NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ОШ „Петар Кочић” Земун

ОШ „Петар Кочић” је основна школа у Београд у општини Земун, налази се у улици Првомајска 79. Школа има око 550 ученика, ради се у две смене, велики број секција, ученички парламент, продужени боравак за ученике млађих разреда, фискултурну салу, психолога, педагога и библиотекара као и ђачке новине „Кочићко”. Од првог разреда ђаци уче енглески језик, а од петог и руски језик. Школа има по 3 одељења сваког разреда. Историјат Основна школа Петар Кочић је основана 1880. године, чиме је једна од најстаријих школа не само у Београду него и у ужој Србији. Школа је у почетку радила при немачкој католичкој цркви Светог Венделина, из 1888, коју су срушили комунисти 1955. и на њеном месту изградили новији део школе. Тај крај су досељени Немци од 1819. звали Franzensthal - Фрањиндол, по цару Францу, који је посетио тај крај. Школа је до сада променила више имена, „Немачка основна школа” је назв који је школа добила приликом оснивања. Након завршетка Првог светског рата и припајања Земуна Србији, школа мења назив у „Краљица Марија”. Приликом промене власти у Југославији после Другог светског рата школа добија назив „Школа бр.37” и „Осмолетка бр.14”, да би тренутни назви добила 1952. године. Због насеља у коме се школа налази а које је било насељено претежно немцима, настава се до краја Првог светског рата одржавала на немачком језику. После Првог светског рата настава на немачком је била мањинска а наставници су углавном били Хрвати који су знали немачки. Стручни тимови ОШ Петар Кочић у свом саставу има доста стручних тимова састављених од запослених у школи, ученика и родитеља. Подмладак Црвеног крста, Пријатељи деце, Ученички парламент, Вршњачки тим за ПО, Стручни актив за развојно планирање, Стручни актив за развој школског програма, Тим за професионалну оријентацију, Тим за културну, јавну делатност и информисање, Тим за самовредновање, Стручни тим за инклузивно образовање Тим за заштиту ученика од дискриминације, слостављања и занемаривања, Тим за професионални развој, Тим за Обезбеђивање квалитета и развој установе, Тим за развој међупредметних компетенција и предузетништва Тим за заштиту животне средине Секције У школи постоје следеће секције: Ликовна секција Шта знаш о саобраћају Лепо писање Рецитаторска секција Библиотечка секција Математичка секција Спортске секције Руски језик Енглески језик Рачунарска секција Техничка секција Драмска секција Научно-истраживачка секција Новинарска секција Галерија Види још Зграда ОШ „Петар Кочић” Земун Референце
Парк несврстаним земљама

Парк несврстаним земљама је јавни градски парк у граду Београду у општини Стари град. Опште карактеристике Између Фрушкогорске и почетка Бранковог моста, до ≥1960. налазила се Ловћенска улица. Парк се налази у Фрушкогорској улици, у близини Бранковог моста и окружен је дрворедом. До парка се из Карађорђеве улице може попети Малим степеницама. У оквиру парка налази се Обелиск несврстаних земаља који је подигнут поводом Београдске конференције која је одржана од 1. до 6. септембра 1961. године у Београду. Четворостубан је, сужава се ка врху, а висок је 27 метара. Обновљен је у августу 1989. године поводом Девете конференције несврсратних земаља. На табли испод Великог грба Београда на српском и енглеском језику пише: „Обелиск подигнут септембра 1961. године поводом Прве конференције несврстаних земаља. Обновљен августа 1989. године поводом Девете конференције несврстаних земаља”. Референце Литература Beograd - plan grada. M@gic M@p. 2006. ISBN 978-86-83501-53-3.
Пета економска школа „Раковица”

