NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vieille maison coopérative de la famille Ranković

La vieille maison coopérative de la famille Ranković (en serbe cyrillique : Стара задружна кућа Ранковића ; en serbe latin : Stara zadružna kuća Rankovića) est située à Draževac, en Serbie, dans la municipalité d'Obrenovac et sur le territoire de la ville de Belgrade. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 807) et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation La construction de la maison s'inscrit dans le cadre historique du développement de couches sociales aisées aisée dans les campagnes de Serbie dans la première moitié du XIXe siècle. Elle a été édifiée par un certain Ranko dont descendent tous les membres de la famille Ranković vivant à Draževac, soit 73 personnes. Architecturalement, la maison, qui s'inspire encore en partie des anciennes traditions balkaniques, innove dans l'emploi de certains matériaux et dans la réalisation de certains détails. L’ancienne maison coopérative de la famille Ranković à Daždevac appartient d’après son concept architectural, fonctionnel et spatial aux maisons typiques de Šumadija dont la construction était typique de la région de la Serbie centrale et de Šumadija. Elle appartient au type de développement complet de maisons coopératives rurales de la première moitié du XIXe siècle. Elle a une dimension de base rectangulaire de 15 x 16 m, la disposition centrale avec quatre pièces, trois chambres et une « maison » avec deux portes opposées et une cheminée ouverte. La maison a une construction à colombage monté sur des poutres en chêne épaisses sur la pierre concassée. Les plombs de mur sont de fanon, la structure de toit est faite de chevrons en bois et les poutres, et la couverture du toit de céramide. Le porche central profond est fermé en dehors des arcades voûtées et d’une clôture en bois ajoutée ultérieurement. Les façades simples avec le rythme horizontal de premier plan des fenêtres et porche, blanchie à la chaux, de grandes avances de toit – les avant-toits, présentent en termes artistiques de caractéristiques particulières. Maison de famille Ranković au début des années 1980 a été déplacé de son emplacement initial au bout de village, dans la cour de l'école primaire de Draževac. Voir aussi Monuments culturels de la ville de Belgrade Notes et références Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de Belgrade
Старый задружный дом Ранковичей

Старый задружный дом Ранковичей (серб. Стара задружна кућа Ранковића) находится в населенном пункте Дражевац, на территории городского района Обреновац. Здание является недвижимым объектов культурного наследия как памятник культуры. История Старый задружный дом Ранковичей в Дражеваце из-за своей архитектурной, функциональной и пространственной концепции, относится к типу шумадийского дома , способ строительство которой характерен для областей центральной Сербии и Шумадии. Относится к развитому типу деревенского задружного дома первой половины XIX века. Описание дома Строительство дома относится к периоду расслоения и формирования состоятельного сословия, т.е. к началу XIX века, который обладал материальными средствами, за счет которых мог строить первые важные жилые здания. Используя основные элементы старой балканской архитектуры, при строительстве деревенских домов внедряются новинки в отношении применения строительствах материалов, планировки помещений и отделки деталей. Дом является прямоугольным в плане, с размерами 15 × 15 м, с центральным расположением, четырьмя помещениями – тремя комнатами и «домом» (помещение с очагом) с двумя дверьми, расположенными напротив друг друга. Дом выполнен с применением фахверковой конструкции, установленной на толстых дубовых балках на бутовом камне. Заполнение стен выполнены с применением плетня, конструкция крыши выполнена деревянных стропильных ног и балок, кровля из лотковой черепицы. Глубокое центральное крыльцо закрыто снаружи аркообразными аркадами и позднее добавленными деревянными перилами. Спокойные фасады с подчеркнутым горизонтальным ритмом оконных проемов и крыльцом, с побелкой известью, большие кровельные козырьки, в эстетическом отношении являются особыми элементами. Дом семьи Ранковичей в начале восьмидесятых годов XX века был перемещен с первоначального места на окраине деревни во двор восьмилетней школы в Дражеваце. Примечания
Стара задружна кућа Ранковића

