Beograjska trdnjava

Beograjska trdnjava (srbsko Београдска тврђава, Beogradska tvrđava) na Kalemegdanu obsega tako trdnjavo kot tudi tamkajšnji park na polotoku pri sotočju Donave in Save, v središču srbskega glavnega mesta Beograda. Je ena od glavnih mestnih znamenitosti in pomemben zgodovinski simbol Beograda. Celoten kompleks citadele in okoliškega območja, zdaj urejenega v park, je znan tudi kot Kalemegdan (srbsko Калемегдан, iz turške skovanke besed kale - trdnjava in megdan - bojno polje). Ima strateški položaj na naravnem platoju na koncu grebena, ki se spušča proti sotočju, tako da je zdaj znana tudi kot razgledna točka. Kot eden najpomembnejših predstavnikov beograjske kulturne dediščine je bila prvotno zaščitena takoj po drugi svetovni vojni, med prvimi uradno razglašenimi kulturnimi spomeniki v Srbiji. Trdnjava je bila leta 1979 razglašena za spomenik kulture izjemnega pomena in je zaščitena s strani Republike Srbije. Je najbolj obiskana turistična znamenitost v Beogradu, Skadarlija je druga. Ker je vstop prost, se ocenjuje, da skupno število obiskovalcev (tujih, domačih, beograjskih državljanov) presega 2 milijona letno. Lega Beograjska trdnjava stoji na vrhu 125,5 metrov visokega končnega grebena Šumadijske geološke skale. Peščena sipina se razteza vsaj od mestnega odseka Tašmajdan, ki izvira iz miocenskega obdobja in najstarejših stopenj starodavnega Panonskega morja. Greben, podoben klifu, gleda na Veliki vojni otok (srbsko Veliko ratno ostrvo) in sotočje Save z Donavo ter predstavlja eno najlepših naravnih razglednih točk v Beogradu. Meji na soseske Dorćol (sever in severovzhod), Stari Grad (vzhod) in Kosančićev venac (Savamala; jug). Omejujejo jo 3 ulice: Bulevar Vojvode Bojovića, Tadeuša Košćuška, Pariska ter železnica ob reki. Zgodovina Klasična antika Beograjska trdnjava je jedro in najstarejši del urbanega območja Beograda. Stoletja je bilo mestno prebivalstvo skoncentrirano le znotraj obzidja trdnjave, zato zgodovina trdnjave do najnovejših časov odraža zgodovino samega Beograda. Prva omemba mesta je, ko ga je v 3. stoletju pred našim štetjem kot Singidunum ustanovilo keltsko pleme Skordiskov, ki je premagalo tračanska in dačanska plemena, ki so prej živela v trdnjavi in ​​okoli nje. Mesto-trdnjavo so kasneje osvojili Rimljani, znano je bilo kot Singidunum in postalo del vojaške meje, kjer je Rimsko cesarstvo mejilo na »barbarsko Srednjo Evropo«. Singidunum je branila rimska legija IV. Flaviae, ki je zgradila utrjen tabor na hribu ob sotočju Donave in Save. V obdobju med letoma 378 in 441 je bil rimski tabor večkrat uničen v vpadih Gotov in Hunov. Legenda pravi, da Atila leži na sotočju Save in Donave (pod trdnjavo). Leta 476 je Beograd ponovno postal meja med imperiji: Zahodnim rimskim cesarstvom in Vzhodnim rimskim cesarstvom ter slovansko-avarsko državo na severu. Keltska utrdba je bila primitivna in je stala na vrhu Terazijskega grebena, nad sotočjem Save v Donavo, kjer trdnjava stoji še danes. Kelti so živeli tudi v majhnih, odprtih in utrjenih naseljih okoli trdnjave, imenovanih oppida. Ker ni zagotovo znano, kje je bila keltska trdnjava, nekateri zgodovinarji menijo, da je bila precej blizu nekropol v Karaburmi in Rospi Ćupriji. Keltska naselja so pripadala latenski kulturi. Prvotni vojaški tabor so verjetno zasedali vojaki [[VIII. legija