NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jokanovića kuća

Jokanovića kuća (The house of Jokanović's), is one of the oldest buildings in Užice, a city in western Serbia. It is located in the center of the town, next to a local art gallery. Jokanovića kuća was the property of the Jokanović family, one of the richest merchant families of Užice in the second half of 19th century. It is also known as "peccara" (the Jokanović's traded various commodities, including wine and brandy, and owned a couple of inns in Užice). The dwelling is a rare representative house of 19th century Serbia. Due to ethnographic considerations, the building has been declared a national cultural heritage site. References External links (in Serbian) Municipality of Užice
Јокановића кућа

Јокановића кућа је једна од најстаријих зграда у Ужицу. Јокановића кућа је била у власништву једне од најбогатијих трговачких ужичких породица са краја деветнаестог века. Такође је позната и под надимком 'Пецара' јер су се Јокановићи, између осталог, бавили и трговином вина и ракије, и били власници неколико кафана у граду. Она је ретка етно кућа која представља градски живот у деветнаестом веку, не само у Ужицу већ и шире. Кућа је 1988 проглашена за културно добро - етнографски споменик културе. Јокановића кућа се налази у саставу Народног музеја Ужице. Музејска поставка Стална музејска поставка под називом "Градска кућа у Ужицу у XIX и почетком XX века" отворена је у Јокановића кући 10. септембра 1992. године. Циљ ове поставке је да се прикаже како се један од најзначајнијих периода у развоју града Ужица – ослобођење од турске доминације – одразио на оно што чини окосницу сваког друштва – породицу, тј. на начин живљења у градској кући. Поставком се покушава приказати потпуна трансформација Ужица од оријенталне вароши, 'шехера', у српску варош која има претензије да прихвати сва европска струјања која су запљуснула целу Србију после ослобођења. У три ентеријера приказан је начин становања грађана Ужица у XIX и почетком XX века. Музејска поставка садржи три амбијенталне целине (три ентеријера): Оријентална соба Девојачка соба и Салон Локација Јокановића кућа се налази у самом центру града, на Тргу Светог Саве, близу Градске галерије, цркве Светог Ђорђа и Градске гимназије. Галерија Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара Векови и изложбе Јокановића куће („Политика”, 4. јануар 2019)
Gradić pejton

Gradić pejton (en serbe cyrillique : Градић пејтон) est un quartier de Belgrade, la capitale de la Serbie. Il est situé dans la municipalité urbaine de Vračar. Il est le seul quartier artisanal de la ville. Emplacement Gradić pejton est situé à 2 km du centre-ville de Belgrade (Terazije). Il naît à l'angle des rues Makenzijeva et Čuburska, à la hauteur du parc de Čubura. Il se présente comme la partie la plus occidentale du quartier de Čubura qui s'étend à l'est et au nord de Gradić pejton, qui, quant lui, est limité par les quartiers de Neimar au sud et de Vračar à l'ouest. Caractéristiques Gradić pejton est un quartier particulier de Belgrade dans la mesure où il constitue une zone artisanale avec de petites boutiques où l'on pratique certains arts aujourd'hui en voie de disparition. On y trouve des stamp-cutters (?), des imprimeurs, des charpentiers, des serruriers, des souffleurs de verre etc. On y trouve aussi plusieurs kafanas et cafés. Sur le plan architectural, Gradić pejton se singularise par rapport à d'autres quartiers de Belgrade. Le secteur a été construit entre 1968 et 1971 par l'architecte Ranko Radović (1935-2005), qui, à un moment où les immeubles en béton régnaient à Belgrade, a décidé de concevoir un complexe commercial entièrement construit en bois, notamment pour ne pas briser l'atmosphère bohème du quartier de Čubura. L'architecte a également tenu compte de l'ensemble de l'environnement, s'interdisant de couper un seul arbre du quartier[réf. nécessaire]. Le quartier doit son nom à la série télévisée Peyton Place, qui, à cette époque, a connu un immense succès en Serbie. D'autres quartiers, par exemple à Kraljevo et Pristina doivent son nom à cette série. Articles connexes Quartiers et faubourgs de Belgrade Vračar Liens externes Portail de Belgrade
Градић Пејтон (Занатски центар Врачар)