Стара задружна кућа Ранковића се налази у Дражевцу, насељеном месту на територији градске општине Обреновац. Зграда представља непокретно културно добро као споменик културе. Историјат Стара задружна кућа Ранковића у Дражевцу по својој архитектонској, функционалној и просторној концепцији припада типу шумадијске куће чија је градња карактеристична за област централне Србије и Шумадије. Припада пуном развојном типу сеоске задружне куће прве половине 19. века. Опис куће Изградња куће се везује за раслојавање и формирање имућнијег слоја, почетком 19. века, који је могао да материјалним средствима изгради прве значајне и вредне стамбене објекте. Користећи основне елементе старе балканске архитектуре, у изградњи сеоске куће уносе се новине у погледу грађевинских материјала, просторног распореда и обраде детаља. Има правоугаону основу димензије 15 × 15 м, централне диспозиције са четири просторије, три собе и „кућом“ са двоје наспрамних врата и отвореним оџаком. Користећи основне елементе старе балканске архитектуре, у изградњи сеоске куће уносе се новине у погледу грађевинских материјала, просторног распореда и обраде детаља. Кућа је бондручне конструкције постављене на дебеле храстове греде на ломљеном камену. Зидни испуни су од чатме, кровна конструкција је од дрвених рогова и греда, а покривач од ћерамиде. Дубок централни трем затворен је споља лучним аркадама и касније додатом дрвеном оградом. Мирне фасаде са наглашеним хоризонталним ритмом прозорских отовра и тремом, бело кречене, велики кровни испусти — стреје, представљају у ликовном погледу посебна обележја. Кућа породице Ранковић је почетком осамдесетих година 20. века премештена са првобитне локације на крају села у двориште основне школе у Дражевцу. Галерија Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Листа споменика
Стара кућа породице Жмурић

Стара кућа породице Жмурић се налази у Малој Иванчи, насељеном месту на територији градске општине Сопот. Као ретко очувану руралну целину и специфичан микроамбијент представља непокретно културно добро као споменик културе. Кућа породице Жмурића је настала у другој половини 19. века, подигнута за потребе живота и рада једног типичног сеоског домаћинства тога времена, као типски представник такозване млађе моравске куће. У оквиру кућишта посебан значај имају привредне и помоћне зграде због своје функционалности, архитектонске и ликовне обраде и традиционалне технике градње. Данас постоји само кућа, док су помоћни објекти порушени или потпуно девастирани. Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Листа споменика Стара кућа породице Жмурић
Црква Светог Трифуна на Топчидерском гробљу

Црква Светог Трифуна на Топчидерском гробљу у Београду је једна од цркава Архиепископије београдско-карловачке Српске православне цркве. Старешина храма од 1988. до 2016. године, био је протојереј-ставрофор Дејан Дејановић. Историја Ова малена црква је завештањем њеног ктитора, великог српског добротвора и задужбинара Николе Спасића, почев од изградње 1905. године, првобитно била намењена једино за његово гробно место, уз аманет да се само два пута годишње у њој служи Света литургија – на дан Крсне славе породице Спасић, Светог мученика Трифуна, и на дан његовог упокојења. Пошто се, по повлачењу преко Албаније, ктитор Никола Спасић тешко разболео у Грчкој, његова последња жеља, пред упокојење на Крфу 1916. године, била је да по окончању Првог светског рата његово тело буде пренето у загробну цркву - задужбину Св. муч. Трифуна на Топчидерском гробљу у Београду. И, заиста, знаменита задужбина Николе Спасића овај аманет својег оснивача испунила је 1923. године. Од 1988. године када је у ову цркву на службу дошао протојереј-ставрофор Дејан Дејановић, литургија се служила на све празнике посвећене српским, руским и грчким светитељима без обзира на то да ли је „црвено слово“ или не. Непрестано поучавајући и исповедајући своју духовну децу, прота Дејан је окупио братство од преко две хиљаде верника. Галерија Референце
Друга економска школа Београд

