NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hôtel de ville de Zrenjanin

L'hôtel de ville de Zrenjanin (en serbe cyrillique : Зграда Скупштине града ; en serbe latin : Zgrada Skupštine grada) est situé à Zrenjanin, dans la province de Voïvodine et dans le district du Banat central, en Serbie. Avec l'ensemble du quartier ancien de la ville, il est inscrit sur la liste des entités spatiales historico-culturelles de grande importance de la république de Serbie (identifiant no PKIC 48) et, à ce titre, sur la liste des monuments culturels de grande importance. Le bâtiment se situe au no 10 Trg slobode (« place de la Liberté »), en plein centre ville. Présentation En 1807, un grand incendie a détruit le vieux centre de Veliki Bečkerek, aujourd'hui Zrenjanin, qui remontait au XVIIIe siècle. Entre 1816 et 1820, un nouveau bâtiment a été construit sur des plans de l'architecte Joseph Fischer pour abriter les services administratif du comitat de Torontál. Très vite devenu trop exigu, l'édifice a été agrandi, reconstruit et modernisé en 1885-1887 selon les plans de deux architectes très connus de Budapest, Ödön Lechner et Gyula Pártos. Ces deux architectes sont considérés comme des pionniers du style de la Sécession hongroise, une variante de l'Art nouveau qui a vu le jour à la fin du XIXe siècle et au début du XXe siècle. L'hôtel de ville a conservé son apparence originale, caractéristique du style néo-baroque. L'intérieur a été conçu pour les besoins du fonctionnement d'une administration. Près de 135 bureaux sont reliés par un labyrinthe de couloirs et d'escaliers. Le premier étage est réservé au grand župan, à son adjoint et abrite aussi les cabinets de travail des collaborateurs et des secrétaires ; on y trouve aussi des salons officiels, des chambres, notamment pour les fonctionnaires, et des salles à manger. Au premier étage de la partie centrale du bâtiment se trouve la « salle baroque » (en serbe : Barokna sala), une salle d'apparat qui servait autrefois aux réunions du comitat ; après un incendie survenu en 1902, elle a été restaurée et dotée de nouvelles décorations en stuc selon un projet de Johan Geugner, un peintre de Zrenjanin. L'escalier principal est décoré de trois vitraux représentant la Justice, la Sagesse et la Force ; ils ont été créés par Eduard Kratzmann (1847-1922), le fils du peintre Gustav Kratzmann. Le bâtiment gouvernemental et administratif de Veliki Bečkerek se veut représentatif de la puissance de la ville, du comitat de Torontál et, plus généralement, de la monarchie de Habsbourg tout comme d'autres hôtels de ville des bordures de la monarchie, à Szeged, Sombor Kikinda, Kecskemét puis, plus tard, Subotica, Kanjiža et Senta. Notes et références Article connexe Monuments culturels du district du Banat central Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de la protection du patrimoine
Градска кућа у Зрењанину

