NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дом Радничке коморе у Београду

Дом Радничке коморе налази се у градској општини Савски венац, у Немањиној улици 28 у Београду. Уврштен је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат је саграђен 1928. године по пројекту српског архитекте Светислава Путника у духу академизма. Зграда је била намењена за потребе радничке класе, а касније је стављена у службу образовања и културног уздизања. Данас Дом Радничке коморе представља својеврстан трезор нематеријалне баштине. Радове на изградњи објекта водило је предузеће „Тунер и Вагнер“, које је за градњу користило армиран бетон и вештачки камен. Дом Радничке коморе састоји се од подрума, сутерена, виского приземља и четири спрата. У приземљу се налази позоришта сала у форми атријума. Унутрашњост Дома је била богати опремљена, а ентеријер је данас сачуван само у траговима, фасада је академски обликована у симетричној форми са хоризонталном поделом. Централни мотив на фасади био је улазни лучни портал са скулптурам арадника, који је зазидан а фигуре су изгубљене. Зграда је у време настанка била изузетно функционална са пословном и јавном наменом, уз могућност одседања у њој. На предлог Завода за заштиту споменика културе града Београда, Влада Републике Србије уврстила је Дом Радничке коморе у споменик културе Србије. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Дом Савеза набављачких задруга државних службеника у Београду

Дом Савеза набављачких задруга државних службеника налази се у градској општини Стари град, у Македонској улици 21 у Београду. Уврштен је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат је грађен од средине 1928. до средине 1929. године, према пројекту српског архитекте Димитрија М. Лека. Сложен карактер и намена, функционална и складна архитектура оличена у прочишћености академског стила и монументалност сврставају га међу значајна достигнућа новијег српског градитељства. Савез набављачких задруга основан је 1921. године, а идеја о градњи дома потекла је одмах након оснивања. Конкурс за пројекат расписан је 1927. године, а градња је почела наредне године (новине су већ у јуну 1925. јавиле о постављању камена темељца). Зграда је од тврдог материјала са основом три такта у облику поктовице, чине је сутерен, приземље, четири спрата и мансарде. У подруму се налазио ресторан, приземље је служило за пословне просторије, први спрат је служио за канцеларије Савеза, а три горња спрата за изнамљивање станова задругарима, док су се на мансарди налазила преноћишта. Објекат је свечано отворен 24. маја 1930. године. Зграда је подигнута за потребе еснафске оргнаизације, након тога служила је као место где су настала остварења нематеријалне културне баштине, односно за рад Студија 10 Радио Београда, одакле су потекла најзначајнија дела у области радио драме у периоду после Другог светског рата па све до марта 2014. године, чиме је стваралаштво звуком и у звуку постало нераскидив део културног наслеђа српског народа, што потврђује јединственост, уметнички, културно-историјски и друштвени значај објекта. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Елекова вила

Елекова вила, како је временом запамћена по њеном дугогодишњем станару, директору Фабрике шећера, Виктору Елеку, део је индустријског комплекса Шећеране и несумњиво представља вредан објекат градитељске баштине Зрењанина. Вила је један од најрепрезентативнијих примера ове врсте архитектуре у граду, како по својим историјско-архитектонским одликама тако и по историјским вредностима јер сведочи о начину на који су живели имућни Бечкеречани у првој половини прошлог века. Пројектант је прашки архитекта и предузимач Виктор Бенеш. Архитектура Вила је изграђена 1911. године у стилу сецесије без правих аналогија у оквиру сачуваног архитектонског фонда града и његове околине. Утисак разиграности појачан је, за ово подручје некарактеристичним, решењем кровних маса које које су благо повијене на крајевима (асоцирајући на кровне покриваче кинеских пагода). На фасадама је велики број прозорских отвора различитих димензија, завршених архитравно или полукружно. Иако се извесним фасадним украсима уклапа у миље индустријске архитектуре у чијем је склопу настала, праве архитектонске аналогије Елекове виле треба тражити у објектима из истог периода који су настајали на подручју Чешке. Гипке зидне површине и бројни отвори великих димензија јесу одлика времена у ком је настала, али говоре и о начину размишљања архитекте који је овим елементима осигурао да се грађевина саобрази са околином, у овом случају пространим парком. Покренуте и разигране кровне површине омогућавају игру светла и сенки. Целокупан утисак који одаје објекат заједно са обрадом детаља (упечатљив мотив срца на забату) у потпуности одражава време у ком је настала недвосмислено указујући на сецесију као стилско упориште са елементима индустријске архитектуре тога доба. Овај захтев је био свакако оправдан пошто је реч о вили у оквиру индустријског комплекса. Унутрашњост Унутрашњост виле такође је брижљиво планирана и изведена. При пројектовању ентеријера се водило рачуна како о интимним одајама намењеним становању, тако и репрезентативним седиштима друштвеног живота. Употреба дрвета је и овде обезбедила осећај топлине, а изузетни витражи Ивана Маринковића из Загреба (аутор је своје име и порекло забележио на једном од њих) обезбедили су додатно достојанство простору. Иван Маринковић је стаклорезачки занат изучио у Будимпешти, а учење наставио у Швајцарској, Немачкој и Француској. У Загребу је 1909. године отворио атеље – радионицу за израду осликаних стакала и уметничког мозаика која је постојала до 1962. године. Ова радионица је витражима опремила многе репрезентативне објекте као што су Свеучилишна библиотека и дворана Сабора Хрватске у Загребу, прозори зграде Скупштине Југославије у Београду, те низ стамбених зграда и цркава у Загребу и другим градовима. Током 2007. године изведени су радови на санацији и рестаурацији Елекове виле према условима Завода за заштиту споменика културе Зрењанин, а 2013. постављен је нови бибер цреп. Галерија Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Референце
Gare de Palić