Пета економска школа „Раковица” једна је од средњих школа у Београду. Налази се у улици Хасанагинице 8 у општини Раковица, а основана је 1962. године. Историјат Школа је основана решењем Народног одбора општине Чукарица, 25. априла 1962. године и почела је са радом као четворогодишња економска школа за образовање ученика за занимање књиговодствени техничар у згради ОШ „Кошутњак“, 1. септембра 1962. године. Првобитно школа се звала Средња економска школа Раковица - Београд, а похађало ју је 184 ученика распоређених у пет одељења. Током постојања више пута је мењала назив и то : Средња економска школа, Раковица – Београд (1962—1965); Пета економска школа, Раковица – Београд (1965—1977); Образовно-васпитна организација економско-комерцијалне струке „Раковица“, Раковица-Београд, или скраћено ОВОЕКС „Раковица“ (1977—1987); Економска школа „Раковица“, Раковица – Београд (1987—1991); Пета економска школа „Раковица“ у Раковици, Београд (1991—данас). Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Средња техничка ПТТ школа Београд

Средња техничка ПТТ школа једна је од средњих школа у Београду. Основана је 1961. године. Опште карактеристике Настава се одвија у две школске зграде, за III и IV разред у згради у улици Здравка Челара 16, односно за I и II разред у згради на Карабурми у Сврљишкој улици 1. у општини Палилула. У школи је могуће образовати се на пољима саобраћаја и електротехнике, односно на смеровима техничар телекомуникационих технологија, администратор рачунарских мрежа, електротехничар рачунара, техничар поштанског саобраћаја и телекомуникационих услуга и смеру монтер телекомуникационих мрежа. Школа постоји од 1961. године, када је одлуком Управног одбора заједнице ПТТ предузећа основан Школски ПТТ центар у чијем саставу се налазила и Средња ПТТ школа, до 16. јануара 2003. године, када је школа одлуком Владе Републике Србије издвојена као самостална образовна установа. Прва генерација ученика уписала је школу 1961/1962. године. Галерија Референце Спољашње везе Медији везани за Средња техничка ПТТ школа Београд на Викимедијиној остави Званични веб-сајт Средња техничка ПТТ школа Београд Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (14. јануар 2020) на сајту galis.rs
Техничка школа Нови Београд

Техничка школа Нови Београд једна је од београдских средњих школа. Почела је са радом 1975. године, а налази се на адреси Омладинских бригада 25, на Новом Београду. Опште карактеристике Школа је основана 1975. године и у то доба била је један од најсавременијих образовних машинских центара. Школа је носила назив Машински образовни центар Нови Београд, а од 2001. године након промене Закона о средњим школама носи садашње име. Школа данас располаже са 16 специјализованих учионица, 11 кабинета за наставу и 9 кабинета у којима се врши припрема за час. У оквиру школе налази се библиотека, фискултурна сала са учионицама и велика свечана сала са 220 места за седење. Школа поседује и радионицу опремљену са великим бројем машина, апарата, алата и учила за реализацију наставе. Постоје и учионице за извођење практичне наставе, за образовне профиле техничар и механичар оптике, као и четири опремљена кабинета за техничаре и механичаре грејања и климатизације. У школи се налази и 5 рачунарских кабинета. У оквиру школског дворишта налази се терен за одбојку, тенис и балон за мали фудбал. У школи постоје ваннаставне секције информатике, драме, новинарства, фотографије, шаха, музике и друге. У школи се традиционално организује Фестивал грејања и климатизације, а у мају сваке године такмичење „Покажи свој таленат”, на којем поред ђака учествују родитељи и професори школе. У школи се ђаци образују у пет образовних профила: машински техничар за компјутерско конструисање, техничар оптике, техничар грејања и климатизације, механичар грејне и расхладне технике и механичар оптике. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Техничка школа Нови Београд на сајту planplus.rs
Техничка школа „Дрво арт”