Градска кућа у Зрењанину (позната и као Жупанијска палата) налази се на Тргу Слободе. У њој се данас налазе градска управа Града Зрењанина, Средњобанатски управни округ, као и Историјски архив Зрењанин. Историја Данашњи Зрењанин (раније познат као Велики Бечкерек / Nagybecskerek / Großbetschkerek / Becicherecul Mare) је седиште Торонталске жупаније од 1779. године. Велики пожар 1807. уништио је скоро све зграде у Бечкереку, укључујући и стару жупанијску зграду. Радови на изградњи нове зграде започети су 1816, а завршени 1820. године по пројектима архитекте Јосифа Фишера. После 70 година, жупанијска зграда је била реконструисана по пројектима двојице угледних будимпештанских архитеката - Ђуле Партоша (мађ. Gyula Partos) и Едена Лехнера (мађ. Ödön Lechner) у периоду од 1885. до 1887. године. Жупанијској згради су додати лево и десно крило, фасада јој је модернизована у стилу необарока, додат нови балкон, кров јој је покривен Жолнаи црепом и модерна опрема као електрична енергија и телефонска линија. У то време, она је била најмодернија зграда у јужном делу Угарске. Главно степениште је украшено са три витража, који приказују персонификације „Правде“, „Мудрости“ и „Моћи“. Витражи су били оштећени у великом невремену у лето 2003. године, али су поправљени и враћени у првобитно стање. Последњи конзерваторско-рестаураторски радови на згради изведени су током 2003. и 2004. године. Данас Градска кућа у Зрењанину данас је седиште Града Зрењанина и Средњобанатског округа. У десном крилу зграде налази се Историјски архив. Зграда је најпрепознатљивији симбол на разгледницама Зрењанина више од 100 година. Градски парк У дворишту зграде налази се Градски парк (званично Жупанијски парк), формиран 1887. после реконструкције Жупанијске палате. Парк је украшен фонтаном у облику роде, многим скулптурама, као и муралом који приказује некадашњу бечкеречку тврђаву. Отворен је за јавност током летњих месеци. Галерија Литература Весна Каравида: Градитељско наслеђе Зрењанина, Књижара „Театар“, Зрењанин, 2002. Градска кућа у Зрењанину Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Старо језгро Зрењанина Спољашње везе
Zrenjanin Gymnasium

Zrenjanin Gymnasium (Serbian: Зрењанинска гимназија, romanized: Zrenjaninska gimnazija) is the oldest secondary school in Zrenjanin. It was established in 1846 as a Piarist school. At the beginning, the school was primarily Hungarian, although Serbs were a large minority in Veliki Bečkerek. Students were obliged to learn the Hungarian and German languages (after 1907 only Hungarian). The grammar school became Serbian after 1918. The school today has one class in the Hungarian language. Building The school building was built in 1846. It has two floors. It was enlarged in 1937, by adding a yard wing. Unfortunately, the street facade lost its decoration after World War II. The Piarist church was built at the same time as the building, just aside it, as a part of the Grammar School complex. Famous students Branimir Brstina, actor Goran Knežević, politician and a mayor of Zrenjanin Kija Kockar, singer and a TV personality Vasilije Krestić, historian Gyula Pártos, Hungarian architect Čedomir Popov, historian, current chairman of Matica srpska References
Зренянинская гимназия

Зре́нянинская гимна́зия — одна из самых старых гимназий в Сербии. Основана в 1846. году, и на сегодняшний день её завершило около 37 000 учеников. Директор школы — Милан Радакович, профессор истории. В школе обучается около 1050 учеников в 40 классах общего, социолингвистического и природно-математического уклона. Каждый год формируется класс, которая посещает занятия на венгерском языке, и один класс для учеников одаренных в области вычислительной техники и информатики. В декабре 2004 Зренянинская гимназия включена в проект „Comeius Sokrates”, объединяющий школы из Германии, Венгрии, Словении, Польши и Италии. В период с 1962 по 1993 гг. гимназия называлась „Коча Коларов”, в честь бывшего ученика этой гимназии Владимира Кочи Коларова (1914—1941), поэта и революционера. Одним из преподавателей и директором гимназии в 1954-1977 годах был Иван Лерик, о котором был снят фильм. Примечания
Зрењанинска гимназија

