Cerkev Rožica, Beograd

Cerkev Rožica(latinsko Templum Rosacea in Singidunō; srbsko Црква Ружица, latinizirano: Crkva Ružica) stoji v beograjskem najstarejšem območju Kalemegdan v občini Stari grad (=Staro mesto); pripada Srbski pravoslavni Cerkvi in spada pod Beograjsko-karlovško nadškofijo. Kot župnijska cerkev ima za podružnico za lučaj kamna malo niže stoječo poljudno imenovano Cerkev svete Petke, ki pa uradno nosi naziv „Kapela svete Petke“ ter je znana zlasti po čudodelnem izviru. Zgodovina Beograjske sakralne stavbe Beograjska trdnjava kot pomemben vojaško-kulturno-zgodovinski sklop je bila večkrat uničena zaradi osvajalnih pohodov in obleganj. Osmanska osvajanja so imela za posledico uničenje srednjeveškega mestnega jedra; vrh tega pa so preprečevala poznejše avstrijske poskuse preoblikovanja Beograda v utrjeno baročno mesto. Od vladanja despota Stefana Lazarevića v 15. stoletju, pa vse do turške zasedbe 1521, so obstajale najpomembnejše ustanove v Spodnjem mestu tj. v današnjem delu Kalemegdana, ki je bliže reki Donavi. Stefanov življenjepisec opisuje takratne cerkvene stavbe ter omenja cerkev Marijinega vnebovzetja kot beograjsko stolnico, ki je bila v sestavi istoimenega samostana. Iz pisma beograjskega metropolita Teofana moskovskemu velikemu knezu Vasiliju iz leta 1509 izvemo, da je bila v tej cerkvi med drugimi svetinjami tudi čudežna ikona Device Marije, ki jo je po legendi naslikal Sveti Luka in relikvija svete Petke. Med zgodovinarji prevladuje mnenje, da je bila stolnica in tudi druge pomembnejše mestne cerkve takoj po osmanski zasedbi preurejena v mošejo. Na ta način ni bila porušena in se je ohranila skupaj s cerkvijo frančiškanskega samostana vse do konca 17. in začetka 18. stoletja; po mnenju drugih pa so krščanske stavbe po zavzetju bile takoj porušene. Cerkev Rožica Cerkev Rožica je bila zgrajena v začetku 15. stoletja. 1867 so jo Turki predali Srbom kot smodnišnico in kmalu je bila predelana v vojaško cerkev, 1925 pa prenovljena in ponovno slovesno posvečena. Njen patrocinij (proščenje) je Rojstvu Device Marije in je tesno povezana s sosednjo Cerkvijo svete Petke; tako sta na njen praznik zelo obiskani obe cerkvi. Zaradi čudodelnega studenca je veliko bolj priljubljena Petkina cerkev, ki je na splošno znana kot Sveta Petka. Na današnjem beograjskem področju obstajata še da čudodelna vrelca, ki sta posvečena Sveti Petki: en tak vrelec je v Rakovici, kjer je v bližini cerkev in samostan z drugim patronom; tam je pokopan tudi patriarh Pavel. Drugi vrelec je v gozdu pri Železniku; oba sta zelo oblegana. Natančen čas gradnje in kdo je zidal Cerkev svete Petke na Kalemegdanu — kot dobrotnika (ktitorja) sicer navajajo nekega plemiča — ni čisto ugotovljeno; znano pa je z gotovostjo, da je to najstarejša cerkev v Beogradu. Nekateri navajajo leto 1403, drugi na splošno začetek 15. stoletja; glede datuma gradnje prve cerkve pa vse do danes ni bilo mogoče doseči soglasja. V obdobju od 1397 do 1521 so v nekdanji cerkvi, ki je bila pozneje porušena, hranili relikvije svete Petke. Konec 17. stoletja je bila cerkev Rožica porušena, a že pet dni po osvoboditvi od Turkov je bil organiziran odbor za obnovo cerkve. Dela so bila hitro končana, tako da je bila cerkev posvečena že po desetih mesecih in v njej so začeli opravljati bogoslužja. V 18. stoletju je bila na tem mestu smodnišnica, ki so jo v 19. stoletju preuredili v vojaško cerkev. V beograjskem občinskem časopisu iz leta 1892 je potekala vroča razprava o tem ali je bila cerkev Rožica vojaška cerkev ali civilna cerkev. Takrat je bila cerkev večinoma namenjena bogoslužju za vojaštvo z vojaškimi kurati, vendar je vanjo prihajalo vedno tudi veliko 'civilnih' meščanov, ki so obilno prispevali za vzdrževanje cerkve in