NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monaster Rawanica

Monaster Rawanica, Манастир Раваница – męski obronny klasztor prawosławny położony w pobliżu miasta Ćuprija, w dolinie rzeki Wielkiej Morawy w Serbii. Historia Fundatorem monasteru był książę Łazarz I Hrebeljanović, późniejszy święty Serbskiego Kościoła Prawosławnego. Ufundowany przez niego kompleks klasztorny powstał w 1377, a książę został w nim pochowany. Już po ośmiu latach, mimo wzniesienia wokół niego potężnych murów obronnych, monaster zniszczony przez najazd turecki, odbudowany i ponownie zrujnowany w 1398, a następnie w 1436. Dwa stulecia względnie spokojnej egzystencji monasteru przerwał kolejny napad turecki. W marszu na Wiedeń Turcy splądrowali klasztor i zabili większość przebywających w nim zakonników. W 1690 ostatnia pozostała w nim grupa uznała monaster za zbyt niebezpiecznie położony i wyjechała z niego, wywożąc relikwie księcia Hrebeljanovicia. Dopiero w 1717 jeden z nich, mnich imieniem Stefan, wrócił do zrujnowanych zabudowań i z pomocą miejscowych chłopów dokonał remontu klasztoru. Odrodzona wspólnota monastyczna została ponownie napadnięta w czasie pierwszego powstania Serbów przeciw Turkom. W połowie XIX w. konieczna była faktyczna odbudowa klasztoru z zupełnej ruiny. Po raz ostatni klasztor został splądrowany w czasie II wojny światowej, kiedy naziści wywieźli z niego całe wyposażenie oraz zabili archimandrytę Makarego 24 lutego 1943. Architektura Monaster Rawanica jest pierwszym zabytkiem szkoły morawskiej w serbskiej sztuce i architekturze średniowiecznej. Stanowi jedną, trójdzielną bryłę, której najwyższym punktem jest dziewięciokątna kopuła, otoczona przez cztery mniejsze, ośmioboczne. Cały klasztor ma 62 niewielkie otwory okienne, jest wybudowany z kamienia i cegły. Pierwotnie był bogato dekorowany motywami geometrycznymi, florystycznymi, zoologicznymi i antropomorficznymi wykonanymi z kolorowych cegieł. Całość tej dekoracji nie zachowała się do naszych czasów. Wnętrze monasteru Rawanica zostało w II połowie XIV w. ozdobione zespołem fresków autorstwa nieznanych artystów – tylko jeden z nich podpisał swoją pracę imieniem Konstantin. Najbardziej znanymi kompozycjami są Wjazd Chrystusa do Jerozolimy, Adoracja Baranka i cykl malowideł przedstawiających święta kościelne. Powstanie monasteru Rawanica opisuje ludowa epicka pieśń Budowanie Rawanicy. Przypisy Bibliografia Serbian Medieval History: Ravanica
Mănăstirea Ravanica

Mănăstirea Ravanica (în sârbă Манастир Раваница, cu alfabetul latin[*]​: Manastir Ravanica) este o mănăstire ortodoxă sârbă situată pe munții Kučaj, în apropierea satului Senje, în comuna Ćuprija din Serbia Centrală. A fost construită în perioada 1375-1377 ca o donație a prințului Lazar al Serbiei, care este îngropat acolo. Biserica Ravanica este numită locul de naștere al noului curent artistic "Școala Morava" datorită caracteristicilor sale arhitecturale și artistice. Ea reprezintă o combinație originală între stilul Muntele Athos și modelul cu cruce în formă de patrulater cu cinci cupole, care a devenit standard în timpul regelui Milutin. Ravanica a fost declarată Monument de Cultură de Importanță Excepțională în 1979 și este protejată de Republica Serbia. Istorie Construită între anii 1375 și 1377, Ravanica este faimoasa donație a prințului Lazar, unde acesta a fost înmormântat după moartea sa în bătălia de la Kosovo. De atunci, Ravanica a devenit o destinație pentru pelerini și un important centru al activităților culturale și adunărilor pentru poporul sârb. Mănăstirea a fost asaltată și deteriorată de turcii otomani de mai multe ori: în 1386, 1398 și 1436. În timpul războiului mare, după cea de-a doua asediere a Vienei în 1683, un număr de călugări au fost uciși de soldații otomani. În anul 1690, călugării au luat cu ei relicvele prințului Lazar, care a fost canonizat, în timp ce fugau de asaltul turcesc. Abia în anul 1717, când preotul Stefan - singurul supraviețuitor rămas - s-a întors la Ravanica și a găsit mănăstirea jefuită și pustie, călugării au început să se întoarcă. Cu ajutorul localnicilor, Stefan a restaurat mănăstirea și a adăugat un nou pridvor. Ravanica a suferit asalturi repetate în timpul revoluției sârbe din începutul secolului al XIX-lea, iar ca rezultat, au avut loc noi restaurări în mijlocul secolului al XIX-lea. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, mănăstirea a fost din nou violată și desacralizată - de această dată de forțele germane de ocupație - când arhimandritul său, Makarije, a fost arestat, torturat și ucis pe 24 februarie 1943. Arhitectură Biserica mănăstirii este dedicată Înălțării lui Isus și a fost fortificată cu un zid defensiv puternic cu șapte turnuri, din care doar o parte este păstrată. Biserica Ravanica este primul monument al școlii Morava din arta medievală sârbă. Planul său are forma unui trifoi mărit, cu o cupolă cu nouă laturi în centrul și cu cupole octogonale mai mici deasupra colțurilor. Există 62 de ferestre. Biserica a fost construită din rânduri alternante de piatră și cărămizi. Decorarea valoroasă din ceramică utilizează modele geometrice, motive florale și forme zoomorfe și antropomorfe. Note
Раваница (монастырь)