Зрењанинска гимназија је једна од највећих школа и најстаријих гимназија у Републици Србији. Основана је 1846. године, и до сада ју је завршило преко 20.000 ученика. Октобра 2006. године обележила је 160 година рада. Директор школе је Светлана Тодоровић Гвозденовић професор историје. Школу похађа 1092 ученик у 40 одељења друштвено-језичког, општог и природно-математичког типа. Сваке године се уписује и по један смер који похађа наставу на мађарском језику и једно одељење за ученике с посебним способностима за рачунарство и информатику. Децембра 2004. године, Зрењанинска гимназија је укључена у један сегмент пројекта „Comeius Sokrates” заједно са школама из Немачке, Мађарске, Словеније, Пољске и Италије. Од 2005. год. реализује се пројекат упознавања култура словенских народа у којем је Зрењанинској гимназији партнер Гимназија бр. 639 из Москве. У периоду од 1962. до 1993. године гимназија је носила име „Коча Коларов”, под бившем ученику ове гимназије Владимиру Кочи Коларову (1914—1941), песнику и револуционару. Један од професора и директор гимназије 1954-1977 био је Иван Лерик о коме је снимљен филм. Види још Зграда зрењанинске гимназије Референце Спољашње везе Српска гимназија у Бечкереку тек од 1919. („Вечерње новости”, 18. новембар 2018)
Église Saint-Ménas de Štava

L'église Saint-Ménas de Štava (en serbe cyrillique : Црква Светог Мине у Штави ; en serbe latin : Crkva Svetog Mine u Štavi) est une église orthodoxe située à Štava, dans le district de Toplica et dans la municipalité de Kuršumlija en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (no SK 220). Localisation L'église est située dans le vieux cimetière du village de Štava, à 9 km de la station thermale de Lukovska Banja, dans les monts Kopaonik. Historique Les avis divergent à propos de la période de sa construction ; certains spécialistes la font remonter au XIIe siècle, d'autres au XVe siècle à l'époque du voïvode Mrkša Sićevski, qui a joué un rôle important dans le despotat de Serbie. Une plaque au-dessus de l'entrée précise que l'église a été construite et peinte à l'époque du patriarche de Peć Pajsije et du métropolite de Gračanica Silvester, c'est-à-dire au XVIIe siècle ; cette donnée semble indiquer qu'auparavant l'édifice était totalement détruit. L'église est mentionnée au XVIIIe siècle. Juste avant la Guerre austro-russo-turque de 1735-1739, le patriarche Arsenije Jovanović Šakabenta y est venu pour établir des contacts avec la population de la région de la Toplica et y lever des troupes contre les Ottomans. Après l'échec de l'insurrection et la Grande migration serbe de 1737, l'église de Štava a été abandonnée. Architecture et décoration À l'exception de modifications minimes, l'église Saint-Ménas a conservé son aspect du XVIIe siècle. Elle se présente comme un bâtiment de taille modeste doté d'une nef unique, qui s'enfonce de près d'un mètre dans le sol. Le toit est recouvert de plaques de pierre, ce qui est assez rare dans la région de la Toplica comme dans le reste de la Serbie. L'abside est demi-circulaire aussi bien à l'intérieur qu'à l'extérieur de l'édifice ; la nef et le narthex forment des unités séparées et le sol est recouvert de plaques de marbre. La façade est simple et est constituée de pierre de taille et de tuffeau. L'église ne possède pratiquement pas de fenêtres ; celles qui existent sont extrêmement étroites et servent plus à aérer l'intérieur qu'à l'éclairer. Tous les éléments architecturaux laissent penser qu'elle a été conçue pour servir éventuellement à des fins défensives. Saint-Ménas est la seule église de la région de Kuršumlija à avoir gardé ses fresques intactes. Elles ont été réalisés par plusieurs artistes, notamment d'origine grecque, au XVIIe siècle, à l'époque du patriarche Pajsije. Les peintures sont caractéristiques du style byzantin, avec des compositions relevées par un bleu foncé et des détails soulignés de rouge. Celles du narthex illustrent quatre cycles, l'un consacré à saint Ménas, un autre à saint Nicolas, un autre à l'acathiste à la Mère de Dieu et le quatrième au Jugement dernier. Références Voir aussi Monuments culturels du district de Toplica Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Štark