Техничка школа „Дрво арт” је средња школа основана у септембру 1956. године. Налази се на општини Стари град, у улици Цара Душана 23. Историјат Школа је основана и почела са радом у септембру 1956. године под називом „Дрвноиндустријска школа”. Основана је у циљу да оспособи квалификоване индустријске раднике — столаре. Школа је тада била смештена у Дунавској улици 34. Током 1961. године на иницијативу привредника из области дрвне индустрије прераста у техничку школу, у којој почињу да се школују и кадрови четвртог степена, а мења и назив у Дрвнопрерађивачка школа „Момчило Поповић Озрен“. У то време била је јединствена у Србији све до школске 1965/1966. године када је на основу одлуке Заједнице школа и школских центара шумарске и дрвопрерађивачке струке СФР Југославије, на територији целе земље започело школовање по уједначеним програмима. Године 1969. школа се сели у двоспратну зграду подигнуту 1893. године, са фасадом у стилу неоренесансе, која је тада припадала основној школи „Јанко Веселиновић” на Дорћолу. Године 1974. школа је добила Републичку награду „25 мај” за најбољу стручну школу у Србији. Током школске 1983/1984. године по одлуци Скупштине града Београда у школи почиње образовање кадрова за потребе шумарске привреде из области озелењавања, цвећарства и пејзажне архитектуре. Ову делатност преузима од РУ „Ђуро Салај“. Исте године почиње да се организује образовање за V степен стручне спреме. Стаклара у школском дворишту саграђена је 1987. године, како би се олакшало обављање практичне наставе за ученике шумарске струке. Школске 1987/1988. године долази до реформе школе, а поново је промењено њено име у Школа за дрвопрерађивачку струку и пејзажну архитектуру „Момчило Поповић Озрен“. Током школске 1993/1994. године школа добија име Техничка школа за обраду дрвета, унутрашњу декорацију и пејзажну архитектуру, а након тога и име Техничка школа „Дрво арт”. Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Bajsko groblje (Subotica)

Bajsko groblje je gradsko groblje u Subotici. Nalazi se zabilježeno na zemljovidu gradskoga geometra Gabrijela Vlašića iz 1789. godine. Najveće je i najznamenitije subotičko groblje. U prošlosti se prostiralo između današnjih ulica Gajeve (stari bajski put, odatle ime), Fruškogorske, Marije Bursać i Mičurinove (do ostatka nekadašnjegazapadnoga gradskoga opkopa), do današnjeg crkvenog dijela Bajskog groblja koje je zapadnije. Premješteno je u prvoj polovici 19. stoljeća na današnju lokaciju katoličkoga dijela groblja. Prošireno je ka sjeveru u drugoj polovici 19. stoljeća, na prostor današnjega gradskoga dijela groblja. 27. lipnja 1998. godine održano je proštenje na subotičkome Bajskom groblju. Dekretom subotičkog biskupa Ivana Penzeša zaštitnicima su proglašeni sv. Petar i Pavao. Odbor za Bajsko groblje u dogovoru sa župnikom katedralne župe odlučio da se proštenje slavi uvijek u subotu uoči svetkovine sv. Petra i Pavla, 29. lipnja. Ovdje su pokopani Ago Mamužić, Oskar Vojnić, fra Ivan Jesse Kujundžić, Ilija Kujundžić, Pajo Kujundžić, Aleksa Kokić, Mijo Mandić, Matija Evetović, Josip Đido Vuković, Albe Vidaković, Tomo Vereš, Tibor Sekelj, Ladislav Bogešić, Ferenc Gál, Marija Vojnić Tošinica i dr. Na Bajskom groblju je franjevačka grobnica. Na Bajskom groblju su kapele koje su zaštićeni spomenici kulture. Oko groblja su ulice Kosmajska, Hipodromska, Maglajska, Frana Supila, Primorska, Hilandarska, Mičurinova i Somborski put. Izvori
Église Saint-Lazare de Živalići