Монастырь Раваница (серб. Манастир Раваница) — монастырь Сербской православной церкви, расположенный недалеко от города Чуприя в центральной части страны. Главный храм монастыря посвящён Вознесению Господнему. Монастырь Раваница был возведён в 1375—1377 годах на средства князя Лазаря Хребеляновича, а в 1380-е годы главный храм был расписан. В 1389 году погибший в битве на Косовом поле Лазарь был похоронен в монастыре, позднее там же были погребены его вдова Милица и сыновья Стефан и Вук. В последующие годы монастырь неоднократно подвергался турецким нападениям, в 1690 году был оставлен братией, которые обосновались в заброшенном монастыре Врдник на Фрушке-горе, куда перенесли мощи праведного сербского князя. Вновь восстановлен монастырь Раваница был лишь в 1717 году. Затем он снова подвергался разрушениям в ходе Первого сербского восстания и в 1943 году. Главный храм монастыря — один из первых и ярчайших памятников моравского стиля. В нём было применено сочетание крестообразной формы и формы трилистника, выразившееся в появлении боковых апсид, появилось пятиглавие, оригинальное решение внутреннего пространства, ставшие базовыми для храмов моравского стиля. Церковь обильно украшена резьбой и фигурной керамической плиткой, сложена из сменяющих друг друга рядов камня и цветного кирпича. Внутри сохранились многочисленные фрески. Первоначально стена монастыря имела семь башен, но до настоящего времени дошли только три башни и два фрагмента северной стены. Ссылки Статья о монастыре (недоступная ссылка) Фрески собора Раваницы
Ravanica

