NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сопочаны

Монастырь Сопочаны (серб. Манастир Сопоћани) — сербский православный монастырь с церковью Святой Троицы; расположен близ города Нови-Пазар (юг Сербии). История Основан в живописной долине реки Рашки, рядом с древнем Расом — центром Сербского государства Урошем I до 1263 года как мавзолей короля и его семьи. Сохранилась церковь св. Троицы (1264—1265), однонефная постройка рашской школы, отличающаяся стройностью и композиционной цельностью (боковые пристройки (пастофории, певницы и приделы) — первоначальные, открытый притвор и башня над входом — XIV века). В Средние века монастырь был духовным центром, его братия насчитывала свыше 100 монахов. В 1389 году после Косовской битвы монастырь был сожжен турками; восстановлен при деспоте Стефане. В 1689 году с сожжением обрушением кровли церкви монастырь опустел; реставрирован в 1929, 1948—1956 годах. В 1990-х гг. из монастыря Высокие Дечаны в Сопочаны были перенесены мощи святых врачей-бессребреников Косьмы и Дамиана. В 1979 года включен в список объектов Всемирного наследия ЮНЕСКО. Живопись Фрески Сопочан — одного из центральных созданий византийского искусства — отличают внутренняя сосредоточенность образов, крупные масштабы, лапидарные формы, светлый колорит, в образах нет ничего эффектного, чрезмерно конкретного и чувственного, но впечатление покоя и величия. Фрескам Сопочан близки фрески других сербских монастырей этого периода (фрески в церкви Святых Апостолов в Печской патриархии, 1260 год; в церкви Успения монастыря Морача, 1251—1252). Около 1265 года церковь расписана фресками (в центральной части храма имитируют мозаику). В апсиде изображены Богородица с Младенцем и с двумя ангелами по сторонам, Причастие апостолов, Поклонение Жертве (в процессии изображены архиепископы Сербские Савва I, Арсений I, Савва II), на стенах — Великие праздники, на западной стене — Успение Богоматери, на хорах — Сорок мучеников, Гостеприимство Авраамово и апостолы, в нартексе — Вселенские соборы, Притча о праведном Иосифе, Древо Иессеево, Страшный суд, портреты ктиторов, смерть Анны Дандоло, матери ктитора; в южном притворе — Житие святого Симеона Немани, в северном — Стефана Первомученика. В боковых пристройках сохранились фрески конца XIII века, начала XIV века и XVI—XVII веков. Литература Мальцева С. Приделы в сербских храмах XIII- первой половины XIV вв. // Византийский временник. — 2012. — Т. 71. — С. 177—199. Ссылки Официальный сайт монастыря (серб.) Статья о монастыре на сайте ЮНЕСКО (англ.)
Sopoćaniklostret

Sopoćaniklostret (serbiska: Манастир Сопоћани) är ett serbiskt-ortodoxt kloster, beläget nära staden Novi Pazar i sydvästra Serbien. Historik Sopoćaniklostretuppfördes under senare delen av 1200-talet, nära Raškaflodens källa i Stari Ras, mittpunkten i det medeltida Serbien, av kungen Stefan Uroš I. Kyrkan tillägnades Heliga Treenigheten och stod klar omkring år 1265 och dekorerades inuti kort därefter. På 1500-talet var munkarna tvungna att under en tid lämna klostret på grund av Osmanska rikets hot. Slutligen under en osmansk räd år 1689 stals kyrkans blytaket och därefter sattes den i brand. Munkarna flydde med viktiga reliker till Kosovo, men återvände aldrig till Sopoćani; anläggningen förblev övergiven i mer än 200 år. Kyrkan förföll, valven rasade och kupolvalvet föll ned. Resterna av de omgivande byggnaderna täcktes över av rasmassor och jord. Först under 1900-talet restaurerades klostret och åter finns här nu munkar. De flesta av Sopoćanis fresker skiner ännu med sin skönhet, efter att ha överlevt mer än två århundraden av exponering för elementen. Klostret Ärkebiskop Sava II, som blev ledare för den Serbisk-ortodoxa kyrkan år 1263, avbildas i en ärkebiskopsprocession i koret. På västra muren i navet finns en fresk över Jungfru Marie himmelsfärd. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Referenser Sopoćani, Vojislav Đurić, Prosveta, Beograd, 1991. Se även Stari Ras Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sopoćani.﻿ Officiell webbplats (serbiska och engelska) Om klostret på UNESCO-s hemsida (engelska)
Varadin-Brücke

