
Branko (ponte)

Il ponte di Branko (in lingua serba Бранков мост, traslitterato Brankov most) è il secondo ponte per la sua lunghezza (dopo quello di Gazela) di Belgrado, la capitale della Serbia. Attraversa la Sava e collega il centro della città al comune di Novi Beograd. Presentazione Il ponte è stato costruito nel 1957 in sostituzione del ponte Alexandre Ier, aperto alla circolazione il 16 dicembre 1934 e distrutto nel 1941. Progettato come una strada veloce a tre vie, è effettivamente composto da due aperture separate, di cui la seconda è stata terminata nel 1979. È lungo 450 metri e poggia su un telaio di acciaio in un unico pezzo, con una campata centrale di 261 m di lato e si estende su 81,5 m ciascuna. È percorso ogni giorno da circa 90.000 veicoli e gli ingorghi sono frequenti. Il nome ufficiale del ponte, ai tempi della Repubblica Socialista Federale di Jugoslavia, era "ponte della fraternità e dell'unità" (Most bratstva i jedinstva), ma gli abitanti di Belgrado non hanno mai adottato questo nome. Fu soprannominato "ponte della via Branko" (con riferimento al poeta romantico serbo Branko Radičević) o ancora "ponte della Sava" ("Savski most"). Quando il poeta Branko Ćopić si suicida buttandosi dal ponte nel 1984, il nome di "ponte di Branko" ha iniziato a diffondersi senza che si sapesse con precisione a quale Branko si riferiva. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Branko Collegamenti esterni (SR) DraŽen Ostojić, Fanovi "Stonsa" opasno zaljuljali Brankov most, su blic.rs, 17 luglio 2007. URL consultato il 23 febbraio 2021 (archiviato dall'url originale il 12 giugno 2015).
ОШ „Бранко Радичевић” Батајница

Основна школа „Бранко Радичевић“ једна је од три школе у Батајници. Налази се у улици Браће Михајловић Трипић 2. Историјат школе Школске 2005/06. године су обележили педесет година постојања. Наимe, у регистар установа су уведени школске 1955/56. године. Зграда школе се налазила у Железничкој колонији у Батајници а данас је то један од објеката предузећа „Мостоградња“. Под данашњи кров су се уселили 1982. године када је довршена прва фаза изградње. Друга фаза је најзад започета током школске 2008/09. године и дограђени су: фискултурна сала, нови објекат са десет учионица, библиотеком, медијатеком и осталим пратећим садржајима једне савремене школе. Од школске 2020/21. године постоји и издвојено одељење у насељу Бусије. Школски објекти и двориште Школа има два велика дворишта. Школа такође поседује велику библиотеку са великим избором књига. Школа има две сале за физичко, трпезарију, продужени боравак, предшколско и паметне табле. Језици који се уче у школи У школи се учи енглески и руски језик. Енглески језик се учи од 1. до 8. разреда, а руски језик од 5. до 8. разреда. Познате личности које су похађали ову школу Снежана Богдановић (1960), српска глумица Милица Недић (1970), српска ТВ водитељка и главни уредник “Дневник 2” на РТС-у Марко Чубрило (1978), српски кардиохирург Катарина Радивојевић (1979), српска глумица Газда Паја (1987), српски репер Миралем Сулејмани (1988), српски фудбалер Нина Нешковић (1992), српска глумица Милорад Драгић (1993), српски молекуларни неуробиолог Милан Катић (1993), српски одбојкаш Страхиња Ераковић (2001), српски фудбалер Види још Батајница Градска општина Земун Београд Референце