NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ракина бара

Ракина бара е карстово езеро в Сърбия. Описание Разположено е в Сремчица, община Чукарица на 180 метра надморска височина. Площта му е около 2 хектара. След дълъг период на суша доброволци решават да възобновят водоема и към 2021 година биологичното разнообразие в района е възстановено. Във водата плуват риби, наблюдават се щъркели, чапли, патици и други. Бележки
Rakina bara

Rakina bara je najveće kraško jezero u Šumadiji. Nalazi se na teritoriji opštine Čukarica, u Sremčici, 20 km od centra Beograda. Fizičko-geografske karakteristike jezera Prema zvaničnim podacima nekada je jezero bilo dugo 175 m, široko 112,5 m, duboko oko 1 m, a površina je preko 3 ha. Jezero se snabdevalo vodom od padavina, kao i sa dva izvora. Sada dubina iznosi 1 m. Istorijat Pedesetih godina prošlog veka postojala je namera da se jezero preobrazi u turistički centar uređenjem obale, izgradnjom restorana i raznih ugostiteljskih objekata. Nekim davnim urbanističkim planovima, predviđeno je da Rakina bara zajedno sa Adom Ciganlijom i Košutnjakom, predstavlja turističku ponudu Čukarice. Međutim, ideja, nije bila realizovana. Prepuštena nemaru vlasti i pojedinih ljudi iz kraja, Rakina bara je počela da propada do sadašnjeg zabrinjavajućeg stanja. Osamdesetih godina Rakina bara je bila jedno od malobrojnih romantičnih mesta gde su dolazili ne samo stanovnici Sremčice već i mladi parovi iz centra grada. Voda u jezeru je bila toliko čista da se mogao videti svaki kamenčić na dnu. Obala je bila peskovita, a mulj se mogao naći samo na sredini jezera pa je Rakina bara bila jedinstveno kupalište. Na izvorištu bare ljudi su pojili stoku, a mnogi su u njoj naučili da plivaju. Održavana su ribolovačka takmičenja na jezeru. Međutim, Rakina bara je počela da propada, sve do ivice odumiranja. Tokom 2020 i 2021. godine, akcijom građana Sremčice, jezero je potpuno revitalizovano, poribljeno i potpuno očišćeno. Ekosistem Ranijih godina meštani su mrežama hvatali šarane. Danas u vodi se može videti vodena zmija, poneka riba i patka. Ekologija Godinama su se fekalne vode izlivale u Rakinu baru, jedino prirodno jezero u Beogradu, relativno skoro su delimično usmerene u kanalizacionu mrežu, ali prilazi vodi i dalje su zagušeni najlonskim kesama, plastičnim flašama i automobilskim gumama upletenim u rogoz. Pre nego što stručnjaci stignu da je očiste, bara bi mogla da nestane jer voda otiče kroz udubljenje u zemlji. U Rakinoj bari postoji vrtača nastala tako što je voda počela da otiče nakon poplava i nevremena koje su bile 1985. Prema rečima meštana, u vrtaču su stanovnici ubacivali živu kako bi ona progrizla tlo, stvorila veću rupu i ubrzala isušivanje. Udubljenje, takozvana vrtača, smešteno je na najnezgodnijem mestu, odmah pored izvora iz kojeg se bara napaja. U toku većeg dela godine voda i ne stiže do bare već ponire u vrtaču i tako se bara isušuje.Zemlja ne samo da se „otvara” pod barom već bi se mogla i sručiti na nju jer se voda drenira kroz pukotine zemljišta blizu izvora, potkopava tlo nad barom i stvara klizište koje preti da zatrpa jezero. Vidi još Spisak jezera u Srbiji Reference Spoljašnje veze Politika online
Врмџанско језеро