Štark (pronounced: Shtark; full legal name: Soko Štark d.o.o. Beograd) is a food manufacturing company based in Belgrade, Serbia. The main products of the company include candies, biscuits and chocolates. One of its hallmark products is Najlepše Želje a chocolate bar that means "Best Wishes" in Serbian. History The factory dates back to 1922 when a French soldier founded it under the name "Louit" after returning from the Thessaloniki front in World War I. He later changed it to La Cigogna. The firm grew over time into a large factory. It witnessed many political upheavals, starting as a privately owned enterprise and finally being nationalized by the state. It was joined with other smaller companies, creating one large food company in 1966 and changing the name to "Soko Štark". While it was in socialist Yugoslavia, the company was managed by the worker's organization, with workers themselves having a say in the way the company was run. In 2001, the company changed its business type to joint-stock company and entered the public stock market, under name "Soko-Nada Štark", or shortened "Štark". In 2005, Štark was sold to Serbian company "Grand Prom". In 2008, the Slovenian food company Droga Kolinska became majority owner of "Grand Prom". In 2010, Croatian consumer goods company Atlantic Grupa bought Slovenian food company Droga Kolinska, thus way gaining ownership over Štark. Štark products are imported into the United States by A.B Company, Inc. Product lines Štark's product line includes: Assorted chocolates, in bars and in boxes Najlepše želje, the company's hallmark chocolate that comes in many flavors (plain milk chocolate, hazelnut creme filled chocolate, raisin filled chocolate, strawberry-yogurt creme filled chocolate, dark chocolate with mint cream), etc. and in various sizes (50 g, 100 g, 200 g, 300 g) Lady fingers Biscuit and Tea cookies Turkish delights Chocolate Cream Bananas (not actually bananas, but a foamy dessert covered with chocolate creme in the shape of a banana) Jelly beans Salty products (most notably Smoki and Prima salty bread sticks) Chocolate and/or Hazelnut filled wafers (most notably Napolitanke) Miscellaneous According to Štark, 23 million Prima salty sticks are produced annually, with 45 sticks on average per bag. Each stick is approximately 12 cm long. According to Štark, Chocolate Cream Bananas are their best-selling product, and on average, 66 million are sold annually. Sponsorships In 2017, Štark signed a naming sponsorship contract with Belgrade Arena to bear its name for five years. References External links Official website A.B. Company Inc, USA importer
Zornića kuća

Zornića kuća je etno domaćinstvo sa restoranom, konacima i kampom, nalazi se u selu Baćevac kod Barajeva i prostire se na tri hektara šumadijskog krajolika, okruženo hrastovom, cerovom i bagremovom šumom, na putu između Kosmaja i Lipovačke šume. Etno kuća Etno kuća se sastoji od restorana koji se nalazi u sto godina staroj zgradi. Nekoliko prostranih bašti za sedenje ispred i iza kuće ili u šumi, i pokrivenoj drvenoj bašti su tematski uredjene sa akcentom na prošla vremena. Njih najbolje oslikavaju stari ćilimi rasprostrti po livadama oko restorana na kojima gosti rado leškare posle ručka i ispijaju svoje piće. Istovremeno, gosti mogu da osete mirise starih jela, koja se spremaju u njihovoj neposrednoj blizini, u staroj pekari, zemljanim loncima, sačevima... Želja domaćina je da svojim posetiocima približe način života u starom srpskom domaćinstvu, tako da su specijaliteti koji se nude u restoranu nacionalna i tradicionalna jela, kao što su veliki izbor sireva, ručno mešene pite i domaći ajvar, zatim janija, piletina na barajevski način, carska piletina i izvaredan roštilj s ćevapom kojim se posebno ponose. Zornića Konaci Zornića Konaci su biser u ponudi domaćinstva, uređeni su moderno, čiji izgled podseća na prošla vremena, dok su funkcionalnost i komfor na najvišem nivou. Kao nagradu za to nosioci su četiri zvezdice za kvalitet etno domaćinstva. Svaka soba ima moderno i lepo uređeno kupatilo sa tuš kabinom i svom potrebnom kozmetikom, kablovski program i besplatni bežični internet. Tri dvokrevetne sobe, osam bračnih i jedan apartman urađeni su od prirodnih materijala: drvo, kamen, cigla. Boje su prirodne, a nameštaj je od punog drveta. U sastavu konaka nalazi se i recepcija-kafe, bašta, moderno opremljena konferencijska sala za 25 osoba. Kamp U okviru Zornica kuće već četiri godine radi kamp sa dvadesetak parking parcela. Tuševi, priključci za struju i vodu, uredni toaleti, hemijski toalet, vatrište, pranje veša, sve je to na raspolaganju gostima. Ono što je posebno interesantno za porodice jeste činjenica da Zornići često organizuju neke aktivnosti. Lutkarske predstave, klovnove i pantomimičare za decu, sađenje drveća, koncerti, folklor. U okviru domaćinstva su igraonice na otvorenom, mini-zoo vrt, igre u prirodi, odbojka, mini fudbal, škola jahanja… etno wall takmičenje, degustacije rakija i vina. Galerija Reference Spoljašnje veze Zvanična internet prezentacija „Zornića kuća”. Turistički vodič. Архивирано из оригинала 24. 12. 2019. г. Приступљено 24. 12. 2019.
Ancien bâtiment de la gare principale de Belgrade