Ravanica (srbsko Раваница) je samostan Srbske pravoslavne cerkve v hribovju Kučaj pri Ćupriji v osrednji Srbiji. Samostan je leta 1375-1377 kot nadarbino zgradil srbski knez Lazar Hrebeljanović, ki je tam tudi pokopan. Samostanska cerkev je rojstni kraj nove umetniške struje, zaradi arhitekturnih in umetniških značilnostih znane kot "moravska šola". Cerkev ima značilnosti cerkva na Atosu in obliko grškega križa s petimi kupolami in je postala standard v času kralja Milutina. Ravanica je je bila leta 1979 razglašena za kulturni spomenik izjemnega pomena in je pod zaščito Republike Srbije. Zgodovina Ravanica je nadarbina slavnega srbskega kneza Lazarja, ki je bil po smrti v bitki na Kosovskem polju leta 1389 pokopan v samostanski cerkvi. Ravanica je od takrat pomembno romarsko in kulturno središče. Samostan so večkrat napadli in opustošili Osmanski Turki (1386, 1398 in 1436). Po drugem obleganju Dunaja leta 1683 je bilo ubitih več menihov. Preživeli menihi so pred osmansko ofenzivo leta 1690 pobegnili in s seboj odnesli posmrtne ostanke kanoniziranega kneza Lazarja. Edini preživeli menih, učitelj Stefan, se je leta 1717 vrnil v Ravanico, ki je bila izropana in povsem porušena. S pomočjo domačinov je obnovil samostan in zgradil nov narteks. Samostan je doživel več napadov tudi med srbsko vstajo na začetku 19. stoletja. Obnova samostana se je začela sredi 19. stoletja. Med drugo svetovno vojno so samostan oskrunili in poškodovali Nemci. Arhimandrita Makarija so aretirali, mučili in 24. februarja 1943 ubili. Arhitektura Samostan, posvečen Jezusovemu vstajenju, je bil utrjen z močnim obzidjem s sedmimi stolpi. Del obzidja in stolpov je ohranjen. Cerkev je prvi spomenik moravske šole srbske srednjeveške umetnosti. Tloris cerkve ima obliko triperesne deteljice z deveterokotno kupolo na sredini in manjšimi osmerokotnimi kupolami nad stranskimi okni. Cerkev ima 62 oken. Zgrajena je v ponavljajočih se slojih kamna in treh slojev opeke. Oboki oken so okrašeni s keramičnimi geometrični vzorci, rastlinskimi, živalskimi in človeškimi motivi, ki dajejo cerkvi zanimiv videz. Freske Fresk niso naslikali istočasno isti umetniki. Naslikane so bile od leta 1385 do 1387. Osrednji del fresk, ki imajo tudi največjo umetniško vrednost, sta naslikala dva umetnika. Eden od njiju je bil Konstantin, podpisan na na freski vojščaka svetnika. Med omembe vredne spadajo tudi freske apostolov, čaščenje jagnjeta v oltarni apsidi in ciklus praznikov. Ktitorjeva slika je bila kasneje obnovljena, freska Lazarjeve smrti pa je bila naslikana kasneje. V cerkvi sta tudi portreta princese Milice in njenih sinov Vuka in Stefana Lazarevića. Sklica
Карађорђева капија

Карађорђева капија једна је од многобројних капија на Београдској тврђави, изграђена у целини са суседним фортификацијама. Назив Имe je дoбилa у спoмeн нa улaзaк Кaрaђoрђa и устaничкe српскe војскe у тврђaву пoчeткoм 1807. гoдинe, што се касније показало као погрешно. Наиме иaкo сe дугo вeрoвaлo дa je Кaрaђoрђe упрaвo крoз oву кaпију ушao у тврђaву, дaнaс сe пoуздaнo знa (a тo пoтврђују и пoдaци сa стaрих плaнoвa) дa je вoђa устaникa тaдa ушao глaвним путeм, крoз спoљну Стaмбoл кaпију, кaкo je тo по многим историчарима и приличилo знaчају тoг чинa. Ову капију, Турци су назвали „Ороспикапија” јер су кроз њу пролазили „њихови непријатељи Срби”. Положај Кaрaђoрђeвa кaпиja сe нaлaзи уз jужни угao Вeликoг рaвeлинa, нaсупрoт спoљнoj Стaмбoл кaпији, нa прaвцу другe прилaзнe кoмуникaциje тврђaви, кojoм је тврђaвa билa пoвeзaнa сa сaвским дeлoм вaрoши. Како је испрeд њe изграшен шанац, у њу сe улaзи прeкo дрвeнoг мoстa, кao и у врeмe нaкoн изгрaдњe. Удаљена је од: унутрашња Стамбол капија 0,1 кm, Краљ капије 0.3 кm, Капија Карла VI 0.5 кm, Видин капија 0.6 кm, Пристанишне капија 0.7 кm. Архитектура Пo oблику oснoвe и нaчину грaдњe Карђорђева капија је гoтoвo идeнтичнa спoљњoj Стaмбoл капији, с кojoм је истoврeмeно настала, срeдином 18. вeкa. Као и Стамбол и Карђорђева капија има oдaje зa стрaжу, сa зидaним кaминимa. Meђу њимa ипaк имa и рaзликa у појединим дeтaљимa. Taкo Карађорђева капија кao дeкoрaцију, умeстo рoзeтa, имa двe птицe у плиткoм рeљeфу. Капија није дуго била у употреби, јер је већ, према сачуваним плановима с краја 18. века приказана зазидан и без моста. Капија је поново отворена током радова на уређењу Калемегдана и Тврђаве после Другог светског рата, када је обновљен и дрвени мост. Велики равелин У другој половини осамнаестог века, у склопу изградње Југоисточног фронта Београдске тврђаве подигнут је Велики равелин или ров око Карађорђеве капије — троугаони истурени простор ојачан зидом од препечене опеке. Равелин је саграђен у 18. веку а Османлије су га звале султан-табија. Висина зидова равелина је око 9 метара у односу на дно рова. Равелин је позициониран тачно у оси главне тврђавске Стамбол капије, са циљем да штити од дејства фронталне ватре из правца Калемегдана. Први равелин изграђен је према пројекту Николе Доксата де Мореза у трећој деценији 18. века у време владавине Аустријске царевине. После његовог рушења, највероватније на истим темељима око 1750. године изграђен садашњи равелин са двема капијама — спољњом Стамбол капијом и Крађорђевом капијом. Грађевински и конзерваторско-рестаураторски радови вршени су, после Другог светског рата у неколико наврата: године 1953. уређен је унутрашњи простор и извршена конзервација топовских заклона, отворена Карађорђева капија и реконструисан мост испред ње. Види још Београдске капије Београдска тврђава Референце Спољашње везе Галерија, фотографија - Карађорђева капија Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (18. април 2016) Обнова мостова на Београдској тврђави - Политика онлајн 19. 2. 2020.
Stadion Miejski w Kikindzie