Augusta|VIII. legije Avguste] od leta 46 do 69. Zgodnji Singidunum je dosegel svoj vrhunec s prihodom IV. legije Flavia Felix, ki je bila leta 86 n. št. premeščena v mesto in tam ostala do sredine 5. stoletja. Prisotnost IV. legije je spodbudila gradnjo kvadratnega kastruma (utrdbe), ki je zasedal zgornje mesto današnje trdnjave. Gradnja se je začela na prelomu 2. stoletja n. št., saj je bila od začetka 100-tega leta IV. legija Flavija Felix stalno nameščena v Singidunumu. Sprva je bila trdnjava postavljena kot zemeljski nasip in lesene palisade, kmalu zatem pa je bila utrjena s kamnom kot prva kamnita utrdba v zgodovini Beograda. Ostanke je danes mogoče videti v bližini severovzhodnega vogala akropole. Legija je zgradila tudi pontonski most čez Savo, ki je povezoval Singidunum s Taurunumom. Pravokotni kastrum je pokrival območje današnjega Gornjega mesta in parka Kalemegdan. Kastrum je imel visoke zidove, zgrajene iz belega tašmajdanskega apnenca, in se je raztezal na površini od 16 do 20 ha, v obliki nepravilnega pravokotnika (približno 570 x 330 m). Srednji vek Bizantinski cesar Justinijan I. je trdnjavo obnovil okoli leta 535. V naslednjih stoletjih je trdnjava utrpela nenehno uničenje zaradi avarskih obleganj. Slovani (Srbi) in Avari so imeli svojo "državno zvezo" severno od Beograda, Srbi in druga slovanska plemena pa so se na območju Beograda ter v regijah zahodno in južno od Beograda končno naselili v začetku 7. stoletja. Ime Beograd, ki ne le v srbščini, ampak v večini slovanskih jezikov pomeni 'belo mesto' ali 'bela trdnjava', so prvič omenili Bolgari leta 878. Trdnjava je nenehno menjavala gospodarje: tri stoletja Bolgarijo, nato Bizantince in nato spet Bolgare. Trdnjava je ostala bizantinska trdnjava do 12. stoletja, ko je padla v roke novo nastajajoče srbske države. Postala je obmejno mesto Srbskega kraljestva, kasneje cesarstva z Ogrsko. Madžarski kralj Béla I. je trdnjavo v 11. stoletju podaril Srbiji kot poročno darilo (njegov sin se je poročil s srbsko princeso Jeleno), vendar je dejansko ostala del Ogrske, razen v obdobju 1282–1319. Po propadu srbske države po bitki na Kosovskem polju je bil Beograd leta 1402 izbran za prestolnico despota Stefana Lazarevića. Opravljena so bila obsežna dela na obzidju, ki je obdajalo veliko cvetoče mesto. Spodnje mesto na bregovih Donave je bilo glavno urbano središče z novo zgrajeno pravoslavno cerkev. Zgornje mesto z gradom je branilo mesto od znotraj. Beograd je postal pomembno trgovsko in kulturno središče ter pomembno priseljensko mesto, v katerega so se priseljenci naseljevali iz drugih delov Srbije, Dubrovnika, Bolgarije, Madžarske, Nemčije, Italije in Benečije. Prebivalstvo je zacvetelo, zato je bilo treba spodnje mesto trdnjave, ki je bilo najbolj prometen del mesta, znatno razširiti. Beograd je ostal v srbskih rokah skoraj stoletje. Po despotovi smrti leta 1427 jo je bilo treba vrniti Ogrski. Poskus osvajanja trdnjave osmanskega sultana Mehmeda II. leta 1456 je preprečil János Hunyadi (obleganje Beograda) in Ogrsko rešil pred osmansko oblastjo za 70 let. Zgodnji moderni čas Leta 1521, 132 let po bitki na Kosovskem polju, so trdnjavo, tako kot večino delov srbske države, osvojili Turki in ostala (s kratkimi obdobji avstrijske in srbske okupacije) pod oblastjo Osmanskega cesarstva do leta 1867, ko so se