Друга економска школа је средња економска школа у Београду и налази се на самој граници општина Вождовац и Врачар. Историја Основана је 25. маја 1939. године на основу Одлуке Министарства трговине и индустрије Краљевине Југославије, под називом Друга трговачка академија. Школа је почела са радом у старој згради Прве трговачке школе, школске 1939/40. године. Од школске 1947/48, удовољавајући послератним потребама за економским стручњацима, школа привремено постаје трогодишња и добија назив Државни економски техникум. Од 1951/52. настављено је четворогодишње школовање, да би се 1957. школа преселила у Улицу господара Вучића 50, где се и данас налази. У периоду од 1961. до 2005. године, отварани су нови смерови од којих су најзначајнији били књиговодствени и комерцијални, затим туристички, финансијски и царински, а од школске 2003/04. уписана је прва генерација ученика у огледно одељење пословни администратор, а од 2004/05. и финансијски администратор. Данас, постоје два образовна профила: економски техничар и финансијски администратор. Сарадња Друге економске школе са другим установама Друга економска школа има дугогодишњу успешну сарадњу са Заједницом економских школа још од њеног оснивања 1981. године. Колектив и ученици Школе деценијама сарађују и са Црвеним крстом, учествујући у разним акцијама, као и са Заводом за трансфузију крви. Школа је сарађивала са многим предузећима као што су Беобанка, Србијатекс, Центропром, Робним кућама Београд, високошколским установама - Економским факултетом, Београдском пословним школом, БК универзитетом, Мегатренд универзитетом, Универзитетом Сингидунум, здравственим и социјалним установама - ЈАЗАС, Дом здравља Вождовац, локалном самоуправом, многим хуманитарним и другим организацијама. Познати ученици Биљана Поповић-Ивковић — новинарка Гордана Лазаревић — естрадна уметница Дејан Јовељић — фудбалер Дејан Недић — међународни фудбалски судија, дипломирани економиста и директор школе од 2007. године Драган Николић — глумац Марија Атанасковић — новинарка Милан Чучиловић — глумац Ратко Петровић — песник, музичар Библиотека Друге економске школе Библиотека данас има преко 14000 књига, смештених по УДК систему. Школски лист СТАВ Школски лист Став, чији је слоган Изгради свој став, наставља традицију некадашњег школског листа Ђачко перо. Директори школе Занимљивости Химну Друге економске школе написао је директор Дејан Недић, 2008. године. Референце Спољашње везе Медији везани за Друга економска школа Београд на Викимедијиној остави
Хиподром Београд

44.78617° С; 20.42584° И﻿ / 44.78617; 20.42584 Хиподром Београд или Хиподром код Цареве ћуприје је најстарији спортски објекат у Београду. Историја Указом краља Александра од 15. новембра 1920. године Дунавском колу јахача „Кнез Михајло” уступљено је државно земљиште на бесплатан закуп на период од 75 година. Године 1921. одржан је први галопски дерби и прва трка града Београда, које од тада постају традиционалне. У септембру 1930. године одржане су прве касачке трке ревијалног карактера. Уредбом Министарског савета од 3. септембра 1934. године исто земљиште је издато Дунавском колу јахача под закуп на период од 75 година уз надокнаду од 1 динара годишње, а управљање хиподромом одузето им је 1949. године, након национализације. Тркалиште потом добија назив „Хиподром Београд”. У више наврата предузеће је мењало правни статус и делатност, да би коначно 29. 2. 2008. године Одлуком Скупштине града Београда променило облик организовања у ЈП „Хиподром Београд”. Види још Хиподром Референце Спољашње везе Чекају директора који ће да балира сено, чисти снег и смањи дугове („Политика”, 29. септембар 2018) Оставка директора после пет дана („Политика”, 12. октобар 2018)
Monastère de Manastirak

Le monastère de Manastirak (en serbe cyrillique : Манастир Манастирак ; en serbe latin :Manastir Manastirak) est un monastère orthodoxe serbe situé à Velika Kruševica, dans le district de Pomoravlje et dans la municipalité de Rekovac en Serbie. L'église du monastère, dédiée à saint Nicolas, est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 152). Présentation Selon la tradition, le monastère a été fondé au XVe siècle, à l'époque du despote serbe Stefan Lazarević, en même temps que celui de Kalenić situé à proximité. Son ancienneté a été confirmée en 2006, lors du remplacement du sol de l'église, par la découverte de pièces de monnaie en argent à l'effigie du prince Lazare Hrebeljanović et d'un médaillon en argent portant l'inscription « Hrebeljanovići ». En 2008, l'évêque de l'éparchie de Šumadija Jovan a fait restaurer l'église du monastère et, en janvier 2009, il a consacré la première pierre d'un nouveau konak (résidence monastique). Église Par son style et sa décoration, l'église appartient à la tradition de l'école moravienne de la Serbie médiévale et elle ressemble dans une certaine mesure à celle de Kalenić. Elle s'inscrit dans un plan cruciforme. La nef est prolongée par l'abside du chœur encadrée par deux autres absides dans la zone de l'autel ; la nef est précédée par un narthex rectangulaire. À l'est, l'église est surmontée par un dôme octogonal fin et élevé reposant sur un tambour. Notes et références Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Pomoravlje Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Манастир Манастирак