Stadion Miejski (serb. Градски стадион, Gradski stadion) − stadion piłkarski mieszczący się w Kikindzie, na którym domowe mecze rozgrywa miejscowy klub, FK Kikinda. Pojemność stadionu wynosi 7 500 miejsc. Bibliografia Srbijafudbal. srbijafudbal.net. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-06-12)]. (serb.)
Словачка евангеличка црква у Зрењанину

Словачка евангеличка црква у Зрењанину, налази на углу Цара Душана и Словачке улице. Подигнута је 1837. године, а торањ јој је подигнут тек девет година касније. Словачка (Тотска) црква представља складну архитектонску целину са барокним и класицистичким елементима. Једнобродна црква са равном таваницом, на западу има припрату са галеријом на којој се налазе оргуље и полукружни олтарски простор на истоку. Парохијски дом На месту старе дотрајале парохијске зграде из 19. века изграђена је нова према плановима грађевинског инжењера Николаса Kрепса. Том приликом је и црква обновљена. Ова висока приземница је изведена у стилу позног класицизма, али су са уличне фасаде улоњени сви украси. Архитравни фронтони на конзолицама изнад прозорских отвора, пиластри на угаоним ризалитима и фриз од метопа и триглифа, представљали су декоративни ансамбл ове складне грађевине. Једино су остали троугаони забати ризалита са полукружним отворима. Има основу у облику латиничног слова „Л” са једним дворишним крилом. Улаз у зграду је са дворишне стране. Парохијски дом са црквом повезује декоративна улична ограда од кованог гвожђа. Зграда Парохијског дома заједно са црквом чини стилску и архитектонски складну целину. Види још Словачка евангеличка црква аугзбуршке вероисповести у Србији Референце Спољашње везе „Словачка евангеличка црква у Зрењанину”. Завод за заштиту споменика културе Зрењанин. Приступљено 8. 4. 2020.
Црква Светог Архангела Михаила у Зрењанину

Црква Светог Архангела Михаила, позната и као Руска црква у Зрењанину, подигнута је 1922. године, ангажовањем и радом руских емиграната који су избегли из Русије, после Октобарске револуције, 1919. године. Прва богослужења, пошто није било другог простора, одржана су у „Kригеровој кафани”. Ту је суботом увече постављан иконостас за недељну свету литургију. Пошто су се обреди обављали у неадекватним и тешким условима руска колонија је 1922. године затражила од градских власти просторију за богомољу. Добили су подрум бивше тамнице „Мункач”, која се налазила на истом плацу као и Жупанијска палата, данас Градска кућа и унутар комплекса Жупанијског парка. Улаз у храм је из улице Мирослава Тирше и некадашње старе пијаце. Све је у овој цркви урађено рукама припадника руске заједнице, који су радом својих чланова преуредили и створили себи богослужбени простор. Земљани под столари су прекрили даскама, направили врата, прозоре и конструкцију за иконостас. Шест великих икона на иконостасу насликао је Шеломунов, полијелеј је израдио Шереметински. Тајну вечеру насликао је генерал Сергеј Шестаков. Kада се Руска колонија растурила 1950. године, богослужења су обављали прота Милош Поповић и Стеван Нинчић. Последње руско појање чуло се 1970. године. Због малог броја Руса, Руска црква је 1973. године, по налогу патријарха српског, припојена женском манастиру Свете Меланије у Зрењанину. Након проглашења ове цркве парохијском, 1993. године, почели су обимни радови на њеној обнови и реконструкцији. Дограђен је црквени торањ са куполом, а јула 1997. године, на куполу је постављен и позлаћени крст. Овако обновљена, Руска црква је умногоме променила и улепшала изглед овог дела центра Зрењанина. Галерија Види још Манастир Свете Меланије Референце Спољашње везе „Храм Светог Архангела Михаила”. Скупштина града Суботице. Архивирано из оригинала 18. 04. 2020. г. Приступљено 8. 4. 2020.
Jazovo