L'ancien bâtiment de la gare principale de Belgrade (en Зграда старе Главне железничке станице), anciennement Gare de Belgrade-Glavna, est un édifice monumental situé sur la place Sava à Belgrade, la capitale de la Serbie. Construit entre 1882 et 1885 selon les plans de l'architecte Dragiša Milutinović, il est classé monument culturel de grande importance de la république de Serbie. Après avoir servi de gare principale de la ville pendant 134 ans, elle a été fermée au trafic ferroviaire en 2018 et est actuellement en cours de rénovation pour devenir le nouveau siège du Musée d'histoire de Serbie. Historique La construction du bâtiment est directement liée à la création de la première ligne de chemin de fer en Principauté de Serbie, la ligne Belgrade-Niš, qui faisait partie de la liaison internationale entre Vienne et Istanbul. L'édifice a été construit dans le style académique sur une zone marécageuse alors connue sous le nom de Bara Venecija. Le premier train a quitté la gare le 1er septembre (20 août selon l'ancien calendrier) 1884, en direction de Zemun. Les premiers passagers étaient le roi Milan Ier Obrenović, la reine Natalija Obrenović et le prince héritier Alexandre Ier. Au cours de son histoire, la gare a été le théâtre de nombreux événements importants. En 1888, elle est devenue une étape de l'Orient-Express. En 1980, le train funéraire de Josip Broz Tito est passé par cette gare. Fermeture et avenir du bâtiment Dans le cadre du projet d'aménagement Belgrade Waterfront, il a été décidé de déplacer le principal nœud ferroviaire de la ville vers la nouvelle gare de Belgrade Centre (Prokop). Le trafic a été progressivement transféré, et le 1er juillet 2018, après le départ du dernier train pour Budapest, la gare a été définitivement fermée. Après sa fermeture, il a été décidé de transformer le bâtiment historique en nouveau siège du Musée d'histoire de Serbie. Les travaux de reconstruction de l'édifice et de réaménagement de la place Sava adjacente, où a été érigé un grand monument à Stefan Nemanja, ont commencé dans les années qui ont suivi. Architecture Le bâtiment de la gare est l'un des édifices les plus monumentaux du Belgrade du XIXe siècle. Conçu dans un esprit académique, sa composition architecturale est dominée par un avant-corps central de style néo-classicisme, surmonté d'un tympan triangulaire. L'édifice est un témoignage du développement technique et architectural de la Serbie à cette époque. Galerie Notes et références Voir aussi Gare de Belgrade Centre Musée d'histoire de Serbie Place Sava (Belgrade) Belgrade Waterfront Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du chemin de fer Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de Belgrade
Belgrád főpályaudvar