Die Varadin-Brücke (serbisch: Варадински мост, Varadinski most) über die Donau verbindet die Stadt Novi Sad in der Vojvodina in Serbien mit ihrem Stadtteil Petrovaradin rechts des Flusses. Die Brücke wurde im Jahr 2000 errichtet, nachdem ihr Vorgängerbau an derselben Stelle im Rahmen der Operation Allied Force durch einen NATO-Luftangriff am 1. April 1999 bombardiert und zerstört worden war. Lage Die Varadin-Brücke steht in der Verlängerung des Bulevar Mihajla Pupina in Novi Sad und führt die Hauptstraße 100 über die Donau zur Beogradska in Petrovaradin unmittelbar unterhalb der Festung. Die Varadin-Brücke steht bei Stromkilometer 1255,07. Die nächste Brücke stromaufwärts ist die Freiheitsbrücke bei Kilometer 1257,57. Stromabwärts steht die provisorische Fachwerkbrücke bei Kilometer 1254,29 und wenige Meter weiter die Žeželjev most. Beschreibung Die Straßenbrücke ist 354,2 m lang. Ihre fünf Öffnungen haben Pfeilerachsabstände von 35,6 + 87 + 130 + 87 + 14,6 m, wobei die kurzen Seitenöffnungen die Uferstraßen überbrücken. Sie ist 14,2 m breit und eingeteilt in eine 9 m breite Fahrbahn für zwei Fahrspuren und beidseits 3,6 m breite Rad- und Gehwege. Ihre Konstruktion hat einen zukünftigen Straßenbahnbetrieb berücksichtigt. Der Überbau über den Stromöffnungen besteht aus einem zweizelligen stählernen Hohlkasten mit trapezförmigem Querschnitt und gleichbleibender Bauhöhe und auskragenden Gehwegen. Der Hohlkasten besteht aus orthotropen Platten. Die Brücke wurde am Ufer vorbereitet und in drei großen Teilen eingeschwommen. Die Durchfahrtshöhe ist 9,73 m über HWS 2010 (Höchster Schifffahrtswasserstand). Siehe auch Liste der Donaubrücken Weblinks Einzelnachweise
Pont Varadinski

Le pont Varadinski (en serbe : Varadinski most) est un pont franchissant le Danube à Novi Sad dans le nord de la Serbie. Histoire Ce pont a été reconstruit en 2000, après avoir été détruit par les bombardements de Novi Sad par l'OTAN le 1er avril 1999. Sources Pont Varadinski sur Structurae. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des ponts
Varadin-brug

De Varadin-brug (Servisch: Varadinski most / Варадински мост) (ook wel Petrovaradin-brug genoemd) is een brug over de Donau in Novi Sad, de hoofdstad van de Servische regio Vojvodina. Hij verbindt het centrum van Novi Sad met het dorp Petrovaradin. De huidige brug werd gebouwd in 2000, nadat de oude op 1 april 1999 als eerste van de drie bruggen te Novi Sad was vernietigd tijdens de NAVO-bombardementen in het kader van de Operatie Allied Force. Sinds 2009 wordt de brug na zonsondergang verlicht met verschillende kleuren. Vanaf het Fort van Petrovaradin heeft men een goed uitzicht op de brug en de Donau.
Varadinski most