L'église Saint-Lazare de Živalići (en serbe cyrillique : Црква Светог Лазара у Живалићима ; en serbe latin : Crkva Svetog Lazara u Živalićima) est une église orthodoxe serbe située à Živalići, sur le territoire de la Ville de Novi Pazar et dans le district de Raška, en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels de grande importance de la république de Serbie (identifiant no SK 393). Présentation L'église, de dimensions modestes et à demi enterrée, est construite en pierres, avec un toit à pignon et une abside polygonale de la largeur de la nef. La façade occidentale dispose d'une entrée étroite surmontée d'un arc reposant sur des consoles ; l'année de la construction, 1624-1625, est gravée sur l'une des consoles, en revanche, des pierres tombales utilisées pour l'édification des murs témoignent de l'existence en ces lieux d'un lieu de culte plus ancien. À l'intérieur, deux pilastres étroits séparent le chœur de la nef ; ils portent l'arc de soutènement d'une voûte en demi-berceau ; le début de cette voûte est souligné par une corniche profilée constituée de pierres. Des niches rectangulaires ont été construites dans la partie occidentale de l'édifice ainsi que dans la zone de l'autel, pour les besoins de la proscomidie. L'édifice conserve des fresques représentant des figures de saints en pied ou en buste, vraisemblablement réalisées en même temps que la construction ; elles sont considérées comme relativement maladroites dans le dessin des figures et réduites dans l'usage des coloris. D'importants travaux de restauration, effectués en 1968, ont redonné à l'église son aspect d'origine. Références Article connexe Monuments culturels du district de Raška Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Црква Светог Лазара у Живалићима

Црква Светог Лазара у Живалићима, у општини Нови Пазар, подигнута је 1624/1625. године, према уклесаној години на једној конзоли и има статус непокретног културног добра као споменик културе од великог значаја. Изглед Црква посвећена Светом цару Лазару је скромна, високом стеном готово прикривена и укопана црква Лазарица која се изгледом готово не разликује од околних кућа. Зидана је каменом, са двоводним кровом покривеним каменим плочама, малих димензија и полигоналне апсиде у ширини брода. Једино је на западној фасади узани улаз наткривен дубоким луком ослоњеним на конзоле. Надгробници секундарно коришћени за зидање, сведоче о дужем трајању овог култног места. У унутрашњости, пар узаних пиластара одваја олтарски простор од наоса и носи ојачавајући лук полуобличастог свода. Почетак линије свода истакнут је профилисаним каменим венцем. Симетрично постављене правоугаоне нише озидане су у западном делу подужних зидова као и у олтарском делу, у функцији проскомидије. Прозорски отвори су неједнаких облика и димензија, распоређени и на своду. Фреско сликарство је сачувано у зони сокла, стојећих фигура, зоне попрсја и на своду. Стилски сродна ансамблима у оближњим црквама, показује извесне неспретности у цртежу и сведен колорит. Обимним конзерваторско-рестаураторским радовима, изведеним 1968. године, цркви је враћен првобитни изглед. Галерија Види још Списак споменика културе у Рашком округу Споменик културе од великог значаја Референце Спољашње везе „Црква Св. Лазара — Споменици културе у Србији”. САНУ. Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Напомена: Садржај овог чланка је једним делом или у целости преузет са http://www.sanu.ac.rs. Носилац ауторских права над материјалом је дао дозволу да се исти објави под слободном лиценцом. Доказ о томе се налази на OTRS систему, а број тикета са конкретном дозволом је 2009072410055859.
Света Варвара (Рас)