Врмџанско језеро представља атрактивно излетиште и риболовачки пункт. Смештено је у непосредној близини истоименог села и у јужном подножју планине Ртањ. Од села Врмџа удаљено је 3 km, а од Сокобање 15 km. Подручје где је смештено језеро веома је богато природним лепотама, пашњацима, шумама и извајаним стенама. За ово подручје је карактеристичан веома чист ваздух, извор хладне пијаће воде, као и богатство шумског воћа, печурака и разноликог лековитог биља. Настанак Врмџанско језеро је крашког порекла, овалног облика. Врмџанско језеро је настало на месту левкастог удубљења. Године 1892. вртача пречника 80 метара је испуњена водом, после јаког пљуска услед зачепљења понора. Услед отчепљивања нових понора, пре педесетак година, језеро дубине 10 метара је привремено нестало. Данас се вода у језеру обнавља са малог извора, подземних извора, кише и снегова. Име језера Име језера је веома необично, али не и за оне који су из тог краја. И дан данас се у овом крају може чути да се „киша врне из облака” или када у врелини лета „треба наврнути воду у башту”. Из речи наврнути потекло је име Врмџа. То значи да место са тим именом карактерише много извора, потока, поточића, речица, па и река, јер врм означава воду. Клима Средња годишња температура ваздуха је између 9°C и 12°С. Период вегетације у овој области се креће од 220 до 260 дана, у том периоду се излучи 55-60% падавина од укупне количине. Флора и фауна Околину језера карактерише богатство биља, шумског воћа, печурака. На планини Ртањ расте око 60 ендемских врста лековитог биља. У језеру су заступљене рибе, као што су шаран, бабушка, караш, бодорка, а некад је пуштена и калифорнијска пастрмка. Туризам Ово подручје је специфично по рушевинама древног Врмџанског града. Рушевине древног Врмџанског града се налазе на висоравни изнад села Врмџа. Изграђен је између 4. и 6. века, ради одбране византијске територије од упада Авара и Словена. У близини Врмџанског језера, тачније у селу Врмџа налази се црква Свете Тројице. Изграђен је почетком 19.века. У цркви се налазе вредне иконе рађене на платну. У овом подручју се сваке године одржава манифестација Свети Јован Биљобер. Ову манифестацију посебно посећује велики број стручњака. Врмџанско језеро представља дивно место за одмор, риболов и брање ртањског чаја. Село Врмџа нуди и смештај својим посетиоцима. Последњих година, село има добрих приватних понуда и добро је посећено. За село је карактеристична домаћа храна, етно специјалитети. Галерија Види још Списак језера у Србији Референце Спољашње везе
Трешња (језеро)

Трешња је вештачко језеро, смештено у насељу Мала Иванча на граници општина Сопот и Вождовац. Окружено је листопадно-четинарском шумом. Локација Језеро је удаљено тридесетак километара од Београда и 15 km од Сопота. Налази се између две београдске планине — Авале и Космај у насељу Мала Иванча. До њега се може доћи Авалским путем. На ободу шуме налази се истоимени заселак који је коришћен као база за одлазак на језеро. Карактеристике Језеро Трешња је дугачко 150 метара, а просечна ширина му је око 30 метара. Обала је пространа и веома приступачна, иако је некада била одзидана бетоном. У близини језера налазе се два извора. Активности Због своје локације ово језеро привлачи различита посетиоце — излетнике, бициклисте, купаче, роштиљџије и све остале заљубљенике у нетакнуту природу. У корењу храстова у широј околини језера се могу пронаћи црни тартуфи. Главна активност на језеру је риболов. У језеру има, бодорке, сунчанице, бабушке, шарана, кркуше и амурског чебачока. У близини језера налази се ловиште Трешња површине 100 хектара у којем се гаје јелени лопатари, муфлони, дивље свиње и бројне друге животиње. Ово је једно од најлепших и најбогатијих дивљачима ловишта на територији Београда. Види још Списак језера у Србији Референце Литература Мала енциклопедија Просвета (3 изд.). Београд: Просвета. 1985. ISBN 978-86-07-00001-2. Марковић, Јован Ђ. (1990). Енциклопедијски географски лексикон Југославије. Сарајево: Свјетлост. ISBN 978-86-01-02651-3. Спољашње везе Туристичка организација Београда
Náměstí Partyzánů (Užice)