Varadinski most, cyr. Варадински мост – most nad Dunajem w Serbii, który łączy Nowy Sad z Petrovaradinem. Historia Po zakończeniu I wojny światowej postanowiono zrealizować koncepcję z 1910 roku, zakładającą budowę stałej przeprawy przez Dunaj. Wcześniej funkcjonowały tu dwa austro-węgierskie mosty pontonowe. Jeden został zdemontowany w 1918 roku, a drugi, wzniesiony na potrzeby wojenne, został zniszczony przez krę w 1924 roku. Budowa mostu docelowego trwała w latach 1921–1928. Została sfinansowana z niemieckich reparacji wojennych. W latach 1924–1928 w związku ze zniszczeniem mostu pontonowego Nowy Sad i Petrovaradin nie posiadały połączenia drogowego. Pierwowzorem stałej konstrukcji był Most Łańcuchowy w Budapeszcie. Nowy most liczył 341 metrów długości. Nadano mu imię księcia Tomisława Karadziordziewicia, syna króla Aleksandra I. 10 kwietnia 1941, w trakcie kampanii bałkańskiej, most został zaminowany przez siły jugosłowiańskie w ramach działań obronnych, a następnie uległ zniszczeniu po raz pierwszy w swojej historii. Niemiecki okupant odbudował most, jednak 22 października 1944 tym razem to on dokonał jego destrukcji w trakcie swojego odwrotu, tym samym most został zniszczony po raz drugi. W miejscu starego mostu wzniesiono zupełnie inną konstrukcję. Odbudowa trwała 160 dni. Nowy most został oddany do użytku 20 stycznia 1946. Nadano mu imię marszałka Tity. Był o 3 metry dłuższy od poprzednika. Pełnił funkcję drogowo-kolejową. Ruch kolejowy zamknięto w maju 1962 roku, po wzniesieniu docelowego miejskiego mostu kolejowego. 23 kwietnia 1999, w trakcie nalotów sił NATO, w godzinach porannych most został trafiony dwunastokrotnie i zawalił się. Na moście zginął Oleg Nasov, 30-letni muzyk, uważany za pierwszą cywilną ofiarę ataku NATO na Jugosławię. W 2000 roku most odbudowano po raz kolejny, tym razem jako most dźwigarowy. Jego aktualna długość to 304 metry. Galeria zdjęć Przypisy
Варадинский мост

Варадинский мост (серб. Варадински мост) — автомобильный балочный мост в Нови-Саде через реку Дунай, связывающий основную часть города с Петроварадином. Первый мост строился в Королевстве Сербов, Хорватов и Словенцев с 1921 по 1928 год. Тогда он именовался мост принца Томислава. Вместе с мостом был проложен бульвар в сторону Дуная, который связал Нови-Сад и Петроварадин. В 1941 году его при отступлении взорвала югославская армия. Части вермахта, оккупировавшие страну, восстановили мост, однако также уничтожили его при отступлении в 1944 году. После освобождения страны он был восстановлен на новом месте в 1945 году (где находится и сейчас) и получил название мост маршала Тито. 1 апреля 1999 года во время бомбардировок Югославии он был уничтожен авиацией НАТО. После окончания войны начались восстановительные работы, окончившиеся в сентябре 2000 года. Примечания См. также Список мостов Сербии Нови-Сад Петроварадин
Варадински мост

Варадински мост (претходно познат као Мост краљевића Томислава и Мост маршала Тита) јесте мост на Дунаву који се простире између Новог Сада и Петроварадина. Саграђен је 2000. године, након што је претходни мост (Мост маршала Тита, преименован 1991. у Варадински мост) срушен 1. априла 1999. године током НАТО агресије. Мост краљевића Томислава Грађен је од 1921. до 1928. године на локацији која је пре Првог светског рата била предвиђена за градњу сталног моста. Заједно са мостом, пробијен је булевар којим се Нови Сад проширио до Дунава и повезао са Петроварадином. Први пут је срушен 1941. године, када га је југословенска војска минирала, касније су га Немци обновили, затим 1944. године срушили при повлачењу. Мост маршала Тита (Варадински мост) Овај мост је први мост који је обновљен после Другог светског рата. Обновљен је 1945. године, а до изградње Жежељевог моста преко њега су ишле железничке шине. Био је једноставне решеткасте конструкције. 1999. године је било предвиђено његово подизање на прописану висину, међутим, 1. априла 1999. НАТО авијација га је са неколико пројектила срушила. Варадински мост Одмах по завршетку НАТО агресије, приступило се изградњи новог моста. Крајем 1999. уклоњени су остаци старог моста и почетком 2000. године радници нишког МИН-а су даноноћно радили да би Новом Саду обезбедили нови стални мост. Отворен је септембра 2000. године, непосредно пред изборе. На отварању је добио име „Варадинска дуга”, али касније је име промењено у Варадински мост. Галерија Види још Историја Новог Сада Нови Сад Петроварадин Списак мостова у Србији Списак мостова преко Дунава Референце Спољашње везе Варадински мост на веб-сајту structurae.net (језик: енглески)
Ватински кругови