La gare de Palić (en serbe cyrillique : Железничка станица, Палић ; en serbe latin : Železnička stanica, Palić) est située à Palić, dans la province de Voïvodine, sur le territoire de la ville de Subotica et dans le district de Bačka septentrionale, en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 1534). Situation ferroviaire Histoire La localité de Palić a été fondée au milieu de XIXe siècle en tant que lieu de villégiature d'été. Dès 1840, le parc central a été formé, avec un lac et, dans les décennies suivantes des villas ont été construites pour accueillir les riches habitants de Subotica durant l'été. Le premier de la ligne Subotica-Szeged est entré dans la petite gare de Palić le 11 septembre 1869. La gare a pris son aspect actuel en 1887. Sur le plan stylistique, elle présente un mélange entre des éléments classiques et d'autres d'esprit romantique. De plan rectangulaire, elle longe la voie ferrée et dispose d'un porche soutenu par des colonnes donnant sur la voie et se présente comme une sorte de « maison suisse ». Elle est décorée d'éléments en bois sculpté tandis que les murs sont en briques. Notes et références Voir aussi Articles connexes Monuments culturels du district de Bačka septentrionale Liens externes Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail du chemin de fer Portail de la protection du patrimoine
Железничка станица Палић

Железничка станица Палић подигнута је 1887. године на месту раније мале постаје, саграђене на релацији пруге Суботица — Сегедин. Први воз из правца Сегедина прошао је 11. септембра 1869. године. Станица представља непокретно културно добро као споменик културе. Изглед Изградњом праве веће железничке станице она добија свој коначан изглед, који је уз мале измене током времена сачуван до данас. Зграда железничке станице по стилским карактеристикама представља складан спој класицистичких форми и романтичарског духа. То је мањи приземни објекат, правоугаоне основе, са пероном подужно постављеним уз пругу. Овај мали, складно конципиран објекат прилагођен је до детаља својој намени. У основи је спроведен троћелијски распоред простора, уобичајен за летњиковце Палића са тремом на прочеоној страни дуж целог објекта (тремом-пероном). Класицистички канон је основ код осмишљавања фасада, а романтичарски дух са елементима декорације у дрвету, тада тако помодног, „швајцарског типа куће” присутан као и на вилама на Палићу код решавања дрвенарије трема и забата, изведеном резбареном декорацијом у дрвету. Зидови објекта грађени су опеком старог формата, кровиште је дрвено, четвороводно покривено некад бибер црепом, док је данас кровиште од жљебљеног црепа. Композиција фасаде осмишљена је у класицистичком стилу са обострно бочно постављеним ризалитним деловима, завршеним у виду забата који су декорисани елементима резбареног дрвета, са по једним кружним слепим отвором, опшивеним опеком од теракот боје. На ризалитним деловима је по један двокрилни прозор. На свим фасадама повишена сокла опточена је фасадном теракот опеком, а око свих отвора завршених сегментним луком, тече декоративна трака од исте опеке. Врата су двокрилна са базом од дрвета, горње партије су застакљене са касетираном поделом окана, а надсветло је са поделом окана у виду решетке. Уз ивице фасада је широка трака у виду пиластара од базе до кровишта, од фасадне опеке, неизменично ређане. Непосредно испод стрехе постављена је надстрешница дрвене конструкције на једну воду над пероном, покривена цинк лимом. Галерија Види још Списак споменика културе у Севернобачком округу Међуопштински завод за заштиту споменика културе Суботица Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика
Железничка станица Хоргош Камараш