Náměstí Partyzánů (srbsky Трг Партизана/Trg Partizana) je hlavní náměstí v srbském městě Užice na západě země. V jeho blízkosti se nachází Hotel Zlatibor. Historie Náměstí vzniklo jako zcela nový veřejný prostor po druhé světové válce. Vzniklo podle plánu urbanistů Stanko Mandiće a Milorada Pantoviće. Prostorné náměstí vzniklo v duchu moderní architektury a obklopila ho řada budov z přelomu 50. a 60. let 20. století, které měly definovat centrum města – divadlo, kino, univerzita, knihovna, archiv a další. Budovy byly rozmístěny do třech bloků, které se nachází okolo náměstí. Stavební práce na náměstí byly zahájeny 7. prosince 1959 a ukončeny dne 4. června 1961 na den výročí propuknutí povstání v Srbsku za druhé světové války. Již od počátku byl středový prostor náměstí zamýšlen jako pěší zóna. Dominantou náměstí byla socha Josipa Broze Tita od sochaře Frana Kršnici v nadživotní velikosti pěti metrů. Socha se zde nacházela až do roku 1991, kdy byla přemístěna na dvůr městského muzea. Reference
Damat Ali-Paša's Turbeh

Damat Ali-Paša's Türbeh is an Ottoman mausoleum erected in 1784 in Belgrade, Serbia. It holds the body of the Ottoman general and Grand Vizier Silahdar Damat Ali Pasha. The building is situated in the Upper Town of the Belgrade Fortress. Along with Sheik Mustafa's Tomb, this monument represents one of the only remaining examples of Islamic funerary architecture in Belgrade. History After the withdrawal of the Turkish army in 1867, the türbeh served as a storage building and then as a museum of old weapons and trophies. During the bombing of Belgrade in 1915, the portal and one part of the niche where the original inscription was located, were completely destroyed. Soon after that, in 1915, the Austrians began reconstructing the türbeh. The work on the final reconstruction were undertaken by the Municipality of Belgrade in the 1930s. In place of the old, broken plaque with the inscription, a new plaque was set in the niche above the portal. Research and scholarship Over the past hundred years, a number of scholarly research publications have appeared relating to Damat Ali-Paša's türbeh. A former clerk of the Turkish embassy in Belgrade, Теvdih Remzi, managed to restore the text of the damaged memorial plaque above the portal of the türbeh and identified the structure as the burial place of Hadži Mustafa Pasha, a Belgrade vizier, murdered in 1801. During his stay in Belgrade during the First World War, 1916–17, Remzi corrected this assertion, with a more precise rendering of the text from the plaque as: "With the effort of Hadži Mustafa Paša, Šehid Ali Paša's türbeh was repaired", thus identifying the türbeh as the memorial to the eminent Turkish commander Damat Ali-Paša. This identification challenged the widespread belief that the türbeh was the burial place of Kara Mustafa Pasha, who, in 1683, after the defeat near Vienna, was murdered in Belgrade by the order of sultan Mehmed IV. During research conducted in 1936–37, and following restoration works on the türbeh conducted by Меhmed Delić on the burial site in the türbeh, a broken scope was found with an inscription on it from 1818/19. The restored text from the scope proves that the structure was originally erected at the burial site of Damat Ali-Paša, and that it was rebuilt in 1818–1819. In a 1977 study of Ottoman architecture in Belgrade, Divan Đurić-Zamolo argued that the structure dated back to 1716–1717; and the architect I. Zdravković concurred with this view. The largest and most detailed study to date was published by Marko Popović in 1991, and demonstrates that the türbeh was erected in 1784 as a memorial to Izzet Mehmed Pasha. References
Monastère de Kamenica