Jazovo (Serbian Cyrillic: Јазово, Hungarian: Hódegyháza) is a village in Serbia. It is situated in the Čoka municipality, North Banat District, Vojvodina province. The village has a Hungarian ethnic majority (85.07%) and its population numbering 978 people (2002 census). Historical population 1961: 1,729 1971: 1,625 1981: 1,261 1991: 1,118 2002: 978 See also List of places in Serbia List of cities, towns and villages in Vojvodina References Slobodan Ćurčić, Broj stanovnika Vojvodine, Novi Sad, 1996. External links Media related to Jazovo at Wikimedia Commons History of Jazovo (in Hungarian)
Jazovo

Jazovo (en serbe cyrillique : Јазово ; en hongrois : Hódegyháza) est un village de Serbie situé dans la province autonome de Voïvodine. Il fait partie de la municipalité de Čoka dans le district du Banat septentrional. Au recensement de 2011, il comptait 744 habitants. Démographie Évolution historique de la population Répartition de la population par nationalités (2002) Notes et références Voir aussi Articles connexes Localités de Serbie Villes de Voïvodine Villes de Serbie Liens externes (en) Vue satellite de Jazovo sur fallingrain.com Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la Hongrie
Hódegyháza

Hódegyháza (szerbül Јазово / Jazovo, a köznyelvben gyakran Jázova) falu Szerbiában, a Vajdaságban, az Észak-bánsági körzetben,Csóka községben található . Fekvése Nagykikindától északnyugatra, Csókától délkeletre, az Aranka folyó közelében, Tiszaszentmiklós és Szaján közt fekvő település. Története Hódegyháza közelében már a középkorban állt egy hasonló nevű település. 1337-ben a pápai tizedjegyzék említette először, tehát ekkor már temploma is állt. A 14. század elején a Csanád nemzetség volt Hódegyháza birtokosa. 1337-ben történt osztozkodáskor a Csanád nemzetség tagjai közül Csanád érsek és unokaöccsei, a Telegdyek kapták, kiknek utódai 1360-ban három részre osztották a falut, mely osztozáskor egyik részt Pongrác fiai, Tamás kalocsai érsek és Kelemen, a másikat Miklós fiai, György és Miklós, a harmadikat Lőrinc fiai, János és Tamás kapták meg, majd 1400 körül Hódegyházi Pál szerezte meg az egyik Telegdy részt. 1459-ben Telegdy András itteni részét elzálogosította Bodófalvi Ferenc deáknak, majd 1508-ban Telegdy István új királyi adományt kapott itteni birtokára. A török hódoltság elején a falu magyar jobbágyai elköltöztek, helyükbe szerbek telepedtek. 1557–1558-as török adólajstromok szerint már csak 14 ház volt itt, azokban is szerbek laktak, akik a falu nevét Hodits-ra változtatták. 1561-ben Telegdy Mihály hódegyházi részét hűtlenség miatt elvesztette, egykori birtokát Nádasdy Tamás nádor Kerecsényi Lászlónak adományozta. 1653-ban a nádor Béltelki Pálnak és Olasz Pálnak adományozta, majd 1689-ben özvegy Bélteki Pálné végrendeletében a falut Csomaközi Lászlónak hagyományozta. Hódegyháza a temesvári bánság szervezésekor már csak puszta volt, melybe 1760-ban a temesvári igazgatóság Szeged környéki magyarokból telepített ide szerződéses községet. 1812-ben a temesvári kamarai hivatal hat évre szóló szerződést kötött Jazova és Hadits nevű dohányültetvényekre. A két dohánykertészet ekkor 99 házban és 80 főből állt, lakói katolikus vallású magyarok voltak, és a dohányon kívül gabonát, árpát, zabot, kukoricát is termeltek, melyet főleg a szegedi piacon értékesítettek. Saját legelőjük nem volt, a szomszédos Tiszaszentmiklós maradványföldjeinek egy részét bérelték legelőnek. 1816-ban a birtokot József nádor a kincstártól megvásárolta, majd 1833–1844 között Torontál megyei Akács, Nagy- és Kis-Bikács községből érkezett lakosokkal gyarapította. A trianoni békeszerződés előtt Torontál vármegye Törökkanizsai járásához tartozott. Gazdasága Lakossága főként állattenyésztéssel és földműveléssel foglalkozik. Továbbá van még két mesterséges halastó is. Az egyik 2006-ig állami tulajdonban volt, aztán privatizálták. Népesség Demográfiai változások Etnikai összetétel Jegyzetek Források Borovszky Samu: Torontál vármegye Külső hivatkozások Hódegyháza története
Язово (Воеводина)