Ватински кругови су археолошко налазиште у близини села Ватин код Вршца. Чине га четири правилна концентрична круга који идући од већег ка мањем формирају благо узвишење. Не зна се поуздано како су настали нити која им је била намена. Претпоставља се да су настали као део Ватинске културе и да су служили као опсерваторија за праћење кретања сунца и планета. Референце Спољашње везе https://www.youtube.com/watch?v=1WlnLhm-0EM https://vojvodinauzivo.rs/vatinski-krugovi-kalendar-drevnih-vincanaca/ https://sajkaca.rs/misticni-vrsacki-krugovi-1-500-godina-stariji-od-stounhendza-video/
Stazione di Belgrado Centro

La stazione di Belgrado Centro (in serbo Железничка станица Београд–центар?, Železnička stanica Beograd Centar) è la principale stazione ferroviaria di Belgrado. È nota anche con il nome colloquiale di Prokop (Прокоп), per via dell'omonimo quartiere in cui è situata. Divenne la principale stazione cittadina a seguito della progressiva chiusura della vecchia stazione di Belgrado Centrale, ufficialmente dismessa nel 2018. Storia Il dibattito per la costruzione di una nuova stazione ferroviaria si protrasse per decenni, tanto che l'idea di costruire una stazione presso il quartiere di Prokop venne presentata nel febbraio 1970. La progettazione terminò nel 1974, e i primi lavori iniziarono il 3 dicembre 1976. Il deterioramento della situazione economica in Jugoslavia ne rallentò la costruzione, la quale fu interrotta e riavviata più volte nel corso degli anni. I bombardamenti NATO nel 1999 e la successiva mancanza di fondi ebbero come conseguenza una nuova sospensione dei lavori. Nel 2005 venne aperto un bando internazionale per trovare un partner strategico che finisse la stazione e acquisisse i diritti per costruire e vendere strutture commerciali nell'area. Fu scelta la società ungherese TriGranit, la quale fu però licenziata nel 2008. Al suo posto fu riattivato il contratto del 1996 con Energoprojekt, secondo nella gara pubblica, ma una mancanza di fondi non permise di rispettare il termine ultimo del 2010. Nel 2012 fu ottenuto un prestito di 25,8 milioni di euro e il 3 dicembre 2014 ripresero i lavori, con Energoprojekt quale azienda capofila del consorzio edile, nuovamente scelta dopo la gara. Il 26 gennaio 2016 la stazione venne ufficialmente inaugurata dal primo ministro Aleksandar Vučić, anche se essa all'epoca era ancora solo una delle svariate stazioni secondarie di Belgrado. Il 10 dicembre 2017 tutte le linee nazionali (tranne tre coppie di treni) vennero spostate dalla vecchia stazione di Belgrado Centrale a qui, nonostante alcune strutture fossero ancora da completare, così come i collegamenti con il resto della città. A partire dal 1º luglio 2018 la vecchia stazione cessò del tutto la propria attività, per cui la nuova stazione di Belgrado Centro divenne snodo anche per i treni internazionali. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Belgrado Centro Collegamenti esterni (SR) Sito ufficiale, su zeleznicesrbije.com.
Gara Belgrad Centar

Gara Belgrad Centar (în sârbă Железничка станица Београд Центар, cu alfabetul latin[*]​: Železnička stanica Beograd Centar) este o stație de cale ferată aflată în construcție la Belgrad. Trenuri internaționale Belgrad – Gara Centrală din Zagreb Belgrad – Zagreb – Schwarzach im Pongau (– Zürich) Belgrad – Valjevo – Kosjerić – Požega – Užice – Priboj na Limu – Prijepolje – Prijepolje Teretna – Bijelo Polje – Mojkovac – Kolašin – Podgorica – Sutomore – Bar Belgrad – Mladenovac – Palanka – Velika Plana – Lapovo – Jagodina – Ćuprija – Paraćin – Ćićevac – Stalać – Aleksinac – Niš – Bela Palanka – Pirot – Dimitrovgrad – Kalotina Zapad – Dragoman – Sofia
Madlenianum Opera and Theatre