Le monastère de Kamenica (en serbe cyrillique : Манастир Каменица ; en serbe latin : Manastir Kamenica) est un monastère orthodoxe serbe situé à Kamenica, dans le district de Nišava et sur le territoire de la ville de Niš en Serbie. Le monastère est dédié à saint Georges. Présentation Le monastère a été construit après la chute du despotat de Serbie en 1459, à l'emplacement d'un lieu de culte remontant à l'Antiquité ; il a été l'un des monastères les plus importants de la région de Niš pendant le Moyen Âge. Les premières mentions de Kamenica proviennent de documents ottomans datés de 1498, 1515 et 1553. Au XVIe siècle, il abritait une école et on y pratiquait la copie ; en 1515, un moine inconnu a ainsi transcrit le « Minej pour le mois d'août » et, en 1553, le hiérodiacre Arsenije a écrit et décoré le « Minej pour le mois de septembre », qui se trouve aujourd'hui au monastère de Šišatovac dans la Fruška gora. En 1553, les Turcs ont saccagé le monastère mais les moines ont réussi à s'enfuir et à sauver le livre. Le monastère en ruine a été oublié. En revanche, il a été redécouvert lors de fouilles archéologiques réalisées en 1988 sous la supervision de l'Institut pour la protection du patrimoine de Niš. Des pièces de monnaie turques et autrichiennes ont été retrouvées sur le site, ainsi qu'une croix en fer. Les fondations de l'église ont été mises au jour et ont montré que l'édifice était constitué d'une nef unique prolongée par une abside demi-circulaire et précédée d'un narthex. La pierre de l'autel remontait à la période romaine, tout comme les briques recouvrant le sol de la net et du narthex. Au nord de l'église se trouvait le cimetière. La nouvelle église du monastère, consacrée à saint Georges, est constituée d'une nef unique ; la façade occidentale est dominée par un clocher-porche carré ; elle a été consacrée en 2005 par l'évêque de l'éparchie de Niš Irinej (Irénée), qui, par la suite, est devenu patriarche de l'Église orthodoxe serbe. À l'est de l'église se trouve le cimetière monastique ; une nouvelle fontaine a été construite, ainsi qu'un pont au-dessus de la rivière. Le monastère ainsi rénové est devenu un métoque du monastère Saint-Jean-Baptiste de Gornji Matejevac. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Nišava Liens externes (sr) « Manastir Kamenica », sur manastirispc.org, Site de Srpska Pravoslavna Crkva (consulté le 22 juillet 2016) Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme
Манастир Каменица

Манастир Каменица припада Епархији нишкој Српске православне цркве и представља непокретно културно добро као споменик културе.. Налази се у истоименом селу на територији градске општине Пантелеј и посвећен је Светом Георгију победоносцу. Прошлост манастира Манастир је подигнут на месту старог светилишта из античког периода 1459. године, након пада Српске деспотовине. Манастир је био један од највећих манастира нишке области у средњем веку. Први писани подаци о манастиру налазе се у турским пописима из 1498, 1515. и 1553. године. У 16. веку у манастиру се налазила школа, а монаси су се бавили преписивачком делатношћу. Манастир је страдао у турским најездама и дуго је био у рушевинама, затрпан и заборављен. 1515. године непознати монах, чије име није забележено је преписао Минеј за месец август, а 1553. године јерођакон Арсеније је написао и украсио Минеј за месец септембар. Овај Минеј се данас чува у манастиру Шишатовац на Фрушкој гори. Минеј је завршио у Војводини након што су монаси бежећи од турске најезде понели књиге и списе са собом преко Саве и Дунава. Интересантан податак је да се у оквиру самог манастира налазила преписивачка школа, која је поред најпознатије "Ресавске школе", била једна од највећих на овим просторима. "У овом манастиру је била изузетно јака преписивачка делатност. У оквиру Српске академије наука у Сремским Карловцима се чува један важан јеванђелистар који је у манастиру, у колиби, преписао, за време митрополита Георгија, неки калуђер, чије име није отало забележено". Археолошки налази Пронађен је археолошким ископавањима 1988. године. Ископавања су добровољно вршили мештани села Каменица, уз надзор Завода за заштиту споменика из Ниша. Пронађено је нешто турског и аустријског новца и један ковани крст од гвожђа, што је нумерисано и предато нишком Музеју. Откривени темељи показали су да је црква била једнобродна грађевина са полукружном апсидом на истоку и припратом на западној страни. Часна трпеза био је римски жртвеник из античког периода, а римске опеке покривале су подове наоса и припрате. Простор северно од цркве је коришћен за сахрањивање. Пронађена је и мермерна плоча са Христовим монограмом, која сада служи као амвонска розета у храму светог Николаја у селу Каменица. Манастир је подигнут на темељима неког ранијег античког светилишта, које није било паганско, већ хришћанско. Манастир данас Нова црква светог великомученика Георгија је једнобродна грађевина са звоником изнад улаза. Цркву је осветио тадашњи владика нишки Иринеј 2005. године. На источној страни од цркве налази се монашко гробље, које није истражено у целини. У манастиру нема монаштва, већ служи као сеоска црква. Подигнута је нова чесма испод цркве, пешачки мост преко реке и нови трем поред цркве. Благословом некадашњег епископа нишког, а данас Патријарха Иринеја, овај храм је метох манастира светог Јована Крститеља у Горњем Матејевцу. Галерија Види још Каменица Манастири Епархије нишке Списак споменика културе у Нишавском округу Миша Ракоција Референце Литература Спољашње везе Манастир Светог Ђорђа - Каменица eparhijaniska.rs Манастир Каменица Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (13. март 2017) manastirispc.com
Monastère Saint-Onuphre-le-Grand (Bazovik)