A Belgrád főpályaudvar egykori vasútállomás Szerbia fővárosában, Belgrádban. Története A város központjában 1884-ben megnyitott főpályaudvarról 2018. június 30-án gördült ki az utolsó vonat. Az állomás végleg bezárt, műemlék épületét a tervek szerint múzeummá alakítják át. Az új végállomást a Belgrád Központi pályaudvar (Prokop) nevű külvárosi pályaudvaron alakították ki. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak és nevet viselő járatok érintik: Orient expressz Balkans Express Meridian Istanbul Express Belgrád–Bar-vasútvonal Forgalom Regionális (2018-ig) Képgaléria Kapcsolódó szócikkek Szerbia vasúti közlekedése További információk Benbe: Búcsúzik a belgrádi főpályaudvar Források
Stazione di Belgrado Centrale

L'edificio della ex Stazione di Belgrado Centrale (in serbo Зграда старе Главне железничке станице?, Zgrada stare Glavne železničke stanice), nota fino al 2018 come Stazione di Belgrado Centrale (Železnička stanica Beograd Glavna), è un edificio monumentale di Belgrado che è stato la principale stazione ferroviaria della città dal 1884 al 2018. Progettata dall'architetto Dragiša Milutinović, la struttura è classificata come monumento culturale di grande importanza. Dopo la sua dismissione, l'edificio è in fase di ricostruzione per diventare la nuova sede del Museo di Storia della Serbia. Storia Costruzione e inaugurazione La costruzione dell'edificio è direttamente legata alla creazione della prima linea ferroviaria nel Principato di Serbia, la ferrovia Belgrado-Niš, che faceva parte del collegamento internazionale tra Vienna e Istanbul. La decisione fu presa dopo il Congresso di Berlino del 1878, che riconobbe l'indipendenza della Serbia. La sua ubicazione fu identificata nel 1881 in un'area paludosa chiamata Ciganska bara (pozza degli zingari). La costruzione avvenne tra il 1882 e il 1885. Il primo treno partì dalla stazione il 1º settembre (20 agosto secondo il calendario giuliano) 1884, in direzione Zemun. A bordo vi erano il re Milan I, la regina Natalija Obrenović e il principe ereditario Alessandro I. La prima linea passeggeri regolare, diretta a Niš, iniziò a operare il 16 settembre 1884. Anni di servizio Nel 1888 la stazione divenne una tappa del percorso dell'Orient Express. Nel 1892 fu organizzato un ricevimento cerimoniale per Nikola Tesla. La prima automobile di Belgrado arrivò qui in treno il 3 aprile 1903. Durante la seconda guerra mondiale, l'edificio venne danneggiato dai bombardamenti dell'aprile 1941 e da quelli degli Alleati del 1944. Fu ricostruito nel dopoguerra, con lavori terminati nel 1953. Negli anni '70 e '80 del XX secolo, la stazione raggiunse un picco di 150 treni al giorno. Nel 2015, durante la crisi europea dei migranti, la stazione e il vicino Parco Bristol divennero uno dei centri principali della cosiddetta "rotta balcanica". Dismissione e futuro La dissoluzione della Jugoslavia negli anni '90 portò a problemi per l'intero traffico ferroviario serbo. Parallelamente, si svilupparono piani per spostare il traffico ferroviario presso una nuova stazione in costruzione, la stazione di Belgrado Centro (Prokop). Il trasferimento graduale dei treni verso la nuova stazione iniziò nel 2016. Il 1º luglio 2018, l'ultimo treno (l'internazionale 340 per Budapest) lasciò la stazione, che fu così definitivamente chiusa al traffico. A seguito della dismissione, nell'ambito del progetto Belgrado sull'acqua, i binari furono smantellati. Nel settembre 2020, il governo serbo annunciò la riconversione dell'edificio in un museo dedicato alla storia della Serbia medievale, che in seguito fu modificato nel progetto per il Museo di Storia della Serbia. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Belgrado Centrale