Turki umaknili iz Beograda in Srbije. V kratkem obdobju avstrijske vladavine (1718–1738) je bila trdnjava v veliki meri obnovljena in posodobljena. V 17. stoletju je bila priča veliki srbski selitvi in ​​dvema srbskima vstajama v 19. stoletju, v turškem obdobju. Med avstrijsko okupacijo severne Srbije 1717–39 je bilo v Beogradu ustanovljenih več bolnišnic. Mestna bolnišnica sv. Janeza je bila zgrajena znotraj obzidja trdnjave, vendar njena natančna lokacija ni znana. Cesar Karel VI. je leta 1724 podpisal beograjski mestni statut (Proklamacija o ureditvi nemškega Beograda), ki omenja mestno bolnišnico, mestno lekarno, zdravnike in babice. Nemška občina je imela nizke dohodke, zato je morala prositi državo za pomoč in dobrodelnost. Bolnišnica je omenjena v popisu prebivalstva leta 1728. Že leta 1719 je bila bolnišnica, kasneje pa je postala rezidenca Thomasa Bergerja, vodje bolnišnice. Po njegovi smrti je njegova hči še naprej živela v stavbi. Bolnišnico (Stattspital) so leta 1724 preselili na drugo lokacijo, v novozgrajeno stavbo. Ob njej so zgradili majhno cerkev. Ta nova bolnišnica je bila precej majhna, z le dvema sobama, kuhinjo in kletjo, zato ne more biti ista mestna bolnišnica. Lazaret ali karantenska bolnišnica v dokumentih ni omenjena, vendar lahko domnevamo, da je morala biti ustanovljena med virusnimi izbruhi, kot je bilo takrat običajno. Postopek v primeru izbruhov je bil verjetno analogen obstoječemu postopku v Budi, glavnem mestu Ogrske. Danes neznana bolezen je leta 1730 opustošila Beograd. Virusna epidemija je ubila veliko ljudi. V samo dveh tednih so jezuiti pokopali 220 ljudi, sami pa so izgubili 3 misijonarje. Oktobra 1738 je mesto prizadel izjemno množičen izbruh kuge. Ko se je avstrijska vojska umikala pred napredujočimi Turki, so številni civilisti zbežali v trdnjavo, mnogi med njimi so bili kužni. Ker je bilo toliko ljudi v utesnjenem prostoru, triaža ni bila mogoča, zato se je kuga hitro širila. Poročila kažejo, da so mrtvi več dni ležali na ulicah, ker jih ni bilo nikogar, ki bi jih pokopal. Avstrijska garnizija je bila zdesetkana, trupla vojakov, ki so umrli zaradi kuge, pa so sežgali skupaj z njihovimi osebnimi stvarmi. Potem ko je Avstrija izgubila rusko-turško vojno 1737–1739, je bila severna Srbija, vključno z Beogradom, vrnjena Turkom. Ena od določb beograjske pogodbe iz leta 1739 je določala, da mora Avstrija porušiti vse utrdbe ter vojaške in civilne stavbe, ki jih je zgradila med okupacijo. Številne baročne stavbe so bile porušene znotraj trdnjave. Vendar Avstrija ni porušila stavb zunaj obzidja trdnjave. Tako je hiša na ulici Cara Dušana 10, zgrajena med letoma 1724 in 1727 v soseski Dorćol, preživela in je danes najstarejša hiša v Beogradu. Izbruh kuge leta 1837 je skoraj privedel do vojne med vladajočim knezom Milošem Obrenovićem in Osmani v trdnjavi. Izbruh se je začel v Osmanskem cesarstvu leta 1836, ki takrat ni imelo nobenih zdravstvenih protokolov, knez Miloš pa je takoj blokiral meje in uvedel obvezno karanteno. Skupina okuženih osmanskih nizamov na poti v Beograd je bila ustavljena na meji v Aleksincu in postavljena v karanteno, večina pa jih je pobegnila in nadaljevala pot proti Beogradu, pri čemer je kugo širila na svoji poti (Ražanj, Paraćin, Jagodina, Ćićevac) in končno spomladi 1837 dosegla trdnjavo. Knez je ukazal