Le monastère Saint-Onuphre-le-Grand (en serbe cyrillique : Манастир Светог Онуфрија ; en serbe latin : Manastir Svetog Onufrija) est un monastère orthodoxe serbe situé à Bazovik, dans le district de Pirot et dans la municipalité de Pirot en Serbie. Présentation Le monastère, dédié à saint Onuphre l'Anachorète, également connu sous le nom d'« Onuphre le Grand », se trouve à proximité de la ville de Pirot. La date de sa construction est inconnue mais il est mentionné pour la première fois en 1576 dans une note manuscrite en marge d'un psautier aujourd'hui conservé à la bibliothèque de Plovdiv. Plusieurs détruit et reconstruit, il pourrait remonter au XIIIe siècle mais a été reconstruit entièrement en 1868. Avant la Seconde Guerre mondiale, un seul moine, Nikola Kitanović, vivait dans le konak du monastère et, après sa mort, les lieux sont restés déserts. En 2003, avec l'aide de l'État, la reconstruction du monastère a été entreprise, avec l'édification d'un nouveau konak et l'érection d'un nouveau clocher. Le 25 juin 2007, l'évêque de l'éparchie de Niš Irinej (Irénée), qui, par la suite, est devenu Liste des primats de l'Église orthodoxe serbe de l'Église orthodoxe serbe, a reconsacré le monastère permettant ainsi en même temps la restauration officielle de la vie monastique. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Pirot Liens externes (sr) « Manastir Norje », sur manastirispc.org, Manastiri (consulté le 23 juillet 2016) Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme
Манастир Светог Онуфрија

Манастир Светог Онуфрија припада Епархији нишкој Српске православне цркве. Налази се у селу Базовик, на територији Града Пирота. Манастир се налази у близини водопада Бигар на путу Кална - Пирот односно на стотинак метара од слапова и бигрених кадица речице Бигар и око километар од водопада Бигар. Прошлост Нема података о настајању манастира, а први пут се помиње 1576. године у једном запису на маргинама рукописног Псалтира. Овај Псалтир, који се данас чува у Пловдивској библиотеци, обновљен је 1576. године у манастиру светог Онуфрија, руком јеромонаха Нифона, настојањем презвитера Димитрија из Осмакове и попа Цветка из Које. Исти Псалтир повезао је 1663. године јеромонах Атанасије, који у свом запису помиње монаха старца Живка из манастира светог Онуфрија. Овај Псалтир су у Пловдив највероватније однели посетиоци „от Копривштица от Филипе,“ који су 1795. године оставили свој потпис на зиду манастира светог великомученика Георгија у селу Темска. Манастир је неколико пута разаран и обнављан, а према подацима Духовног суда у Нишу из 1899. године, манастирска црква је из темеља изграђена 1868. године. Како су свештеници темске парохије чули у народу, манастир потиче из 13. века. Манастир територијално припада атару села Базовик, које се у турском попису из 1446. године налази у вилајету Знепоља у данашњој Бугарској. У овом попису манастир се не помиње, тако да је највероватније подигнут касније. Манастир је дуго био празан, а нема никаквих назнака да су у њему икада живели монаси. Пре Другог светског рата, у манастирском конаку је живео свештеник Никола Китановић, након чије смрти манастир остаје потпуно празан, због чега је запуштен. Манастир данас Уз помоћ надлежних државних институција, 2003. године започела је обнова манастира. Свети Престо је преправљен, под је поплочан, обновљен је манастирски конак и подигнута нова звонара. Манастир је поново освећен 25. јуна 2007. године руком Његовог Преосвештенства епископа нишког господина Иринеја, када је у манастиру обновљен монашки живот. Види још Базовик Манастири Епархије нишке Галерија Референце Спољашње везе Манастир Светог Онуфрија Великог eparhijaniska.rs Манастир Св. Онуфрије stanjinac.com Манастир Светог Онуфрија Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (20. октобар 2020) manastirispc.com
Институт за молекуларну генетику и генетичко инжењерство