Madlenianum Opera and Theatre is an opera house and theatre located in Zemun, Belgrade, Serbia. It is the first privately owned opera and theater company both in Serbia and in Southeast Europe. It is located in Belgrade, Serbia, and was founded on 26 January 1999, by Madlena Zepter, wife of Philip Zepter, Serbian businessman. The name Madlenianum derives from Madlena Zepter's name. History It is situated in the Old city core of Zemun, which is Spatial Cultural-Historical Units of Great Importance of Serbia. The Theatre houses opera, ballet, concert programs, drama and musical repertoire. Madlenianum was officially founded on 25 December 1997 by Gordan Dragović Černogorski opera and ballet director, and it is located in the building that previously housed the second stage of the National Theatre in Belgrade. After seven years of work and five different stages of reconstruction, a completely refurbished, reconstructed and conceptually enriched edifice opened its doors to the public on 19 April 2005. Productions As of February 2013, the following operas, musicals and plays outside of the standard repertoire were produced at the Madlenianum. Premieres marked with "*" are still in the repertory. Gallery See also List of theatres in Serbia Notes and references External links Official website Madlenianum Opera and Theatre's channel on YouTube
Opéra et théâtre Madlenianum

L'Opéra et théâtre Madlenianum (en serbe cyrillique : Опера и театар Мадленијанум ; en serbe latin : Opera i teatar Madlenijanum) est une salle de spectacle située à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Zemun. Il présente des opéras, des ballets, des pièces de théâtre, des comédies musicales et des concerts. Le Madlenianum est situé 32 rue Glavna, la rue principale de Zemun, dans le quartier ancien classé de la ville. Histoire Le Madlenianum a été fondé le 25 décembre 1997 en tant que salle de spectacle privée par Madlena Zepter, la femme de l'homme d'affaires serbe Philip Zepter ; il doit son nom à sa fondatrice. Il a ouvert ses portes le 26 janvier 1999 dans le bâtiment qui abritait auparavant la seconde scène du Théâtre national de Serbie. Des travaux de reconstruction ont été réalisés et la nouvelle salle, complètement transformée, a ouvert au public le 19 avril 2005. Productions et répertoire Le Madlenianum a été inauguré par une représentation de l'opéra Il matrimonio segreto de Domenico Cimarosa. Depuis, plusieurs opéras ont été inscrits au programme ou au répertoire de la salle : The Rape of Lucretia de Benjamin Britten, Il signor Bruschino de Rossini, Die Kluge de Carl Orff, Dvě vdovy (Les deux Veuves) de Smetana, Così fan tutte de Mozart, Les Contes d'Hoffmann de Jacques Offenbach, La Traviata de Verdi, Madame Butterfly de Puccini, Le Journal d'Anne Frank de Grigori Frid, The Telephone et The Medium de Gian Carlo Menotti, Mandragola d'Ivan Jevtić, Rita ou le Mari battu de Donizetti et Angélique de Jacques Ibert, Pagliacci de Leoncavallo et Die Zauberflöte de Mozart (dans une version abrégée). Le théâtre a également produit des ballets : Orfeij u podzemlju (Orphée aux Enfers) et de Krunislav Simić, Nižinski - Zlatna ptica (Nijinski - L'Oiseau de feu) de Gordan Dragović, Liederabend de Duška Sifnios et Vladimir Logunov, sur une musique de Gustav Mahler, Triptych de Ramon Oller, Wolfgang Amadé de Renato Zanella, Praznik ljubavi (La Célébration de l'amour) d'Aleksandar Ilić ou le Severna bajka (Conte du Nord) de Staša Zurovac. Parmi les pièces de théâtre, on peut citer Nikola Tesla de Miloš Crnjanski, Ledeni svitac (Luciole de glace) de Vladan Radoman, Don Quichotte de Mikhaïl Boulgakov, Prométhée enchaîné d'Eschyle, Frida Kahlo de Sanja Domazet, Quartet de Ronald Harwood, La Dame de chez Maxim de Georges Feydeau, Ožalošćena porodica (La Famille endeuillée) de Branislav Nušić, Miris kiše na Balkanu (L'Odeur de la pluie sur les Balkans) de Gordana Kuić, Cat on a Hot Tin Roof de Tennessee Williams, Attends-moi au ciel, mon amour de Fernando Arrabal, L'Été indien d'Ivan Tourgueniev, Breakfast at Tiffany’s d'après Truman Capote et Tajna Grete Garbo (Le Secret de Greta Garbo) de Miro Gavran. Le Madlenianum a également donné des représentations de la comédie musicale Les Misérables de Claude-Michel Schönberg. Références Voir aussi Articles connexes Culture à Zemun Ville de Belgrade Lien externe (sr + en) Site officiel Portail du théâtre Portail de l’opéra Portail de Belgrade
Teatro dell'Opera di Madlenianum