Манастир Манастирак или Мали манастир (Манастир Светог Николаја Мириклијског) налази се у Великој Крушевици, неколико километара северно од Рековца. Манастир припада Епархији шумадијској Српске православне цркве. Положај и историјат Не постоје поуздани подаци када је у Великој Крушевици, неколико километара северно од Рековца подигнут Манастирак или Мали манастир, али према традицији, грађевина је настала почетком 15. века у време Деспота Стефана Лазаревића, истовремено са оближњим манастиром Каленић. Када су 2006. године рађена археолошка ископавања и испитивања, тада су у храму пронађени темељи знатно старије цркве. Поред овога у темељима су пронађени сребрњаци са ликом Цара Лазара и сребрени медаљон са натписом „Хребељановићи”, као и многи други предмети из косовског и покосовског боја. Мада црква није испитана, у делу литературе (В. Ристић, Моравска архитектура, 175) овај триконхос сажете варијанте плана уписаног крста, чији се само попречни крак испољава у крововима, док је полуобличасти подужни свод спуштен знатно ниже, смешта се у моравске споменике млађег раздобља, ближе добу турске власти. Ово мишљење подупиру и облици веома узаних правоугаоних прозорских отвора на апсидама и тамбуру куполе, који би требало да буду из времена подизања храма. После Другог светског рата храм Светог Николаја у Великој Крушевици био је парохијска црква. У току свог више вековног постојања, овај средњовековни манастир је неколико пута био запуштен и поново оживљаван. Године 2004. Епископ шумадијски Господин Јован осветио је нови конак а 13. јула 2008. године обновљени Светониколајевски храм манастира Манастирак. Епископ шумадијски Господин Јован осветио је 13. јула 2008. године обновљени Светониколајевски храм манастира Манастирка. Архитектура Манастирска црква Светог Николе представља непокретно културно добро као споменик културе, решењем Републичког завода за заштиту споменика културе Београд бр. 964/3 од 21. октобра 1963. године. Црква по свом облику, начину градње и декорацији припада моравској градитељској традицији, односно по много чему подсећа на Каленић. На западној страни је велика правоугаона припрата. Изнад централног простора уздиже се осмострана купола која у односу на основу цркве има наглашену висину, што је постигнуто постављањем коцкастог постоља испод доње ивице кубета. Фасада је декоративно обрађена наизменичним редовима опеке, камена и кречног малтера, слично осталим грађевинама моравске уметности. Црква има вајарску орнаментику сконцентрисану око портала и прозора. Правоугаони прозорски отвори на апсидама и тамбуру куполе, су из времена подизања храма. Види још Списак манастира Српске православне цркве Референце Литература Споменица Епархије шумадијске. Крагујевац. 2009. стр. 116—118. П. Пајкић, Опис манастира Епархије шумадијске, Српска православна епархија шумадијска 1947—1997, Шематизам, Крагујевац 1997, 236—237. В. Ристић, Моравска архитектура, Крушевац 1996, 175. Б. Радић, П. Пајкић, Знаменитости Шумадије, Крагујевац 2007, 68-73 Спољашње везе Епархија шумадијска Српски Манастири Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (10. април 2017)
Споменик у Араповој долини у Лесковцу

Споменик у Араповој (Гавриној) долини у Лесковцу подигнут је у такозваној Араповој долини, на брду Хисар у Лесковцу, поред кога су два хоризонтално положена камена са следећим текстовима: Овде су немачки фашисти стрељали 500 родољуба, међу којима 320 Рома 11 децембра 1941. године. Прелети нас птицо и блистај у пламену. Ти си уснула сан у нашем камену. Поред споменика је и девет хумки које су оплемењене зеленилом и свака од њих обележена са по четири камена величине 100х40х40 центиметара. Централни споменик је урађен од камених блокова различите величине поређаних у знаку строја људи, жена и деце. Стрељани су тако поређани, што је на каменим блоковима изражено издубљеним симболима. Споменик је 11. децембра 1973. rодине открио Добривоје Аранђеловић, председник лесковачке општине. Том приликом је наступило културно-уметничхо друштно Рома из Ниша проrрамом „Огори ме, горо песмом својом, нек зора бисери именима нашим" у режији Гордане Томић Радојевић. У спомен стрељаног кларинетисте Шефкета Ибраимовића изведена је песма „Циганска је туга преголема", која је постала свајеврсна химна Рома. Аутор обележја је проф. Богдан Богдановић, архитекта из Београда, а текста Борислав Здравковић, професор Гимназије у Лесковцу. На споменику је нетачан податак о стрељанима. Стрељано је 293 Рома, шест Јевреја и 11 Срба. Галерија Референце Овај чланак о Србији је клица. Можете допринети Википедији тако што ћете га проширити.
Église Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Jagnjilo