Железничка станица Хоргош Камараш у Хоргошу, подигнута је 1887. године и представља непокретно културно добро као споменик културе. Зграда железничке станице изграђена је две деценије након проласка првог воза пругом Суботица—Сегедин, 1869. године, а упоредо са настанком излетишта Хоргош Камараш, насеља са низом летњиковаца на простору палићких винограда. Архитектура станице Железничка станица Хоргош Камараш је спратна зграда правоугаоне основе са приземним тремом-чекаоницом, подужно постављена уз пругу. У обликовању железничке станице се прожимају стилске одлике еклектике и сецесије. Архивски извори о објекту до сада нису познати. Централни блок са благо израженим ризалитом прекривен је шаторастим кровиштем, покривен етернитом. Уз источну фасаду прислоњен је приземни блок-чекаоница за путнике. Зидно платно прекривено је клинкер опеком, а сокл и декоративна архитектонска пластика је изведена у виду профилисаних трака около отвора, сецесијских контура у малтеру. Овај вид декорације понавља се на све четири фасаде. Бочно дуж централног ризалита теку плитки пиластри, који наглашавају вертикалу грађевине, до саме атике, са декорацијом у виду квадера. Прочеона фасада има у централном делу двокрилни застакљени дрвени портал, бочно са по једним правоугаоним прозором са жалузинама. Спратни део наглашен је хоризонталним профилисаним тракама које теку дуж ризалита. Спратни део у центру, над улазом има два удвојена једнокрилна лучна прозора, а бочно је по један двокрилни истих обриса. Прозори спратног дела су без жалузина. Била је ово једна од ретких железничких станица са елементима сецесије. Данас се налази у веома трошном стању. Види још Списак споменика културе у Севернобанатском округу Међуопштински завод за заштиту споменика културе Суботица Референце Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Републички завод за заштиту споменика културе-Београд/База непокретних културних добара
Железнички мост код Остружнице

Железнички мост код Остружнице је један од мостова у Београду. Протеже се преко реке Саве, повезује градске општине Сурчин и Чукарицу. Опште карактеристике Мост је изграђен 1953. године. Током НАТО бомбардовања СРЈ, 21. априла 1999. године, мост је срушен када су погођени његови носачи, двеста метара колосека и комплетна контактна мрежа. Два дана касније у новом налету мост је завршио у реци Сави. Радови на обнови моста почели су 2004. године, завршени 2006. године, а обновило га је ГП „Мостоградња”. Мост је свечано отворио 15. септембра 2006. године, тадашњи председник Владе Републике Србије Војислав Коштуница. Дуг је 658 метара, а у његову обнову Влада Србије и Железнице Србије уложиле су 250 милиона динара. Референце Овај чланак о Београду је клица. Можете допринети Википедији тако што ћете га проширити.
Dům tisku

Dům tisku (srbsky v cyrilici Дом штампе, v latince Dom štampe) je moderní budova v centru Bělehradu, nacházející se na Náměstí republiky. Rohová osmipatrová[zdroj?] budova tvoří dohromady jeden blok s Palácem Albánie. Dům tisku je jednou z nejvýznamnějších prací jugoslávského architekta Ratomira Bogojeviće (spolu s budovou Odeonu). Současný návrh vyšel ze soutěže, řízenou porotou v čele se známým architektem Dragišou Brašovanem. Budova, která nemá jasně definované průčelí, svojí výškou překonává většinu objektů na náměstí, včetně národního divadla a Národního muzea. Vítězný projekt budovy byl vybrán roku 1957 a slavnostně dokončen v roce 1961. Od téhož roku slouží také jako Kulturní centrum Bělehradu. V roce 2014 byla budova předmětem diskuzí v souvislosti s dostavbou devátého a desátého patra a zásahu do původní kompozice stavby. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dům tisku na Wikimedia Commons
Bâtiment de la Maison de la presse à Belgrade