službujočega duhovnika. Zato so menili, da bi morala ključarje, tj. cerkveni odbor, imenovati občina, ne pa vojaška uprava. Med prvo svetovno vojno je bila cerkev hudo poškodovana, zlasti apsida in zvonik. Popravljena, obnovljena in na novo posvečena je bila 11. oktobra 1925, ko jo je posvetil beograjsko-karlovški nadškof in patriarh Dimitrij. Od ponovne posvetitve 1925 do konca druge svetovne vojne 1944 je bila cerkev na razpolago vojakom in so v njej maševali vojaški kurati. Po vojni pa so v njej začeli maševati profesorji Bogoslovije in člani visoke cerkvene uprave. Ljudsko izročilo in rozalije Ljudsko izročilo pravi, da je cerkev Rožica stala na istem mestu kot danes, saj so ljudje imeli v čislih izvir svete Petke; med drugim tudi zato, ker je njena voda tekla pod temelji cerkve, posvečene Presveti Bogorodici. Po tej pripovedi so tri sestre: Rožica (tj. Ružica), Marica in Anica (ali tudi Cveta, Cvetka) na ozemlju Beograjske trdnjave zgradile vsaka svojo cerkev kot svojo nadarbino ali zaobljubno cerkev, ki so dobile na ta način po njih svoja poimenovanja. Cerkev s tem imenom v beograjski trdnjavi omenjajo tudi starodavne pesmi. Znani sta predvsem ljudski pesmi Ženitev Todorja Jakšiča in Delitev Jakšiča. V Rimskem cesarstvu so bile Rozalije (Rosalia ali Rosaria) znane kot praznik vrtnic, ki so ga praznovali predvsem maja, a so ga razširjali vse do sredine julija. Praznovanje se včasih imenuje Rosatio ('okraševanje z vrtnicami') ali dies rosationis ('dan okraševanja z vrtnicami'), praznovali pa so ga lahko tudi z vijolicami (violatio, tj. 'dan vijoličnega okraševanja'). Kot spomin na mrtve se je rosatio razvil iz običaja polaganja rož na grobove pri spominu na rajne. Ohranilo se je kakih deset tozadevnih spominskim obeležij, od preprostih napisov do velikih spomenikov ter več državnih praznikov, ki so bili posvečeni mrtvim. V zvezi s tem poganskim praznikom Rozalij, ki so ga vojaki praznovali od Rima pa vse do vzhodnih delov Rimskega cesarstva, je vzeto tudi samo ime cerkve Rožica. Ker je krščanski praznik Svete Trojice nekako sovpadal s starodavno Rozalijo, so pod imenom Rožica med ljudstvom slovele številne cerkve, ki so bile zgrajene na Balkanu v srednjem veku. Opis cerkve Cerkev je prislonjena z zvonikom tik ob obzidje Zindan kapije in je podobne oblike kot navadne katoliške cerkve iz tistega časa s preprostim zvonikom. Nad ladjo ni kupole, kot je v navadi pri sakralnih stavbah srednjeveškega moravsko-srbsko-bizantinskega sloga; notranjost cerkve krasi lestenec in ikonostas, v zvoniku pa so trije zvonovi. Notranjščina Njena sicer preprosta notranja oprava, ki je podobna drugim pravoslavnim cerkvam, pa ima nekaj posebnosti, ki to cerkvico delajo za eno najbolj zanimivih hramov v svetovnem merilu. Pred vhodom stojita dva kipa ulita iz topovskih granat, ki označujeta srbske vojake: eden predstavlja vojaka s kopjem Dušana Silnega iz srednjeveške Srbije, drugi pa bojevnika iz Balkanskih vojn oziroma iz prve svetovne vojne; predstavljata vse vojake, ki so umrli za obrambo domovine. Ikonostas je iz pozlačenega lesa (duborez) izrezljal mizar Kosta Todorović okoli leta 1926, ikone pa narisal iguman sv. Rafailo Momčilović (1875-1941); podobe je naslikal z oljem na vezane plošče po osnutkih škofa Ireneja Đurića. Stene je poslikal 1938 ukrajinski akademski slikar Andrej Bicenko (1886-1973), ki je študiral v Kijevu, živel ter delal pa nekaj časa kot begunec tudi v Beogradu. Kmalu pa je vlaga poslikavo precej poškodovala in je bila 1998 opravljena temeljita obnova. Zanimiva je povezava tradicionalnega cerkvenega slikarstva s prvinami sodobnega realizma; v tem slogu so naslikane tudi nekatere sodobne osebnosti. Med poslušalce je pri Jezusovem Govoru na gori na zahodno stran cerkvene ladje