„Света Варвара“ е исторически православен манастир в Стари Рас, седалище на рашката митрополия. Манастирът посветен на Света Варвара е историческо средище на рашката митрополия в периода от 1526 г. до 1689 г. През XXI век от него са останали руините от манастирската църква и сгради, които се намират на заравнен хълм на десния бряг на река Рашка. Останките от католикона му са във формата на основата на вписан кръст, с четири масивни колони, поддържащи купола. Апсидата е многоъгълна отвън и полукръгла отвътре. Главният му вход бил разположен на южната стена. Подът е мраморен с изключение на диаконикона, който е постлан с шестоъгълни тухли. Край югозападната колона на подкуполното пространство е разкрито местоположението на владишкия трон. Върху предния парапетен панел на трона е изсечен ктиторски надпис от 1579 г., дело на рашкия митрополит Силвестър. Манастирските сгради се издигали от източната и западната страна, а външните стени оформяли оградната стена на манастира. Манастир „Св. Варвара“ е построен около 1526 г. от рашкия епископ Симеон Охридски. В него служил митрополит Силвестър, а последния известен по име митрополит служил в него е Максим Скопянец, избран за печки патриарх през 1656 г. По времето на Моисей Раич, също рашки митрополит, манастирът вече бил в руини. Манастирът е опожарен в края на 1689 г., с оттеглянето на хабсбургската армия след опожаряването на Скопие. Оттогава е в руини. Литература М. Поповић, Манастир Св. Варваре на Рељиној градини код Новог Пазара, Саопштења XXVII/XXVIII (1995/96), 95-121.
Monastère Sainte-Barbe

Le monastère Sainte-Barbe (dans la forteresse de Reljina Gradina) (en serbe cyrillique Манастир Св. Варваре на Рељиној Градини ; en serbe latin : Manastir Sv. Varvare na Reljinoj Gradini) est un monastère orthodoxe serbe. Il se trouve à Lukocrevo, sur le territoire de la ville de Novi Pazar et dans le district de Raška, en Serbie. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 2223). Le monastère est familière connu sous le nom de « monastère de Reljina gradina » Présentation Le monastère, construit vers 1526 (ou, selon d'autres sources en 1455 ou en 1579), est situé sur un plateau qui domine la rive droite de la rivière Raška ; le métropolite Maksim, élu patriarche de l'Église orthodoxe serbe en 1656, y aurait eu son siège. Aujourd'hui en ruines, il se compose des vestiges d'une église médiévale et de bâtiments monastiques. L'église, située au nord du plateau, possède un plan en croix inscrite ; quatre colonnes massives soutenaient un dôme ; son abside est polygonale à l'extérieur et demi-circulaire à l'intérieur. Les vestiges sont divisés en trois parties, avec une entrée principale au sud. L'édifice était construit en blocs de grès taillés ; le sol est constitué de dalles de marbre, à l'exception de celui du diakonikon pavé de briques hexagonales ; l'intérieur de l'église était peint. Les bâtiments du monastère étaient construits à l'est et à l'ouest du plateau et l'ensemble monastique était entouré de murs. Le monument témoigne de la continuité du christianisme dans la Raška (Rascie), une région qui était alors sous domination ottomane. Références Articles connexes Monastères orthodoxes serbes Monuments culturels du district de Raška Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du monachisme Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Манастир Свете Варваре на Рељиној Градини

Манастир Св. Варваре на Рељиној Градини је грађевина која је саграђена 1526. године. С обзиром да представља значајну историјску грађевину, проглашена је непокретним културним добром Републике Србије. Налази се у Лукоцреву, под заштитом је Завода за заштиту споменика културе Краљево. Историја Манастир Св. Варваре на Рељиној Градини, којег чине остаци средњовековне цркве и манастирских грађевина, је смештен на врху брега који се уздиже изнад десне обале реке Рашка, на вештачки обликованој заравни брда Шанац. Са јужне стране је засечен где подзид чини уједно и јужну границу манастира. Остаци цркве археолошки су истраживани 1987—1988, 1994, а истраживање остатака манастирских грађевина су обављена у периоду од 2004—2006. Црква је подигнута на северном рубу заравни. Остаци су у облику основе уписаног крста, са четири масивна ступца која су носила куполу. Апсида је са спољашње стране полигонална, а са унутрашње полукружна. Остатке цркве чини троделна подела простора, а на јужном зиду се налази главни улаз. Зидана је од притесаног и тесаног пешчара. Очуван је под од мермерних плоча, осим у ђаконикону који је поплочан шестоугаоним опекама. У југозападном ступцу поткуполног простора је откривено место архијерејског трона. На предњој парапетној плочи трона је уклесан ктиторски натпис из 1579. године, рашког митрополита Силвестера. Манастирске грађевине су подигнуте са источне и западне стране, а спољни зидови су уједно чинили и оградни зид манастира. Манастир Св. Варваре, у народу познат као Рељина градина, је био средиште Рашке епископије, а око 1526. га је подигао рашки епископ Симеон. У њему су столовали митрополит Силвестер, а последњи међу њима је био митрополит Максим који је изабран за патријарха 1656. године. У централни регистар је уписан 2. октобра 2019. под бројем СК 2223, а у регистар Завода за заштиту споменика културе Краљево 18. септембра 2019. под бројем СК 263. Галерија Види још Лукоцрево Завод за заштиту споменика културе Краљево Референце Литература М. Поповић, Манастир Св. Варваре на Рељиној градини код Новог Пазара, Саопштења XXVII/XXVIII (1995/96), 95-121. Спољашње везе Manastir Svete Varvare, Novi Pazar на веб-сајту YouTube
Kapela sv. Ane na Kerskom groblju