Занатски центар Врачар или, како се популарно назива Градић Пејтон, се налази у близини Чубурског парка, на Врачару у Београду и састоји се од 40 занатских радњи са основом у облику саћа. Подигнут је по пројекту архитекте Ранка Радовића, 1970. године. За ово дело, Радовић је награђен Октобарском наградом Салона за урбанизам. Референце Спољашње везе „Градић Пејтон“ поново ће бити украс Чубуре („Политика“, 8. мај 2016) Легализација успомена („Политика”, 9. април 2017)
Каленич

Рынок Каленич (серб. Каленић пијаца) — городской район, а также зелёный рынок в центре Белграда (община Врачар) площадью 11,744 м2. Крупнейший в городе. Расположен в конце ул. Негошева в общине Врачар. Построен в 1926 году и находится на пересечении трёх улиц. Назван в честь благотворителя Влайко Каленича, который посмертно пожертвовал средства студентам и гуманитарным организациям. Открыт во второй половине дня. Примечания
Црква Вазнесења Господњег у Рудовцима

Црква Вазнесења Господњег у Рудовцима, насељеном месту на територији градске општине Лазаревац, припада Епархији шумадијској. Црква је подигнута на темељима започетог храма пре Другог светског рата. Градња је настављена тек 1989. године, да би била освештана 1994. године. Подигнута је по међуратном пројекту архитекте Отона Урбана, црква је издвојена због важног места проте Ранка Митровића у црквеном и националном животу овог краја. Прота Ранко био је један од главних иницијатора и један од најистакнутих вођа Другог српског устанка. У његовој кући одржавани су тајни састанци српских устаника. Стога је у порти рудовачког храма упоредо са његовим подизањем грађена и спомен-кућа проте Ранка. Галерија Референце Спољашње везе „Археријско намесништво колубарско-посавско”. Епархија шумадијска. Приступљено 18. 3. 2019.
Herrens himmelsfärds kyrka, Rudovci

Herrens himmelsfärds kyrka (serbisk kyrilliska: Црква Вазнесења Господњег; translitteration: Crkva Vaznesenja Gospodnjeg) är en serbisk-ortodox kyrkobyggnad belägen i byn Rudovci i den separata territoriella enheten Staden Belgrad, i centrala Serbien. Kyrkan är helgad åt Kristi himmelsfärdsdag och tillhör Šumadijas stift. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Religion i Serbien Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Herrens himmelsfärds kyrka, Rudovci.
Helige Savas kyrka, Trbušnica

Helige Savas kyrka (serbisk kyrilliska: Црква Светог Саве; latinska: Crkva Svetog Save) är en serbisk-ortodox kyrkobyggnad, belägen i byn Trbušnica i kommunen Lazarevac i Serbiens huvudstad, Belgrad. Kyrkan är helgad åt Helige Sava, som grundade den Serbisk-ortodoxa kyrkan år 1219 och var dess första ärkebiskop. Den tillhör Šumadijas stift. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Östortodoxa kyrkan i Serbien Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Helige Savas kyrka, Trbušnica. Stiftets hemsida Serbisk-ortodoxa kyrkans hemsida
Kalča

Kalča is a large shopping center in the City of Niš. It has been open since 1993, and is located in downtown Niš. Features The shopping centre covers the area of over 32,000 m2 (340,000 sq ft) on the ground and two more floors. There are nearly five hundred shops, many galleries, in-doors squares, passages, drives and stairs, all of them forming a modern ensemble. The glass facade is supported by pillars. External links Niš website
Тржни центар Калча