Институт за молекуларну генетику и генетичко инжењерство (скраћено ИМГГИ), некадашњи Центар за генетичко инжењерство, је основан 1986. године одлуком Припремног комитета за оснивање Међународног центра за генетичко инжењерство и биотехнологију (енг. International Center for Genetic Engineering and Biotechnology; ИЦГЕБ) у Њуделхију. Институт за молекуларну генетику и генетичко инжењерство је међу првима стекао статус придруженог центра ИЦГЕБ-а и укључен је у све активности ове међународне организације. Први директор је био Проф. др Владимир Глишин (1986-1989, 1990-1995). Након њега су директори били др Звездана Поповић (1989-1990, 1996-1999) , др Бранка Васиљевић (1999—2010) и Проф. др Љубиша Тописировић (1988-1989, 2011-2013). Тренутни вршилац дужности директора је др Јелена Беговић. ИМГГИ има сарадњу са многим институтима у региону и земљама чланицама ИЦГЕБ-а. Од 1998. године Институт се налази у новој згради на површини и располаже са најсавременијом опремом неопходном за експерименталне манипулације у области генетичког инжењерства. Институт за молекуларну генетику и генетичко инжењерство је одлуком владе Републике Србије 1. марта 2007. године постао државни институт. Лабораторије Институт је опремљен модерном опремом и поседује лабораторије за: молекуларну биомедицину молекуларну биологију хуману молекуларну генетику молекуларну генетику и екологију микроорганизама молекуларну микробиологију молекуларну биологију биљака Рад Институт се осим истраживања и публиковања бави и образовањем. Једна од редовних активности Института је одржавање научних семинара и гостујућих предавања. Такође нуди и курсеве за обуку заинтересованих појединаца или мањих група у циљу стицања теоријских и практичних знања из области молекуларне генетике и генетичког инжењерства. Заједно са Биолошким факултетом Универзитета у Београду и Институтом за биолошка истраживања „Синиша Станковић“ организује докторски студијски програм. Програм обухвата два модула: Молекуларна биологија еукариота и Молекуларна биологија прокариота. Институт такође организује и летњи програм обуке за све заинтересоване студенте и пружа услуге генетичког тестирања. Управни одбор Управни одбор института чине: Проф. др Славиша Станковић, Биолошки факултет Универзитета у Београду, председник др Гордана Никчевић, виши научни сарадник, ИМГГИ, Универзитет у Београду, заменик председника Проф. др Марина Миленковић, Фармацеутски факултет Универзитета у Београду, члан др Соња Вељовић Јовановић, научни саветник Институт за мултидисциплинарна истраживања, члан др Милан Којић, научни саветник, ИМГГИ, Универзитет у Београду, члан др Драгица Радојковић, научни саветник, ИМГГИ, Универзитет у Београду, члан др Горан Тодоровић, научни сарадник, Институт за кукуруз „Земун Поље“, члан Референце Спољашње везе Званични сајт Института за молекуларну генетику и генетичко инжењерство