Kapela sv. Ane na Kerskom groblju, rimokatolička kapela posvećena sv. Ani. Nalazi se u Keru. Pripada župi sv. Roka. Podignuta je 1886. godine. Kapelu je dala podići Ana Antunović rođena Latinović. Ne zna se otkada se ondje slavi proštenje, no vjerojatno otkad je sagrađena. Prije se proštenje slavilo nedjeljom poslije spomendana sv. Ane. Sada na blagdan sv. Ane 26. srpnja proštenje se slavi kod kapele sv. Ane na Kerskom groblju misama na mađarskom i hrvatskom. Osim na proštenje, misa kod kapele sv. Ane na groblju je i na blagdan Svih svetih, a poslije mise procesija do križa i molitve za pokojnike kod križa s paljenjem svijeća. Izvori
Kersko groblje

Kersko groblje, gradsko rimokatoličko groblje u Subotici na predjelu Keru. Pripada župi sv. Roka. Postoji od 1786. godine. U prošlosti se nalazilo istočnije nego danas, te je sezalo do Gundulićeve ulice, a tada se zvalo Groblje na topolskom putu. Izvorno je konfesionalno groblje i postojalo je kad i staro gradsko groblje koje je poslije razmješteno. Isprva je bilo smješteno u predgrađu Subotice, kraj nekadašnjega Topolskoga puta, a s vremenom je prošireno tako da sada ima i gradski dio. Na Kerskom je groblju više klupa nego na svim ostalim grobljima zajedno. Ovdje je podignuta kapela sv. Ane 1886. godine, koja je mjesto proštenja, vjerojatno otkad je sagrađena. To je jedina nadgrobna kapela na groblju. Ovdje su pokopani Blaško Rajić, Balint Vujkov, Bela Gabrić, Branko Jegić i dr. Oko groblja su ulice Lazara Horvackog, Kolubarska, Vinodolska, Lepenička i Leskovačka te Dragojle Jarnević. Izvori
Керско гробље

Керско гробље је градско гробље у Суботици, смештено у градској четврти Кер, на простору између Колубарске улице и околних стамбених зона. Гробље је једно од већих гробаља у граду и претежно је намењено сахрањивању припадника римокатоличке вероисповести. Гробљем управља Јавно комунално предузеће „Погребно“ из Суботице, које је задужено за његово одржавање, уређење инфраструктуре и евиденцију гробних места. Историја Керско гробље налази се у северозападном делу Суботице, на адреси Колубарска бб, у близини насеља Кер и Гат. Најраније помињање овог гробља је из 1786. године. Гробље је настало као гробље становника суботичког насеља Кер и током времена је прерасло у једно од значајнијих градских гробаља. Током своје историје више пута је било предмет уређења и обнове инфраструктуре, укључујући поправку ограда, стаза и других објеката у оквиру комплекса. У јавности је гробље повремено привлачило пажњу због случајева вандализма. Године 2004. забележено је оштећење већег броја надгробних споменика и крстова на гробљу. Референце