ТЦ Калча је највећи тржни центар у Нишу грађен од 1990. до 1993. године. Данас се Ниш огледа у овим стакленим површинама, које повезују стари град и нови Ниш који ће тек доћи. На месту где се данас налази овај трговински центар, до почетка осамдесетих радила је кафана која је носила исто име, названа по најпознатијем нишком ловцу и љубитељу севдаха Милану Николићу Калчи. Карактеристике Тржни центар се простире на површини од преко 32.000 m² у основи и још два спрата. Постоји око пет стотина продавница, многе галерије, тргова, пролази, дискови и степенице, сви формирања модерне ансамбл. Стаклена фасада је подржана стубовима. Историја Тржни центар је саграђен на месту где се налазила истоимена култна кафана, која је нажалост због тога морала бити порушена. Инвеститор изградње је био Грађевинар, а пројектант познати нишки архитекта Предраг Т. Јанић. Његово решење је изабрано као најбоље још 1981. године на конкурсу тадашњег Фонда за уређење грагског грађевинског земљишта, али су недостатак финансија и процедура око обезбеђивања земљишта оложили почетак изградње још за 10 година. Првобитним идејним пројектом, већина локала је била прилагођена великим друштвеним фирмама са простора целе бивше Југославије, а тек малени део, назван занатски центар, тадашњим приватницима. Крај 1980-их и 1990-их година су донели нову економску реалност, па су локали, од којих су неки имали и по 1.200 квадрата, уситњени на мноштво мањих и понуђени су у слободну продају грађанству. Локали су продати још у току изградње која је почела 1991. године, иако је квадрат коштао од 2.000 па до 5.500 немачких марака. Архитекта Јанић је у интервјуу за Блиц изјавио: „Калча је замишљен као мини град са две главне пешачке променаде које се укрштају, и више мањих улица које их опслужују и збирно чине кружни ток. У то време такав тржни центар треће генерације није постојао у целој Србији. Калча је био новина и по примени материјала, јер је цела фасада урађена од специјалног стакла које је набављено у Белгији. Изабрао сам стакло за фасаду, јер ми је идеја била да се објекат максимално дематеријализује, да не буде „претежак”. Сваки други материјал осим стакла би био неподобан за објекат те величине. Рефлектујуће стаклене површине у којима се огледају суседни објекти чине објекат визуелном доминантом”. Мало Нишлија зна да је првобитним пројектом Калча имао и велику подземну гаражу, али она никада није изграђена јер је инвеститор одустао у последњем часу, страхујући од подземних вода које би знатно успориле радове. Референце Спољашње везе Овај чланак о Нишу је клица. Можете допринети Википедији тако што ћете га проширити.
Камењар (насеље)

Камењар је градско насеље Новог Сада. Смештен је између реке Дунав на југозападу, Адица на северу и Каменичког острва на истоку. У административном смислу, Камењар је подељен између месне заједнице "Адице" на западу и месне заједнице "Јужни Телеп" на истоку. Историја Оно што Новосађани више од 20 година зову "Долина лопова", урбанисти су деценијама планирали као шумско подручје. Непосредно поред, од половине шездесетих година прошлог века након великих поплава када се приступило уређењу обала, била су викенд насеља Камењар I и II, "Асурџићева шума" и "Шајкашка". Ово су била викенд насеља са привременим објектима и све је уређивано на основу Урбанистичког решења из 1966. и 1972. године, које је донето на основу захтева Удружења спортских риболоваца Камењар.[1] Тај план је предвиђао - и то се углавном поштовало - да викенд куће буду до 25 квадрата, да су грађене од лаких грађевинских материјала, без ограда, без гаража и других помоћних објекта. Укупно је било планирано постојање 399 кућица и једног мањег угоститељског објекта. Тако је и било до половине деведесетих година. Тада на обали Дунава, у правцу ка западу, гледано од викенд насеља "Шајкашка", ничу куће - заправо виле са базенима и настаје оно што се зове "Долина лопова".[2] Колико се дивља градња овде разбуктала довољно говори податак да је градска власт на крају века обрисала урбанистички план за овај део обале и потом донела план који обухвата део Камењара V и VI. Информације из локалне управе од пре више од 15 година указивале су на то да је до пролећа 2003. године само у делу "Асурџићеве шуме" саграђено око 50 нелегалних објеката. Такође, тада је забележено да је на простору који обухвата Камењар V никло 30 кућа са још 29 помоћних објеката и гаража, као и да је било још неколико других објеката у изградњи. Урбанисти су тада навели да је то значајан раст јер су аеро-фото снимци из 1998. године показивали тек око двадесетак објеката. Новосадска власт је јула 2005. године усвојила урбанистички план како би легализовала објекте који су већ саграђени на мањем делу Камењара. Тада је предвиђено и да нови објекти могу да имају максимум 30 квадрата, приземље и поткровље, без могућности градње помоћних објеката, што се углавном није поштовало. Да градња овде никад није стала говоре аеро-фото и сателитски снимци из 2004, 2009, 2017. и 2021. године. Фотографије из ваздуха показују да је од 2004. до 2009. године градња углавном стагнирала, али се потом поново активирала и интензивно се градило у делу Камењара V и VI. Саграђено је више од десетак објеката. Све ове деценије земљиште, које је фактички корито реке пре насипа за одбрану од поплава, води се као власништво државе, шумско подручје којим управљају "Воде Војводине" преко "Шајкашке", на основу права коришћења.[3] Спољашње везе Ниче комплекс на Камењару - како се насеље нелегално ширило кроз године
Magyarország belgrádi nagykövetsége