Le bâtiment de la Maison de la presse à Belgrade (en serbe cyrillique : Дом штампе у Београду ; en serbe latin : Dom štampe u Beogradu) est situé à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Stari grad. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade (identifiant no SK 2220). Présentation L'immeuble, situé 6 rue Knez Mihailova, 5 Trg Republike et 2 rue Kolarčeva, a été construit en 1958-1961, selon un projet de l'architecte Ratomir Bogojević (1912-1962) ; il est caractéristique de l'architecture moderne. Le rez-de-chaussée, vitré et presque transparent, se caractérise par sa légèreté, tout comme le premier étage qui forme comme une bordure de verre ; des piliers libres rythment la zone du second étage tandis que les étages supérieurs sont eux rythmés par une série de fenêtres présentant toutes la même structure, ce qui crée un jeu sur les volumes mais aussi sur la polychromie. Au moment de sa construction, le bâtiment constituait une nouveauté dans le domaine de la modélisation des installations commerciales en Serbie ; la base traitée librement permettait la création d'une structure interne fonctionnelle, dans laquelle pouvaient trouver place diverses activités culturelles et commerciales. Le projet envisageait à l'origine d'héberger le Centre culturel de Belgrade (Kulturni centar Beograda) et l’Association des journalistes de Yougoslavie ; cependant, au fur et à meure qu'avançaient les travaux, le nombre d'investisseurs et d'utilisateurs a augmenté, ce qui a conduit l'architecte à adapter l'organisation spatiale et fonctionnelle des lieux à ces nouvelles exigences. D'autre part, bien que Bogojević ait conçu un édifice résolument « moderne », il a essayé de respecter l'architecture des bâtiments environnants en adaptant la hauteur et le volume du sien ; avec ses trois façades sur rue, le bâtiment forme notamment un équilibre avec le palata Albanija voisin, avec lequel il forme un tout harmonieux et une entité urbaine. D'autre part, relié visuellement au palata Reuniona et à la Chambre du commerce extérieur, le bâtiment complète l'ensemble urbanistique du Trg Republike. Notes et références Notes Références Articles connexes Architecture à Belgrade Monuments culturels de la ville de Belgrade Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine
Зграда Дома штампе у Београду

Зграда Дома штампе налази се у градској општини Стари град, у улици Кнез Михаилова 6 у Београду. Уврштена је у списак споменика културе Србије. Историјат Свечани почетак градње Дома штампе „Моша Пијаде” обележен је 20. октобра 1957. Објекат је подигнут у периоду 1958—1961. године, по пројекту српског архитекте Ратомира Богојевића, у корбизијанском стилу. Током 1959, на градилишту су се појавиле подземне воде, на делу према Кнез Михајловој, слично као што се раније догодило са суседном Палатом „Истра”/Реунионе. У време када је грађена, зграда је представљала новину у области моделовања пословних објеката у СФРЈ. По положају и ликовној структурацији представља најзначајнији послератни допринос у обличењу Трга републике и стапа се са другим градским палатама, са којима чини визуелно и естетско јединство. Дом штампе је у српског историографији сврстан међу дела аутентичних архитектонских вредности. Када је изграђена, зграда је представљала новину у амбијенту центра Београда, а има значајну улогу јер у потпуности затвара блок на потезу Трга републике, чији је висински акценат палата Албанија. Објекат је од значајне архитектонске,урбанистичке и културно-историјске вредности, а грађен је као смештај Културног центра Београда и Савеза новинара Србије. Током седнице Владе Републике Србије, 8. августа 2019. године, на предлог Завода за заштиту споменика културе града Београда, зграда Дома штампе утврђена је за културно добро. Галерија Референце
Зграда Министарства социјалне политике и народног здравља у Београду

Зграда Министарства социјалне политике и народног здравља налази се у градској општини Савски венац, у улици Кнеза Милоша 101 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Зграда је саграђена 1933. године према пројекту српског архитекте Димитрија М. Лека, по начелима академизма уз примену строге симетрије у решењу основа и фасада. Смештена је у једној од најатрктивнијих београдских улица са великим грађевинским фондом, а реализована као троспратни објекат правоугаоне основе. Главна фасада објекта осмишљена је монументални и репрезентативно. Наглашеној хоризонтали која се огледа у дугачком уличном фронту, успешно се супротставља вертикални ритам високих и снажних колонада, успостављајући на тај начин потпуну равнотежу и хармонију главне фасаде. Извесна строгоћа иза које се очитава осврт на модернизам који у време тридесетих година 20. века доминантан правац у архитектури, уочава се у доста сведеној али довољно скулптуралној рељефној декорацији. Аутор две скулптурне композиције које се налазе на крајевима уличне фасада у нивоу првог спрата зграда је вајар Лојзе Долинар. Зграда Министарства социјалне политике и народног здравља антологијско је дело београдске монументалне и целокупне српске међуратне архитектуре. Објекат је један од најзначанијих дела Димитрија М. Лека, где је потпуно изражен академизам утемељен на класичном образовању али и перципирању модернизма као одраза савремених кретања. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Зграда Социјалног осигурања у Београду