L'église Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Jagnjilo (en serbe cyrillique : Црква Светих апостола Петра и Павла у Јагњилу ; en serbe latin : Crkva Svetih apostola Petra i Pavla u Jagnjilu) est une église orthodoxe serbe située à Jagnjilo sur le territoire de la ville de Belgrade et dans la municipalité de Mladenovac en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 2048) et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation À l'emplacement de l'église actuelle se trouvait un monastère fondé au XIVe siècle par Vukosav, le père de Crep Vukoslavić ; il a été détruit par Musa Çelebi, le fils du sultan Bajazet Ier. Un nouveau monastère, plus modeste, a été construit à la place de l'ancien vers 1780 dans lequel ont vécu une trentaine de moines ; après l'échec du premier soulèvement serbe contre les Ottomans, il a été détruit de fond en comble. L'église actuelle a été construite sur ses ruines en 1841, grâce au marchand de Jagnjilo Pavle Badžak[réf. nécessaire]. L'église, de forme rectangulaire, est constituée d'une nef unique. Son iconostase a été peinte au XIXe siècle ; l'édifice a été orné de fresques en 1963 et 1964. Les sobrašice situées près de l'église et remontant au XIXe siècle sont également classés ; elles sont les seules constructions de ce type sur le territoire de la ville de Belgrade. Notes et références Notes Références Voir aussi Monuments culturels de la ville de Belgrade Architecture à Belgrade Portail de Belgrade Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Црква Светих апостола Петра и Павла у Јагњилу са собрашицама

Црква Светих апостола Петра и Павла у Јагњилу са собрашицама је споменик културе који се налази у селу Јагњило у градској општини Младеновац у Београду. Црква је подигнута 1841. године и припада територијално Епархији шумадијској. Представља непокретно културно добро као споменик културе од 2010. године. У порти цркве налазе се собрашице, дрвене куће из XIX века које су служиле за окупљање народа у време разноразних светковина, сабора или црквених празника. Историја На месту данашње цркве налазио се манастир такође посвеђен апостолима Петру и Павлу. Изграђен је у XIV веку, а ктитор је био Вукосав, отац српског властелина Црепа Вукославића. Муса Челебија, син султана Бајазита I током својих похода 1413. године срушио је до темеља манастир. Након три века, око 1780. године, на месту порушеног манастира подигнут је нови и мањи. У њему је живело тридесетак калуђера, све до слома Првог српског устанка када су га Османлије још једном срушиле до темеља. Данашња црква изграђена је на темељима разореног манастира 1841. године, а један од ктитора био је и јагњилски трговац Павле Баџак. Црква представља једнобродну грађевину правоугаоног облика са иконостастом осликаним у XIX веку. Унутрашњост је осликана током 1963. и 1964. године. У порти се у северозападном и западном делу налазе две очуване собрашице из XIX века, једине такве на територији Београда. Црква и куће са поседом чине јединствену културну целину. Крсна слава цркве је Свети Никола, који се слави 22. маја. Галерија Види још Списак споменика културе у Београду Референце Спољашње везе Црква св. Петра и Павла — Јагњило Републички завод за заштиту споменика културе — Београд Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Листа споменика
Monastère de Sinjac

Le monastère de Sinjac (en serbe cyrillique : Манастир Сињац ; en serbe latin : Manastir Sinjac) est un monastère orthodoxe serbe situé à Sinjac, dans le district de Pirot et dans la municipalité de Bela Palanka en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 946). Présentation Le monastère, dédié à saint Nicolas et à saint Jean de Rila, est situé dans le vieux village de Sinjac et sur la rive gauche de la rivière Nišava. Les archéologues Mihailo Valtrović et Dragutin Milutinović ont visité le site immédiatement après l'indépendance de la principauté de Serbie en 1878 ; ils ont pu dresser le pan de l'église du monastère en ruine et, se fondant une inscription datant les fresques de 1618, ils ont pu en conclure que l'édifice avait été construit avant cette date et qu'il avait été détruit lors de la guerre russo-serbo-turque de 1876. L'église actuelle s'inscrit dans un plan tréflé ; la nef est surmontée en son centre par une coupole aveugle ; elle est prolongée par des absides demi-circulaires et précédée d'un narthex. Elle abrite des fresques caractéristiques du XVIIe siècle, sans doute réalisées juste après la construction de l'édifice et considérées par les historiens de l'art comme figurant parmi les plus belles de l'est de la Serbie. Dans l'abside de l'autel est représenté un archiprêtre conduisant un processus et une peinture avec la Mère de Dieu et le Christ. Dans la coupole est figuré un Christ Pantocrator avec les Évangélistes et les Prophètes. Le cycle des Saintes Fêtes et de la Passion du Christ n'est que partiellement conservé. Références Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Pirot Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine