NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Islam-agina džamija u Nišu

Džamija Islam-age Hadrovića (ponegdje i Hadrović džamija), džamija je u Nišu. U današnje vrijeme, Medžlis Islamske zajednice Niša koristi jedino ovu džamiju, iako postoji namjera grada da obnovi za upotrebu i Hasan-begovu džamiju. Povijest Pored brojnih društveno-političkih promjena koje je u Niš donijelo Osmansko Carstvo, najočiglednije su bile u transformacijama koje su se desile u arhitekturi. U tadašnjem Nišu, kao značajnom strateškom i upravnom centru Carevine tokom osmanskog razdoblja podignute su brojne džamije. One su bile nosilac urbanog razvitka, što je zabilježeno u osmanskim popisnim knjigama, kao i u brojnim zapisima putopisaca koji su prolazili kroz grad na Nišavi. Tako je nastala i džamija Islam-age Hadrovića u Nišu, kao jedina od vjerskih građevina, izvan gradskih zidina stare Tvrđave. Podigao ju je 1870. godine bogati Nišlija Islam-aga Hadrović Đakovalija na temeljima starije, oštećene osmanske džamije iz 1720. godine., neposredno pred srbijansko osvajanje Niša od Osmanlija. Građevina nema veću arhitektonsku vrijednost. Pravougaone je osnove s ravnom tavanicom od drveta, a ima i mahfil. Od devetnaest džamija koliko je postojalo u Nišu tokom osmanske vladavine, jedino je Islam-agina džamija očuvana i osposobljena za vjersku uporabu. Naime nakon osvajanja Niša od osmanske vlasti osjećala se potreba za modernizacijom društva, i oslobađanje potiskivanog narodnog duha stanovništva u Nišu. U tom naletu, osvajanja potiskivanog narodnog duha građana Niša, dobrim dijelom je stradala i Islam-agina džamija u Nišu, sve dok nije stavljena pod zaštitu države 1954. godine, kada je obnovljena i osposobljena za vjersku uporabu. Džamija je ponovo dva puta u 21. stoljeću bila izložena oštećenju, ovoga puta od srpskih ekstremista, kada je; Kamenovana u noći između 27. i 28. kolovoza 2003. godine tokom proslave navijača Partizana koji su slavili plasman NK Partizana u Ligu šampiona. Grupa od sto navijača bacila je nekoliko kamenica u pravcu džamije polomivši dva prozora na zgradi. Zapaljena u noći 17. ožujka 2004. godine kao odgovor huligana na razrušenje crkava i samostana na Kosovu. Do kraja kolovoza 2013. godine džamija je potpuno obnovljena, i vraćena svojoj namjeni. Izvori Vanjske poveznice Islam-agina džamija Arhivirana inačica izvorne stranice od 7. svibnja 2021. (Wayback Machine)
Meczet Islam Aga w Niszu

Meczet Islam Aga (srb. Islam-agina džamija, Ислам-агина џамија) – jeden z dwóch zachowanych, ale jedyny działający meczet w serbskim mieście Nisz. Znajduje się niedaleko centralnego placu miasta, przy ulicy Generala Milojka Lešjanina. Meczet wybudowano w 1720 roku, zrekonstruowano w 1870, kilka lat przed wyzwoleniem miasta z rąk Turków. Prostokątna świątynia posiada arkadowy portyk nad wejściem oraz obcięty częściowo minaret. W marcu 2004 roku meczet został zaatakowany przez tłum Serbów i podpalony – była to zemsta za zniszczenie wielu świątyń prawosławnych w Kosowie przez miejscowych Albańczyków. Obecnie został on częściowo odrestaurowany i ponownie służy wiernym. Przypisy Bibliografia Adamczak S., Firlej-Adamczyk K., Bzowski K., Gołębiowski Ł.: Czarnogóra, Serbia, Macedonia, Kosowo i Albania. Praktyczny przewodnik. Bielsko-Biała: Pascal, 2011. ISBN 978-83-7513-904-4.
Pupinův most

Pupinův most (srbsky Пупинов мост) je silniční most o délce 730 m, který překonává evropský veletok Dunaj severně od Bělehradu mezi jeho místními částmi Zemun a Borča. Je to druhý dunajský most ve městě po Pančevském mostě, který byl poprvé postaven v roce 1935 a leží asi 10 kilometrů po proudu. Je pojmenován po Mihajlu Pupinovi, americkém fyzikovi a spisovateli srbského původu, který se narodil ve vesnici ležící několik kilometrů severně od mostu. Mezi srbskou veřejností byl ale neformálně označován jako kineski most, tj. čínský most. Stavba je celkem 1507 metrů dlouhá, včetně opěr a předmostí na levém, severním břehu. Městský dálniční most má v každém směru tři jízdní pruhy na stavebně oddělených vozovkách, které jsou od cyklostezek a chodníků pro pěší po obou stranách odděleny betonovými svodidly s ocelovým zábradlím. V noci je osvětlen. Hlavní most je 362 m dlouhý a 29,1 m široký. Byl postaven z předpjatého betonu. Jedná se o jeden z nejnovějších bělehradských mostů. Po dlouhodobých odkladech byl zrealizován nakonec čínskou společností China Road and Bridge Corporation za cenu 170 milionů eur, financovaných z 85 % přes China Exim Bank. Konečné náklady včetně silničních přípojek činily 260 milionů eur. Otevřen byl v roce 2014 za přítomnosti Aleksandra Vučiće. Most má význam především pro odevedení části tranzitní dopravy z centra Bělehradu a nebo dalších jeho rušných komunikací. Vedena je přes něj tzv. Vnější magistrální tangenta (srbsky Spoljna magistralna tangenta). Může v případě rekonstrukce Pančevského mostu sloužit jako náhradní spojení pro lokality Borča a Ovča a zajištění jejich dopravního spojení s Bělehradem. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Mihajlo-Pupin-Brücke na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pupinův most na Wikimedia Commons
Mihajlo-Pupin-Brücke

Die Mihajlo-Pupin-Brücke (Most Mihajla Pupina) ist eine Straßenbrücke über die hier 730 m breite Donau zwischen den Stadtteilen Zemun und Borča in der serbischen Hauptstadt Belgrad. Sie ist die zweite Donaubrücke der Stadt nach der erstmals 1935 gebauten, rund 10 km stromabwärts stehenden Pančevo-Brücke. Benannt ist sie nach Mihajlo Idvorski Pupin, einem US-amerikanischen Physiker und Schriftsteller serbischer Abstammung, der in einem Dorf einige Kilometer nördlich der Brücke geboren wurde. Das Bauwerk ist insgesamt 1507 m lang, einschließlich der Widerlager und der Vorlandbrücke am flachen linken, nördlichen Ufer. Die Stadtautobahnbrücke hat jeweils drei Fahrspuren auf baulich getrennten Richtungsfahrbahnen, die durch Betonleitwände mit Stahlgeländern von den Rad- und Gehwegen zu beiden Seiten getrennt sind. Sie ist nachts beleuchtet. Die Hauptbrücke ist eine im Freivorbau errichtete 362 m lange und 29,1 m breite Spannbetonbrücke mit gevouteten Hohlkästen, einer 172 m weiten Hauptöffnung und zwei 95 m weiten Nebenöffnungen. Die übrige Brücke ist eine Plattenbalkenkonstruktion. Die Brücke wurde nach anfänglichen Verzögerungen zwischen 2011 und 2014 von der China Road and Bridge Corporation gebaut. Die anfänglichen Kosten von 170 Millionen Euro wurden zu 85 % durch die China Exim-Bank finanziert. Die endgültigen Kosten einschließlich der Straßenanbindungen beliefen sich auf 260 Millionen Euro. Weblinks Einzelnachweise
Pont Mihailo Pupin

Le Pont de Pupin (en serbe cyrillique : Пупинов мост ; en serbe latin : Pupinov most) est un pont sur le Danube à Belgrade, la capitale de la Serbie ; il relie la municipalité de Zemun à la ville de Borča, dans la municipalité de Palilula. Il était financé par des prêts de la Banque d'import-export de Chine (Exim) et construit par la China Road and Bridge Corporation (CRBC). Le pont doit son nom au savant serbe Michael Idvorsky Pupin. Emplacement Le pont chinois est le deuxième pont de Belgrade sur le Danube, à quelques kilomètres en amont du Pont de Pančevo (Pančevački most). Reliant Zemun à Borča, il fait partie de la Spoljna magistralna tangenta (SMT), la « tangente routière extérieure » de la capitale serbe. À Zemun, le pont est relié à la rue T-6, située au sud-ouest de la localité de Nova Galenika, et, à Borča, il est connecté avec le Zrenjaninski put (la « route de Zrenjanin »), située au nord de la localité. Une liaison est également prévue entre le Zrenjaninski et le Pančevački put (la « route de Pančevo »). Caractéristiques techniques Le pont chinois mesure 1 507 m de long, 29,1 m de large et 22,8 m de haut, avec six voies pour la circulation automobile et deux pistes pour les piétons et les cyclistes. Le pont est également conçu pour permettre la circulation des bateaux. Il est accessible grâce à un réseau de 21,6 km de routes de desserte. Coût Selon les accords signés le 23 octobre 2009 entre le gouvernement serbe et le gouvernement chinois, la construction du pont a couté 170 millions €, dont 25,5 millions financés par le gouvernement de Serbie et 144,5 millions d'euros prêtés par la banque chinoise Exim, avec une latence de trois ans, un taux d'intérêt fixe de 3 % par an et une période de remboursement de quinze ans. Construction La construction du pont est assurée par la société China Road and Bridge Corporation (CRBC), avec un accord selon lequel 45 % des matériaux utilisés proviennent de Serbie. La première pierre du pont a été scellée le 14 juillet 2010 par le président serbe Boris Tadić et par Wu Bangguo, président du Comité permanent de l'Assemblée nationale populaire de Chine. Le démarrage du chantier était prévu pour septembre 2010 mais, en octobre 2010, il a été annoncé que les travaux commenceraient au printemps 2011. L'inauguration du pont s'est déroulée le 18 décembre 2014. Références Voir aussi Articles connexes Transport à Belgrade Lien externe (sr) Entretien avec Milutin Mrkonjić, ministre des Infrastructures et de l'Énergie, Politika (2009) Portail des routes Portail de Belgrade Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des ponts
Pupinov most

Pupinov most, cyr. Пупинов мост – most drogowy nad Dunajem w Belgradzie, stolicy Serbii. Most stanowi połączenie komunikacyjne dwóch części miasta Belgrad – Zemunu i Borčy. Jego długość wynosi 1507 metrów. Za budowę odpowiadało chińskie przedsiębiorstwo China Road and Bridge Co. Budowa trwała w latach 2011–2014. Do użytku oddano go 18 grudnia 2014. Nazwano go na cześć serbskiego fizyka Mihajla Pupina. Przypisy
Pupinov most

Pupinov most u Beogradu povezuje Zemun i Borču, preko Dunava. Njegova izgradnja najvećim delom je bila finansirana iz kredita kineske banke „Eksim“ i izgradila ga kineska firma „Čajna roud end bridž korporejšn“ ("CRBC"), pa je zbog toga u početku bio zvan Kineski. Oktobra 2014, Skupština grada ga je preimenovala u Pupinov most, po Mihajlu Pupinu. Položaj Most povezuje Zemun i Borču i deo je Spoljne magistralne tangente (SMT). U Zemunu, most je povezan sa ulicom T-6 jugozapadno od naselja Nova Galenika, a u Borči – sa Zrenjaninskim putem, severno od naselja. Pristupne saobraćajnice obuhvataju i vezu Zrenjaninskog sa Pančevačkim putem. Pupinov most je tek drugi beogradski most preko Dunava, nekoliko kilometara uzvodniji od Pančevačkog mosta. Tehničke karakteristike Most je dugačak 1.482 metra, širok 29,1 metara i visok 22,8 metara, sa ukupno šest kolovoznih traka i pešačko-biciklističkim stazama sa obe strane. Most ima jedan veći raspon za prolaz brodova. Dužina svih pristupnih saobraćajnica biće 21,6 km. Prema uslovima iz predugovora, potpisanog 23. oktobra 2009. godine između Vlada Srbije i Kine, ukupna vrednost izgradnje mosta trebalo bi da bude 170 miliona €, od čega će 25,5 miliona € finansirati Vlada Srbije, a 144,5 miliona € – kineska banka „Eksim“, uz poček od tri godine, fiksnu kamatnu stopu od 3% godišnje i rok otplate od 15 godina. Izgradnja Pupinov most izgradila je kineska firma „Čajna roud end bridž korporejšn“, uz uslov da 45% korišćenog građevinskog materijala bude iz Srbije. Prvobitno je planirano da početak radova bude svečano označen u julu, a da radovi počnu u septembru 2010. godine. U oktobru 2010. je javljeno da gradnja počinje na proleće 2011, nakon što do kraja novembra bude gotov idejni projekat sa predračunom i predmerom radova Planirano je da most bude dovršen do kraja 2013. godine. Ambasador NR Kine u Beogradu je juna 2011. izjavio da bi trebalo da izgradnja počne u drugoj polovini iste godine, u septembru Gradilište je otvoreno jula 2011. godine. Na Kinesku novu godinu 23. januara 2012. kineske radnike je posetio „Valter“, popularni glumac Velimir Živojinović U septembru 2012. godine, prilikom obilaska gradilišta, tadašnji gradonačelnik Đilas je najavio da će most biti gotov do kraja 2014. godine . Most su u januaru 2013. obišli premijer Dačić, ministar Mrkonjić i predsednik Skupštine grada Aleksandar Antić, koji je rekao da je rok za završetak radova na mostu i puštanje u saobraćaj 27. oktobar 2014, uz želju da to bude 20. oktobra na 70. godišnjicu oslobođenja Beograda. Most je spojen, odnosno na njemu su izlivanjem poslednjeg kubika betona završeni glavni radovi u julu 2014, nakon čega je na mostu trebalo završiti sigurnosne ograde, pešačke staze i hidroizolaciju. Most je najzad nazvan Pupinov most 24. oktobra 2014. godine, a otvoren je 18. decembra iste godine. Vidi još Spoljna magistralna tangenta Reference Spoljašnje veze Sve vesti o Mostu Zemun - Borča - Sajt leve obale Dunava u Beogradu - LOBI INFO
Poste de Zemun

La poste de Zemun (en serbe cyrillique : Земунска пошта ; en serbe latin : Zemunska pošta) est située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Zemun. En raison de sa valeur architecturale, ce bâtiment, construit en 1896, figure sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation La poste de Zemun, située 8 rue Glavna, a été construite en 1896 d'après des plans de Dragutin Kapus, l'architecte de la ville, à l'emplacement de l'ancienne poste du XVIIIe siècle ; elle a été réalisée par Franjo Jenč, un architecte originaire de Zemun. Constitué de deux ailes, le bâtiment a été conçu dans un style néorenaissance, avec une influence du baroque nordique, visible notamment dans la décoration du toit. Références Article connexe Architecture à Belgrade Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Земунска пошта

Зграда Земунске поште је споменик културе. Налази се у Земуну на углу улица Давидовићеве и Главне бр. 8. Историјат Зграда Поште подигнута је 1896. године по плановима које је потписао градски инжењер Драгутин Капус, а на месту на ком се налазила срушена поштанска зграда из 18. века. Грађевинске радове је изводио познати земунски грађевинар Фрања Јенч. Од своје изградње до данашњих дана, зграда је служила искључиво првобитној намени. Опис Зграде Земунске поште је двотрактног типа са ходником у средини, развијене диспозиције, адекватне садржају. Обликована је у стилу неоренесансе с утицајем северњачког барока у кровним декоративним елементима. Богатом пластиком и својим специфичним програмом издваја се од јавних грађевина просторне културно историјске целине Старо језгро Земуна. Зграда је грађена од тврдог материјала, најзаступљенија је опека са кречним малтером а покривена је највећим делом црепом. Употреба различитих материјала, полихромне фасаде и разуђена кровна пластика дају овој згради карактер репрезентативног објекта. Зграда Земунске поште представља једну од најзначајнијих јавних грађевина које документују историјски и урбани карактер Старог језгра Земуна, као и висок ниво архитектонске културе Земуна са краја 19. века. Архитектура Поште може се сврстати међу најзначајније и најуспешније примере зрелог историцизма на територији Србије. Галерија Види још Списак споменика културе у Београду Улица Главна (Земун) Земун Спољашње везе Туристички центар Земуна Земунска пошта Регистар САНУ План Града-Доњи Град Земун Званични сајт општине Земун
Premier hôpital de la ville de Belgrade

Le premier hôpital de la ville (en serbe cyrillique : Прва варошка болница ; en serbe latin : Prva varoška bolnica) est une institution de santé située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Stari grad. Construit en 1868, il est inscrit sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade. Présentation L'hôpital, situé 19 rue Džordža Vašingtona, a été construit en 1868 d'après des plans de Jovan Frencl et destiné à devenir le premier hôpital de Belgrade. Avec le bâtiment qui abrite aujourd'hui l'Université de Belgrade, il représente le meilleur exemple du style néoromantique à Belgrade. Il témoigne également du développement de la protection médicale dans la capitale serbe. L'hôpital a été édifié à l'initiative du prince Michel Obrenović et a été financé par les donations des juristes de la Société serbe. L'édifice se caractérise par sa simplicité, à la fois dans le traitement des façades et dans l'usage modéré de la décoration aussi bien à l'extérieur qu'à l'intérieur. Références Articles connexes Architecture à Belgrade Stari grad (Belgrade) Portail de Belgrade Portail de la médecine Portail de la protection du patrimoine
First Kragujevac Gymnasium

The First Grammar School of Kragujevac (Serbian: Прва крагујевачка гимназија, Prva kragujevačka gimnazija) is a high school located in Kragujevac, Serbia. Founded in 1833, the school is the oldest Serbian high school south of the Sava - Danube line. Studying profiles The school comprises three educational tracks: Scientific (chemistry, math, physics, biology) Social Studies and Language (history, Serbian, Latin, German, English, French) Mathematics - Special (for gifted students - Mathematics and Informatics) Notable alumni Radoje Domanović Jovan Ristić Gorica Popović Jelena Tomašević Marija Šerifović Aleksandar Gigović Borislav Marjanski (2007), writer, scientist, astronaut, philosopher, politician, national hero and engineer External links The First Grammar School of Kragujevac official website
Premier lycée de Kragujevac

Le premier lycée de Kragujevac (en serbe cyrillique : Зграда Прве крагујевачке гимназије ; en serbe latin : Zgrada Prve kragujevačke gimnazije) se trouve à Kragujevac, dans le district de Šumadija, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 346). Présentation Le bâtiment a été construit entre 1885 et 1887, selon un projet dessiné au ministère de la Construction ; il a été réalisé par l'entrepreneur Marko O. Marković. Constitué d'un rez-de-chaussée et d'un étage, il est caractéristique du style éclectique. La façade principale est symétrique avec une grande avancée centrale ; les fenêtres de cette avancée sont cintrées, tandis que les ouvertures latérales supportent des architraves. Au rez-de-chaussée de l'avancée centrale se trouve un portique au-dessus duquel s'ouvre une terrasse ; elle se termine par un fronton triangulaire. Le lycée revêt une importante valeur historique : y sont passées des personnalités comme Svetozar Marković, Stojan Protić, Nikola Pašić, Đura Jakšić, Radoje Domanović ou encore Stevan Jakovljević. Pendant la Seconde Guerre mondiale, les nazis ont arrêté et fusillés 300 élèves et 18 professeurs. Des travaux ont été réalisés sur le bâtiment en 1983-1984 puis en 1999-2004. Lycée Anciens élèves Jovan Ristić (1831-1899), diplomate, homme politique Radoje Domanović (1873-1908), écrivain et professeur Gorica Popović (née en 1952), actrice Marija Šerifović (née en 1984), chanteuse ; Notes et références Articles connexes Éducation en Serbie Monuments culturels du district de Šumadija Liens externes (sr) Site (sr) Notice sur le site de l'Institut de protection du patrimoine de Kragujevac Portail de l’éducation Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la protection du patrimoine
Solotnik

Solotnik (en serbe cyrillique : Солотник), encore appelée Kulina ou Kulingrad (Кулина ou Кулинград) est une forteresse de Serbie située près du village de Solotuša, à 10 km au sud de Bajina Bašta, sur les pentes du mont Tara. Situation Située sur un piton rocheux qui domine la rivière Solotuša, la forteresse est inabordable depuis le nord, l'ouest et l'est, la seule approche possible étant par le sud et le sud-est. Histoire La forteresse de Solotnik n'est pas mentionnée dans les sources historiques et, de ce fait, il est impossible de fournir une date précise pour sa construction. Elle remonte très probablement au XIIIe ou au XIVe siècle et a été construite pour protéger la route qui conduisait de la forteresse d'Užice (en serbe : Užički Grad) à Višegrad (aujourd'hui en Bosnie-Herzégovine). Mais, dans le voisinage immédiat de Solotnik, des vestiges de colonies de peuplements celte et romain ont été mis au jour, ce qui pourrait suggérer une continuité dans les fortifications de la région depuis ces périodes plus anciennes. Les vestiges La forteresse de Solotnik consiste en un quadrilatère irrégulier de 26 m de long sur 20 m de large, avec des murs d'enceinte mesurant de 1 à 2 m d'épaisseur, entourés de d'une douve sèche. À l'intérieur de l'enceinte se trouve un pont menant à une tour polygonale de 12 m de haut. Au nord-est de la fortification s'élève un donjon de forme quadrangulaire, disposant d'une citerne partiellement enterrée. L'ensemble est à l'état de ruines et, notamment, la tour d'entrée, détruite avant la Seconde Guerre mondiale. Voir aussi Articles connexes Liste des forteresses de Serbie Bibliographie Aleksandar Deroko, Srednjevekovni gradovi u Srbiji, Crnoj Gori i Makedoniji, Belgrade, 1950. Stamenko Stamenić, Solotuša, Novi Sad. Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’histoire militaire Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Солотник

Солотник (Кулина или Кулинград) је утврђење код села Солотуше, удаљено 10km јужно од Бајине Баште на обронцима Таре. Смештено је на каменој узвишици која се стрмо спушта у Солотушку реку, тако да му је са севера, запада и истока немогуће прићи и једини могућ прилаз се налази на југу односно југоистоку. Утврђење се не помиње у историјским изворима због чега га је немогуће прецизније датирати, али је извесно да је подигнуто у средњем веку (XIII или 14. веку) да би осигуравало пут који је повезивао Ужице (Ужички Град) и Вишеград, али у његовој непосредној околини има остатака насеља из доба Келта и Римљана, што би могло указивати на континуитет утврђења на овом простору. Данас је махом у рушевинама, од којих се одржао бедем правоугаоне основе са остатком улаза, а на целом простору за сада нису извођена археолошка истраживања. Изглед утврде Солотник има основу неправилног четвороугла приближних димензија 26m x 20m са бедемима дебљине од 1m до 2m, а сама утврда је заштићена сувим шанцем. У њега се улази преко мостића који води до улазне полигоналне куле која је висока 12m. На другом (североисточном) крају утврђења се налази четворострани Донжон. У унутрашњости се налази омањи двор/касарна у чијем је подруму смештена цистерна за воду. Солотник данас Данас су од Солотника остале махом само рушевине. Улазна кула је срушена пред Други светски рат, тако да од ње данас скоро и да нема остатака. Још увек се држи бедем у висини од око 7m на месту четвоространог Донжона који се налазио у североисточном углу утврде на који се надовезују много нижи остаци бедема у висини од око 3m. У самој унутрашњости града назиру се остаци вишеспратних зграда и цистерне за воду. Галерија Литература Дероко, Александар (1950). Средњевековни градови у Србији, Црној Гори и Македонији. Београд: Просвета. Стаменко Стаменић, „Солотуша", Нови Сад Спољашње везе Локалитет „Солотник – Кулина“ (НП Тара)