Зграда Социјалног осигурања у Београду налази се у градској општини Савски венац, у улици Немањиној 30 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат и архитектура Објекат се налази на углу Немањине и улице Светозара Марковића, а грађена је у периоду од 1959. до 1962. године, а пројектовао ју је Алексеј Бркић. Зграда се по величини не издаваја од других у Немањиној улици, основе објеката су чисте и једноставне, а карактер састава функционалних делова зграде условио је просторну организацију. На згради се посебно истиче фасадна композиција склопљена геометријским оруђем што се огледа у кубичној перфекцији волумена, затим у конструкцији и графизму црног металног растера у који су уклопљени прозори и подеони, полихромни парапети. Над приземљем које је наглашено слободним стубовима од вештачког камена, доминира затворени кубус канцеларијског тракта. Основни цртеж фасаде извучен је пластичним, јаким металним растером који чини оквир прозора и парапета. Зидана парапетна поља обложена су керамиком, а форма њиховог орнамената је геометријска и крајње једноставна. Орнаменти на објекту се понављају правилно, а зграда спада у највредније длео архитекте Алексеја Бркића и заузима истакнуто место у историји српске савремене архитектуре. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Bâtiment du service automobile Fiat à Belgrade

Le bâtiment du service automobile Fiat à Belgrade (en serbe cyrillique : Зграда ауто сервиса „Фиат“ у Београду ; en serbe latin : Zgrada auto servisa „Fiat“ u Beogradu) est situé à Belgrade, la capitale de la Serbie, dans la municipalité urbaine de Vračar. Il est inscrit sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie et sur la liste des biens culturels de la ville de Belgrade (identifiant no SK 2216). Présentation Situé à l'angle du Bulevar oslobođenja (no 61) et de la rue Rudnička (no 1), le bâtiment a été construit en 1939-1942, selon un projet de l'architecte Milan Zloković, l'un des représentants les plus réputés du modernisme en Serbie, pour les besoins de l'antenne yougoslave de la société Fiat. Les travaux ont été interrompus par la Seconde Guerre mondiale et n'ont repris qu'après 1945 et, à partir de 1946, les locaux ont été occupés par la société Jugoauto. Il se présente comme une construction angulaire asymétrique « en cascade », c'est-à-dire avec trois zones de hauteur différente. À l'origine, il était prévu pour accueillir tout un ensemble d'espaces commerciaux et de bureaux, fonctionnellement séparés : un espace de vente était situé au rez-de-chaussée de l'actuel Bulevar oslobođenja avec des bureaux à l'étage, l'angle abritait un garage et la rue Rudnička les ateliers de réparation. Ce bâtiment de style moderniste s'inscrit dans le style international et le fonctionnalisme et apparaît comme une rareté à une époque qui voit la montée de l'architecture monumentale. D'autre part, conçu pour l'industrie automobile de la première moitié du XXe siècle, il s'inscrit dans une volonté de montrer dans une architecture « moderne » les réalisations modernes de la nouvelle industrie, à l'instar de la firme Fiat avec sa nouvelle usine du Lingotto à Turin ouverte en 1926 et construite selon le projet de l'architecte et ingénieur Giacomo Mattè-Trucco. Dans ce contexte, le projet de Zloković pour le bâtiment de la Fiat à Belgrade, peut être interprété comme un mélange entre des influences de la tradition italienne moderne et de ses propres préoccupations architecturales. Certains éléments comme la surface d'angle arrondie, les façades en briques rouges, l'encadrement des fenêtres en pierre blanche et le toit-terrasse avec une pergola mise en valeur par une grillage métallique sont rattachés dans l'historiographie architecturale à des éléments du rationalisme italien. Ce bâtiment est considéré comme l'œuvre la plus importante de Milan Zloković, après l'hôpital universitaire pour les enfants à Belgrade et les villas des familles Šterić et Prendić. Notes et références Articles connexes Architecture à Belgrade Monuments culturels de la Ville de Belgrade Portail de Belgrade Portail de la protection du patrimoine