popolno in močno obleganje trdnjave s strani srbskih gardistov, ki so trdnjavo za šest tednov popolnoma odrezali. Paša se je pritoževal in grozil iz notranjosti trdnjave, sprva je bolezen skrival in zanikal, vendar so se Osmani v trdnjavi v takšnih razmerah obotavljali začeti vojaški spopad. Obleganje je bilo uspešno, saj se kuga ni nikoli razširila na Beograd. Štiri zunanja mestna vrata s pripadajočim obzidjem in nasipom so bila porušena od leta 1862 (Savska, Vidinska in Varoška vrata) do leta 1866 (Stambolska vrata). Potem ko so Osmani leta 1867 v celoti zapustili notranjo trdnjavo, so oblast prevzele srbske čete, a ker je bila država še vedno le avtonomna (popolna neodvisnost je bila dosežena leta 1878), jo je Srbija le 'upravljala' in je sosednja Avstro-Ogrska ni priznala kot lastnico trdnjave. Prvi odred srbskih vojakov pod poveljstvom polkovnika Svetozarja Garašanina je 18. aprila 1867 slovesno zamenjal osmanske stražarje. Prvi ukrep srbskih oblasti, le 5 dni po odhodu Osmanov aprila 1867, je bila obnova cerkve Ružice. Po umiku Osmanov so časopisi v Avstro-Ogrski nenehno objavljali zgodbe, ki so jih podpirali vojaški strokovnjaki, da je trdnjava postala strateško zastarela in da jo lahko avstrijska vojska, ker nima nobene vrednosti, uniči v 24 urah. Jeseni 1867 je meščane zbudil močan topniški ogenj. Vladajoči knez Mihajlo Obrenović je poslal dve bateriji na trdnjavo (kjer stoji sodobni Spomenik hvaležnosti Franciji) in jima ukazal, naj streljata na trdnjavsko obzidje, kjer je bil stari leseni most. Ogenj 300 salv iz topov De Bange je ves dan obstreljeval trdnjavo. Ni jasno, zakaj je knez to ukazal: odločil se je, da trdnjavo popolnoma poruši, saj so se takšne zgodbe širile med meščani; želel je Avstrijcem pokazati, da ima trdnjava svoje vrednote in pomen ter da je ni mogoče uničiti v enem dnevu (kljub vsemu obstreljevanju je bilo uničenih le 15 m obzidja); ali pa je to storil preprosto iz nagajanja Avstrijcem. Obstreljevanje je vznemirilo tudi prebivalce Zemuna na drugi strani Save, ki je bil takrat del Avstro-Ogrske, nekatere granate, ki so zgrešile cilj, pa so zadele avstro-ogrsko ozemlje, zato je cesarska vlada Srbiji poslala uradno diplomatsko noto, v kateri je protestirala proti obstreljevanju in kneza spomnila, da je le "skrbnik" trdnjave. Po zavzetju trdnjave so srbske sile v ječah nenehno našle dele vislic, verig, obešal in kolov za nabijanje, ki so jih prej Osmani uporabljali za mučenje zapornikov. Uradna poročila srbske vojske vsebujejo trditve vojakov o »groznih, brezglavih in brezokončinskih prikaznih« in drugih gnusobah, ki so se potikale po trdnjavi. Vojska je izdala ukaz, da morajo vsi stražarji, kljub temu da ni več sovražnika, stražiti »vsaj v parih«. Mihajlov naslednik, knez in kasnejši kralj Milan Obrenović, je ukazal izravnavo terena v vzhodnih delih trdnjave in zasaditev zelenja in dreves, ki so se sčasoma razvila v park Kalemegdan. Sodobnost Po tretjem hat-i šerifu leta 1833, ki ga je izdal osmanski sultan Mahmud II., je bilo število Turkov, ki so še živeli v Beogradu, omejeno na 6000, vključno z ženskami in otroki, ter močno turško garnizijo. V Gornjem mestu so smeli živeti samo Turki, v Spodnjem pa tako Turki kot Srbi. Vrata so varovali turški stražarji, razen ko je knez Miloš obiskal Spodnje mesto, ko so jih zamenjali srbski policisti. Bila