Magyarország belgrádi nagykövetsége (szerbül: Ambasada Mađarske u Beogradu, cirill írással: Амбасада Мађарске у Београду) a történelem során több országban töltötte be diplomáciai képviselet szerepét, miközben ugyanabban a városban maradt: nyitásakor a Szerb–Horvát–Szlovén Királyságnál, majd Jugoszláviában, később Szerbia és Montenegróban végül napjainkban Szerbiában. Az intézmény Magyarország és Szerbia kapcsolataiban fontos szerepet tölt be. A misszió Belgrád Vračar városrészében a található, a Krunska 72. alatt. Nagykövetünk 2014 óta Pintér Attila Napra pontosan nem tudjuk, hogy mikor nyílt a belgrádi követség, csak azt, hogy első követünk, maglódi Wodianer Rezső (a századelőn a Rezső és a Rudolf nevek mondhatni csereszabatosak voltak a sajtóban, így számtalan esetben Wodianer Rudolf néven hivatkoznak rá) 1919 decemberének utolsó napjaiban utazott állomáshelyére. Zaklatott időszak volt ez Magyarország és Szerbia kapcsolataiban, hiszen az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása révén létrejött fiatal önálló Magyarország déli területét a szerbek tartották megszállás alatt, sőt, 1921-ben kikiáltották a rövid életű Baranya–bajai Szerb–Magyar Köztársaságot is. A következő hír a belgrádi követségről, hogy új palotát építtet a magyar kormány, melyre 1922-ben 12 857 600 koronát fordított. A közlöny 1923. október 1-jét adja meg, mint a követség új helyszínen való működésének kezdődátumát, az ott közölt cím: Zorina ulica 70., az épület tervezője egy müncheni illetőségű építész, bizonyos Rudolf Koller volt, a felépítéséhez szükséges építőanyagot pedig Magyarországról szállították Belgrádba. Ismeretes, hogy a Harmadik Birodalom és Magyarország 1941 áprilisában megtámadták Jugoszláviát. A hadszíntérré változott országban a követség működése ellehetetlenült, Bakách-Bessenyey György akkori követ és a képviselet személyzete április 21-én hagyták el a követséget, és egy nap alatt értek Budapestre gépkocsival. A jugoszláv reláció a második világháborút követően benne volt abban a nyolcban, ahol első körben újjá kívánták szervezni a külképviseletet. Azonban a háború alatt a követség épülete megsérült, 1946-47 során építették újjá, több mint egymillió forintos ráfordítással. Az első követünk Szántó Zoltán kommunista diplomata lett 1947-től. 1956. október 3-án emelték a képviseletet nagykövetségi rangra, első nagykövetünk Münnich Ferenc volt, aki megbízólevelének átadása (1956. október 6.) után három héttel az 1956-os forradalom politikai változásainak a következményeként már az első Nagy Imre-kormány belügyminisztere lett, így az állomáshelyét el kellett hagynia, megbízatását azonban csak kis késéssel, november 12-én vonták vissza. A rendszerváltás előtti utolsó nagykövetünk Györke Sándor volt, aki kiküldetése utolsó fél évében a jugoszláviaival párhuzamosan moszkvai nagykövet is volt. Az 1990-ben őt váltó Őszi István később szlovéniai nagykövetünk is volt. Jegyzetek
Most Svobody (Novi Sad)