Il Teatro dell'Opera di Madlenianum è situato a Belgrado, Serbia. Fondato nel 1997, è stato il primo teatro d'opera privato in quest'area d'Europa. Il direttore generale è Danka Teodorovic. Fino alla stagione 2004/2005 il teatro ha rappresentato 610 spettacoli (opera, balletti, concerti e rappresentazioni drammatiche) con oltre 200.000 spettatori. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Teatro dell'Opera di Madlenianum Collegamenti esterni (EN, SR) Sito ufficiale, su madlenianum.rs.
Опера и театар Мадленијанум

Опера и театар Мадленианум (често стилизовано као Madlenianum) је прва приватна оперска и позоришна кућа у Србији и југоисточној Европи. Основала га је госпођа Мадлена Цептер, супруга Филипа Цептера. Име Мадленианум потиче од имена оснивачице. Налази се у старом градском језгру Земуна, у градској општини Земун, Београд. Историја Опера и театар Мадленианум основан је 25. децембра 1997. године, а зграда је отворена за јавност првом премијером 26. јануара 1999. године. Том приликом изведена је опера Доменика Чимарозе "Тајни брак". Мадленијанум је смештен у згради која је претходно била друга сцена Народног позоришта у Београду у Земуну (некадашње Земунско позориште). Након оснивања, уследио је период темељне реконструкције и доградње зграде, који је трајао у неколико фаза. Потпуно реновирано, проширено и концептуално обогаћено здање, са модерном сценском техником, отворило је своја врата за јавност 19. априла 2005. године. Зграда се налази у старом градском језгру Земуна, које представља просторно културно-историјску целину од изузетног значаја. Мадленианум је замишљен као оперска кућа, али је временом проширио свој репертоар и на друге сценске форме, па се данас у позоришту приказују опере, мјузикли, балетске представе, концерти, као и драмски програм. Уметнички профил и значај Као прва приватна опера и театар на овим просторима, Мадленианум је унео новине на српску културну сцену. Одликује га висок ниво продукције, ангажовање признатих домаћих и страних уметника, као и тежња ка иновативним приступима у интерпретацији класичних дела и представљању савременог стваралаштва. Позориште је познато по својим музичким продукцијама, посебно операма и мјузиклима, али негује и драмски и балетски репертоар. Значајно доприноси културној понуди Београда и Србије, привлачећи широку публику. Продукције Фото-галерија Види још Списак позоришта у Србији Мале тајне Референце Спољашње везе Главна интернет страница „Опера и театар Мадленијанум”. PORT.rs (на језику: српски). Архивирано из оригинала . г.. Радост давања је све мање присутна („Политика“, 26. јануар 2014)
Италијански институт за културу у Београду

Италијански институт за културу је институција Републике Италије која се бави културним активностима у Србији. Налази се у улици Кнеза Милоша 56 у Београду. Историја Италијански институт за културу је основан 1940. године. Након дугог периода прекида присуства италијанске културе у Београду, који су узроковали ратни и послератни догађаји, поново је почео са радом 1965. заузимајући просторије у центру града на Обилићевом венцу. Године 1972. је пресељен у Његошеву 47, у зграду која је изграђена 1920, у централној зони Београда. Институт је заузимао први и други спрат зграде. Од јануара 2006. се налази у привременом седишту у улици Крунска 9, а од 1. јула 2006. у некадашњој згради Амбасаде Албаније у централној улици Кнеза Милоша 56. Од 2016. године је делокруг активности Италијанског института за културу у Београду, у циљу промовисања и ширења италијанског језика и културе, проширен на Црну Гору и од марта 2022. на Северну Македонију. Италијански институт за културу у Београду је први покренуо примену нових прописа који дозвољавају акредитације на нерезиденцијалној основи Италијанских института за културу. Организује курсеве италијанског језика и културе у просторијама Института или изван њих, сертификацију италијанског језика, курсеве за усавршавање професора италијанског језика, пружа информације о стипендијама Владе Италије и садржи библиотеку која је на располагању полазницима и свим уписаним члановима за консултовање и изнајмљивање књига. Међу најзначајније фестивале на којима је учествовао су Међународни позоришни фестивал Битеф, Музички фестивал Бемус, Београдски летњи фестивал Белеф, Филмски фестивал ФЕСТ, Београдски фестивал игре и Београдски сајам књига на коме учествује сваке године са својим штандом књига. Види још Београд Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (17. јануар 2023)