uvrstil vojaškega kurata Petra Trbojevića in jugoslovanskega kralja Aleksandra, na severno stran pa njegovega očeta srbskegaa kralja Petra in zadnjega ruskega cesarja sv. Nikolaja Romanova. Lestenec je nekaj posebnega, saj je sestavljen iz puškinih in pištolskih nabojev, častniških sabelj, topovskega streliva in vojaških oklepov, ter je ravno po tem prava redkost in primer tako imenovane vojaške umetnosti (military art) in je na poseben način povezan z dogodki tako imenovane velike oziroma prve svetovne vojne. Polijelej (πολυέλαιος - lestenec) lahko pomeni tudi »luči z veliko olja«, torej »oljenice, ki jih prižigajo za molitev in duhovno poglobitev«. Svetloba in solze, ki nenehno kapljajo na orožje, sijejo sporočilo, da vojna povzroča žalost in jok z gorečo željo, da se takšna norost ne bi nikoli več ponovila. Zvonovi Najstarejši zvon cerkve Rožice je bil ulit leta 1870, in so ga med prvo svetovno vojno dale odpeljati v vojne namene avstroogrske zasedbene oblasti. 1920 so ga izsledili blizu Pečuha na Madžarskem in ga pripeljali v Beograd, kjer je pa za njim izginila sleherna sled.Res zelo nenavadno je bilo potovanje tega zvona. Ko ga je namreč na železniški postaji Pečuh našel žandarmerijski vodnik Panta Bjelogrlić iz Podujeva — uslužbenec Ravnateljstva vojnega plena —, ga je kljub nasprotovanju postajenačelnika uspel natovariti na vinski vagon ter pripeljati do Šabca, od koder so ga s splavom prepeljali do Beograda. V imenu cerkve Rožice je tam zvon sprejel neki sivolasi civil z bradico, češ da je rektor cerkve Rožice — in za njim in za zvonom ni bilo več ne duha ne sluha. Cerkev ima sedaj tri zvonove. Na srednjem in malem sta poleg srbskega grba in oznake: »Vojnotehnični inštitut Kragujevac« spodaj še napisa: »Ta zvon cerkve Rožica je bil ulit leta 1892 v času vladavine kralja Aleksandra I. Srbskega iz starih turških topov, najdenih v mestu Beograd.« Največji zvon pa ima poleg grba Jugoslavije in oznake »Vojnotehnični inštitut Kragujevac 1924« napis: »Ministrstvo vojske in mornarice in upravni odbor gospe princese Ljubice cerkvi Rožici v Beogradu«. Zvonovi merijo 64, 80 in 86 cm. Kostnica V sklopu cerkve je na levi strani prizidana kostnica padlih vojakov med tkzv. "Veliko vojno". Med vojnimi spopadi je širom Beograda padlo in bilo pokopanih veliko število srbskih vojakov v manjše grobove na različnih mestih. Glede na to, da je bila Rožica vojaška cerkev in da je vojaštvo v njej prejemala obhajilo pred odhodom v vojno, je bil podan predlog, da se na planoti nad cerkvijo zgradi zanje mavzolej. Kot cenejšo različico pa so zaradi pomanjkanja denarja njihove posmrtne ostanke začeli pokopavati v kostnici v bližini današnje restavracije Kalemegdanska terasa, od koder so jo selili pod Jakšićev stolp. Nova kostnica je bila dokončana leta 1937, ko je bila dokončana in posvečena tudi Kapela svete Petke. V njo so prenesli posmrtne ostanke vojakov, najdenih na območju beograjske trdnjave, in kosti iz vojaške bolnišnice. Z izgradnjo kostnice je bilo pravzaprav urejeno osrednje beograjsko vojaško pokopališče. Slikovna zbirka Sklici Nadaljnje branje (srbsko) Душан Иванчевић: Београдска тврђава и њене светиње; 168 стр., Библиотека Православље, Београд 1970 Jovica Trkulja: Svet mozaika Djure P. Radlovića; str. 316, Dosje, Beograd 2024 (ISBN:9788660474362) Glej tudi Beograjska medvojna krščanska arhitektura Cerkev sv. Petke Beograjska trdnjava Cerkev Rožica, Rožaje Zunanje povezave (srbsko) Vladimir Lukić: Crkva Ružica | Turistički vodič Srbije Ružica: Crkva sa pogledom na rat Crkva Ružica i Kapela Svete Petke: Izmedju legende i čuda - ArtisCenter (črnogorsko) Zastrašujuće scene će ukloniti iz crkve — Pobjeda (angleško) Ružica Church and the chandelier that has amazed the world - Serbia.com