sta dva upravitelja, en Turek in en Srb. Turški upravitelj je imel pristojnost le nad turškim prebivalstvom, v turško-srbskih zadevah pa je predsedoval srbski sodnik. Sredi 1830-ih je bilo v Spodnjem mestu 3000 hiš, od katerih jih je bilo 2500 v lasti Turkov, ki so jih oddajali Srbom. Kasneje, ko je bila trdnjava naseljena, je bila ena od četrti v upravni delitvi Beograda. Za upravne namene se je imenovala Grad ('mesto') in se je v tuje jezike še naprej prevajala kot 'trdnjava'. Po popisih je imelo leta 1890 2219 prebivalcev, leta 1895 2281, leta 1900 2777, leta 1905 2396 in leta 1910 454 prebivalcev. Kalemegdan je bil lokacija drugega letališča v Srbiji, po letališču v soseski Banjica iz leta 1910. Polje v Donjem Gradu je bilo januarja 1911 prilagojeno za letala. Bilo je ob bregu reke Save, od starega turškega kopališča (danes Planetarij) do izliva Save v Donavo. Eden od pionirjev letalstva, Edvard Rusjan, je umrl v letalski nesreči, potem ko je vzletel s tega letališča in ga je 9. januarja 1911 zadel sunek košave. Ostanki Rusjanovega letala so bili prvotno razstavljeni v Donjem Gradu, njegov pogreb pa je bil eden največjih, kar jih je bilo zabeleženih v Beogradu. Ohranjeno rebro tega letala je postalo prvi eksponat v predhodniku sodobnega Letalskega muzeja Beograd. Danes območje uporabljajo padalci in jadralni padalci ter kot prizorišče letalskih prireditev za šport in ultralahko letalstvo. Junija 2021 je bilo napovedano, da bo spominska klop, posvečena Rusjanu, postavljena pod trdnjavo in da bo okoliško zeleno območje poimenovano Park Edvarda Rusjana. Trdnjava in park sta bila med prvo svetovno vojno poškodovana. Srbska vojska ni imela ustreznega orožja za boj proti avstro-ogrskim topovnjačam, zato je mesto prosto streljala s Save. Mesto je bilo še posebej poškodovano med močnim bombardiranjem v letih 1914–1915. Diplomat in pisatelj Radoje Janković ga je leta 1914 opisal: »Kalemegdan je 'obrezan', drevesa v parku so razbita, starodavno obzidje Singidunuma zdrobljeno, vse je zadeto s težkim, modernim topništvom, z natančno odmerjene razdalje in še natančneje neizmerjenega sovraštva.« Leta 1915 so se v Spodnjem mestu odvijali hudi boji, ko so se srbske sile pod vodstvom majorja Dragutina Gavrilovića vztrajno, a na koncu neuspešno, borile proti napadajoči avstro-ogrski vojski. Pred popolno okupacijo je avstro-ogrska vojska začasno vstopila v Beograd, od 3. do 14. decembra 1914. Že 4. decembra so v trdnjavskem Zgornjem mestu in na več drugih lokacijah po mestu postavili vislice za obešanje civilistov. Leta 1928 je gradbeno podjetje »Šumadija« predlagalo gradnjo žičnice, ki so jo poimenovali »zračni tramvaj«. Projekt je bil načrtovan tako, da bi Zemun povezal z beograjsko trdnjavo prek Velikega vojnega otoka. Interval kabin je bil določen na 2 minuti, celotna pot pa naj bi trajala 5 minut. Projekt ni bil nikoli uresničen, vendar je bila ideja o žičnici oživljena v 21. stoletju. Načrtovane so bile tudi vzpenjače, ki bi povezovale Zgornje in Spodnje mesto. Celotno Spodnje mesto je bilo načrtovano za rušenje, načrti pa so vključevali velik zabaviščni park, muzeje, umetno jezero, živalski vrt in stadione namesto obstoječih vojašnic. Namesto vsega je bila železnica speljana okoli vznožja trdnjave, ki jo je popolnoma obkrožila in jo dejansko odrezala od reke Save, kar