Язово (серб. Јазово, венг. Hódegyháza) — село в Сербии, в общине Чока, в Севернобанатском округе автономного края Воеводина, в историко-географической области Банат. По переписи населения Сербии 2002 года в селе проживали 978 жителей (по переписи 1991 года — 1118 жителей). Близ села протекает река Аранка. Демография В селе Язово в 2002 году проживало 787 совершеннолетних жителей, средний возраст 43,7 года (41,3 года у мужчин и 46,1 года у женщин). В селе есть 391 домашнее хозяйство, а среднее число жителей в домохозяйствах — 2,50. Село главным образом населено венграми. Примечания Ссылки Global Gazetteer (Falling Rain Genomics, Inc) . Архивировано из оригинала 27 июля 2009 года.
Jazovo

Jazovo (srbsko Јазово; madžarsko Hódegyháza) je naselje v Srbiji, ki upravno spada pod Občino Čoka; slednja pa je del Severnobanatskega upravnega okraja. Demografija V naselju živi 787 polnoletnih prebivalcev, pri čemer je njihova povprečna starost 43,7 let (41,3 pri moških in 46,1 pri ženskah). Naselje ima 391 gospodinjstev, pri čemer je povprečno število članov na gospodinjstvo 2,50. To naselje je v glavnem madžarsko (glede na rezultate popisa iz leta 2002). Viri in opombe Glej tudi seznam naselij v Srbiji
Јазово

Јазово (мађ. Hódegyháza) је насеље у Србији у општини Чока у Севернобанатском округу. Према попису из 2022. било је 517 становника. Близу села протиче река Златица. Овде се налази Јазово (слатинско станиште). Демографија У насељу Јазово живи 787 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 43,7 година (41,3 код мушкараца и 46,1 код жена). У насељу има 391 домаћинство, а просечан број чланова по домаћинству је 2,50. Ово насеље је углавном насељено Мађарима (према попису из 2002. године). Референце Спољашње везе Мапе, аеродроми и временска ситуација локација (Fallingrain) Сателитска мапа (Wikimapia) Гугл сателитска мапа (Maplandia) План насеља на мапи (Mapquest)
Успенско гробље

Успенско гробље је православно гробље у Новом Саду. Налази се у улици Новосадског сајма и основано је 1860. године. Гробље се простире на површини од око 4 ha и на њему су вршена сахрањивања до 1974. године. Године 1921. срушена је новосадска Јовановска црква и од тог материјала је подигнута капела на Успенском гробљу. Гробље је поново отворено за обред 1991. али само у постојећим породичним гробовима. На Успенском гробљу налази се заједничка гробница подигнута заробљеницима помрлим током Првог светског рата док је један део површине назван Руска парцела и на њему су сахрањени руски емигранти православне вере. Према проценама, у периоду од 1962 до данас, на Успенском гробљу је сахрањено 4400 људи. Успенско гробље, заједно са Алмашким, Римокатоличким, Реформатско хришћанским и Словачко евангеличким гробљем, Русинским, као и Јеврејским гробљем, представљају непокретно културно добро као просторна културно-историјска целина од великог значаја. Гробље одржава градско комунално предузеће Лисје из Новог Сада. Референце Спољашње везе Званични сајт Лисије: Успенско гробље