Most Svobody (srbsky v latince Most Slobode, v cyrilici Мост Слободе, maďarsky Szabadság híd) se nachází v Novém Sadu a překonává řeku Dunaj. Veden je severojížním směrem. Spojuje Sremskou Kamenici s novosadskou městskou částí Liman a dále přechází v monumentální osu vojvodinské metropole, bulvár Osvobození (Bulevar Oslobođenja). Pod mostem se na novosadské straně nachází známá městská pláž Štrand. Historie Projektantem silničního mostu byl akademik Nikola Hajdin, spolu s inženýry Gojkem Nenadovićem a Predragem Želalićem. Ti navrhli zavěšený most, který podpírají dva pilíře. Každý z nich má výšku 60 metrů, od sebe jsou vzdáleny 361 m. Délka stavby činí 1382 metrů. Výstavba mostu trvala celkem 5 let (1976 – 1981); spotřebováno bylo 30 000 kubických metrů betonu, 2150 tun železa a 10 000 tun oceli. Vozovku mostu tvoří 6 pruhů (tři v každém směru) a dva chodníky pro pěší. Most byl slavnostně otevřen 23. října 1981. 3. dubna 1999 byl během bombardování Jugoslávie silami NATO značně poškozen (stejně jako zbývající další dva novosadské mosty). Bomba ho zasáhla ve večerních hodinách během večerní špičky. Vyřazení mostu vyvolalo vážné dopravní komplikace a také přerušení dodávek vody do nemocnice v nedaleké Sremské Kamenici. Trosky stavby, které se potopily do Dunaje, způsobily značné komplikace nákladní lodní dopravě. V roce 2002 byl vyjednán program obnovy v hodnotě 34 milionů USD. Rekonstrukce mostu probíhala v letech 2003 – 2005 (Celkem trvala 2 roky a 22 dní). Slavnostní otevření mostu bylo celkem dvojí; nejprve za účasti starostky Maji Gojković, o několik dní později most otevřel tehdejší komisař EU pro rozšíření Olli Rehn. Most má být součástí plánované dálnice, která bude protínat Frušku Goru a spojí Novi Sad se Sremskou Mitrovicí. V souvislosti s ním byl ještě vybudován Tunel Mišeluk, který překonává vysoký jižní břeh Dunaje a z jižní strany navazuje následně hned za mostem. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Most Svobody na Wikimedia Commons
Freiheitsbrücke (Novi Sad)

Die Freiheitsbrücke (Serbisch: Мост Слободе/Most Slobode) ist eine Schrägseilbrücke über die Donau im serbischen Novi Sad. Sie wurde zwischen 1976 und 1981 gebaut und 1981, am Jahrestag der Befreiung Novi Sads von den deutschen Besatzern, für den Verkehr freigegeben. Von der Bevölkerung Novi Sads wird die Brücke auch als „Kamenički Most“ bezeichnet, da sie nach Sremska Kamenica führt. Die Brücke ist eine Stahlbetonkonstruktion, sie ist 1312 m lang und 27,60 m breit. Sie hat sechs Fahrzeug- und zwei Fußgängerspuren, die beiden Pylonen sind 60 m hoch. Entworfen wurde die Brücke vom Architekten Nikola Hajdin, ausgeführt vom Belgrader Unternehmen Mostogradnja. Die Brücke wurde am 3. April 1999 während eines Luftangriffes der NATO zerstört und stellte zwischenzeitlich ein großes Hindernis für den Schiffsverkehr dar. Am 11. Oktober 2005 wurde die wiederaufgebaute Brücke offiziell für den Verkehr freigegeben; die Wiederherstellung dauerte rund zwei Jahre und kostete ca. 40 Millionen Euro. Weblinks
Pont de la Liberté (Novi Sad)

Le pont de la Liberté (en serbe : Мост слободе et Most slobode) est situé à Novi Sad, la capitale de la province autonome de Voïvodine, en Serbie. Il traverse le Danube et appartient à la catégorie des ponts haubanés. Construit en 1981, il a été détruit lors d'un bombardement de la ville par l'OTAN le 4 avril 1999. Il a été reconstruit à l'identique de 2003 à 2005 et a de nouveau été ouvert à la circulation le 7 octobre 2005. Il a été conçu par l'ingénieur civil Nikola Hajdin, qui est aussi l'actuel président de l'Académie serbe des sciences et des arts. Large de 27,60 m, le pont de la Liberté est un pont autoroutier qui offre six voies à la circulation. Reconstruction La reconstruction du pont a coûté 40 millions de dollars à la ville de Novi Sad et elle a duré un peu plus de deux ans. Le maire de la ville, Maja Gojković, l'a rouvert à la circulation le 7 octobre 2005. L'inauguration officielle avait eu lieu quelques jours plus tôt et diverses personnalités de l'Agence européenne pour la reconstruction assistaient à la cérémonie. La reconstruction du pont et sa réouverture ont donné lieu à des polémiques : certaines personnalités politiques ont exprimé leur reconnaissance et celle des citoyens de Novi Sad à l'égard de l'Union européenne, tandis que d'autres affirmaient que, de toute façon, l'Union européenne était obligée de participer à la reconstruction de l'ouvrage, au titre des réparations des dommages de guerre. Voir aussi Articles connexes Transports en Serbie Liens externes (de + en + fr) « Most Slobode », sur fr.structurae.de, Structurae (consulté le 19 mars 2008) - Notice technique sur le pont (en) « The Sloboda Bridge - Novi Sad », sur yu-build.com, YU Build (consulté le 19 mars 2008) (en) « Deal signed to rebuild Danube bridge », sur news.bbc.co.uk, BBC News, 24 juillet 2002 (consulté le 19 mars 2008) - Article sur la reconstruction du pont Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des routes Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des ponts
Szabadság híd (Újvidék)

Az újvidéki Szabadság híd (szerbül Мост слободе / Most Slobode) a város egyik jelképe. Története Nikola Hajdin mérnök-akadémikus a hidat az újvidéki oldalon a strand fölé, míg a szerémségi oldalon a Ribnjak városrész és a kamenicai park köze tervezte. Az építését a belgrádi Mostogradnja vállalat végezte, a tervezett alkatrészeket budapesti Ganz Gépgyár készítette. Az építkezés 1976. szeptember 22-én kezdődött, az ünnepélyes átadás 1981. október 23-án volt. A fő tartóoszlopok magassága 58,80 m. A szerémségi oldalon építettek két, a hídhoz csatlakozó párhuzamos alagutat: az egyik 37, míg a másik 390 m hosszú. 1999. április 3-án a Jugoszláviát támadó NATO lebombázta, helyette ezután egy pontonhíd szolgálta az átkelést. 2003 és 2005 között azután helyreállították, a költségeket teljes egészében az Európai Unió (EU) állta: az Európai Újjáépítési Ügynökség 40 millió eurót költött rá, ezen túlmenően az EU 22 milliót szánt a folyómeder NATO-bombáktól való megtisztítására. Képek Külső hivatkozások Az újvidéki hidak története 1999-ig
Vrijheidsbrug (Novi Sad)

De Vrijheidsbrug (Servisch: Мост слободе / Most slobode) is een tuibrug in Novi Sad, de hoofdstad van de Servische regio Vojvodina. Het is een van de bruggen in Novi Sad die de oevers van de Donau met elkaar verbinden. De brug werd gebouwd in 1981 en vernietigd door de NAVO in het kader van de Operatie Allied Force op 4 april 1999. Tussen 2003 en 2005 werd de 27,60 meter brede Vrijheidsbrug herbouwd. Tot 2005 lag er nog een pontonbrug over de Donau, waardoor het scheepvaartverkeer vanuit het noorden geblokkeerd was. Sinds de Vrijheidsbrug in oktober 2005 weer in gebruik is genomen, is de pontonbrug verdwenen en ondervindt het scheepvaartverkeer geen hinder meer. De nieuwe brug is identiek aan de oude. Bij de heropening waren vertegenwoordigers van het Europees Bureau voor wederopbouw aanwezig. De herbouw en heropening leidden tot discussies. Aan de ene kant waren veel Serviërs de Europese Unie dankbaar voor de financiële ondersteuning, maar aan de andere kant zagen zij het als herstelbetaling voor de tijdens de bombardementen aangerichte schade.
Most Wolności w Nowym Sadzie

Most Wolności (serb. Мост слободе - Most slobode, Каменички мост - Kamenički most) – podwieszany most drogowy na Dunaju w Nowym Sadzie w Serbii. Most ma konstrukcję żelbetową, 1312 m długości, 27,60 m szerokości. Płyta mostu jest zawieszona na dwóch pylonach wysokości 60 m, odległych od siebie o 351 m. Most ma sześć pasów ruchu dla pojazdów kołowych i dwa chodniki dla pieszych. Projektantem mostu był architekt Nikola Hajdin. Most znajduje się między Nowym Sadem a miastem Sremska Kamenica. Most został oddany do użytku 23 października 1981 po budowie trwającej od 1976. 3 kwietnia 1999 został zniszczony przez naloty NATO. Zburzony most blokował żeglugę na Dunaju. Po trwającej dwa lata odbudowie 8 października 2005 most został powtórnie oddany do ruchu. Odbudowa kosztowała około 40 mln euro. Zobacz też Inne mosty wantowe w Serbii: Most nad Adą Ciganliją w Belgradzie Przypisy