ni bilo splošno sprejeto med arhitekti in urbanisti tistega časa. Med obiskom berlinskih olimpijskih iger leta 1936 je bil jugoslovanski premier Milan Stojadinović navdušen nad objekti, zgrajenimi za igre, zlasti nad veličastnim olimpijskim stadionom. Spodbudil je Jugoslovanski olimpijski komite, da je Beograd nominiral za gostitelja olimpijskih iger leta 1948, in povabil Wernerja Marcha, arhitekta berlinskega stadiona, da obišče Beograd in oblikuje objekte za igre. March je maja 1938 prišel v Beograd in predlagal Spodnje mesto trdnjave kot lokacijo za olimpijski kompleks. Stojadinovićeva vlada je brez arhitekturnega natečaja ali ponudbe sprejela njegovo idejo in mu dala proste roke glede zasnove. Projekt je bil končan leta 1939, arhitekturni model pa je bil razstavljen oktobra 1940 na Razstavi nove nemške arhitekture v nemškem paviljonu na beograjskem sejmu. V začetku leta 1940 je March začel s pripravljalnimi deli, saj je načrtoval tudi delno prenovo trdnjave zunaj športnega kompleksa. Spodbudil je arheološke raziskave in povabil nemškega arhitekturnega zgodovinarja Daniela Krenckerja, da preuči izkopavanja. V okviru nacistične širitve megaprojektov in povečanja nemške zgodovinske vloge in pomena v tej regiji je Krencker pohvalil Marchov projekt kot »umetniške sanje, ki predstavljajo redko in pomembno nemško kulturno dejanje, ki bo prispevalo k stari nemški slavi Beograda«. Le nekaj dni po tem, ko so nemški znanstveniki zapustili trdnjavo, je Nemčija 6. aprila 1941 napadla Jugoslavijo. Olimpijski kompleks je bil potisnjen na stran, kar je Nemce med vojno preusmerilo na arheološko raziskovanje trdnjave. Trdnjava je utrpela dodatno škodo med drugo svetovno vojno. Vojaški muzej je bil poškodovan v bombardiranju aprila 1941 in nato izropan. Takoj je bil predan pod nadzor načelnika nemških vojaških muzejev, popravljen in ponovno odprt za javnost julija 1941. Po skoraj dveh tisočletjih neprekinjenih obleganj, bitk in osvajanj je trdnjava danes znana kot Beograjska trdnjava. Sedanje ime parka Kalemegdan izhaja iz dveh turških besed, kale (trdnjava) in meydan (polje), kar dobesedno pomeni 'trdnjavsko polje'. Po drugi svetovni vojni, preden so bila v gorah dlje od Beograda zgrajena smučišča, so Beograjčani pobočja Kalemegdana (torej Banovo Brdo, Košutnjak in Avala) uporabljali za smučanje. Tudi takoj po vojni so bili nekateri deli trdnjave zaprti za javnost. V nekaterih delih je bila nameščena nova Jugoslovanska ljudska armada, drugi pa so bili zaprti zaradi streliva, ki je ostalo. Leta 2018 je bilo napovedano, da bo celoten odsek rečnega obrežja od Brankovega mostu na Savi do Pančevskega mostu na Donavi preoblikovan v linearni park po vzoru parka High Line v New Yorku in parka Zarjadje v Moskvi. Obkrožil bi Beograjsko trdnjavo. Aprila 2019 je bilo napovedano, da se bo park raztezal na 4,7 km in pokrival površino 47 ha. Avgusta 2021 je mesto razširilo projekt na 66 ha, vendar bo zeleni koridor dejansko predstavljalo le 22,8 ha, preostanek pa bodo zasebne stanovanjske stavbe, poslovni prostori in športna igrišča. To je povzročilo negativne komentarje strokovnjakov. Nova zasnova bi ljudi dejansko odgnala od reke, da bi hodili po sedanjem bulvarju, ki obkroža trdnjavo. Tudi sama trdnjava bo dodatno degradirana in razvrednotena, zato so arhitekti in arheologi namesto tega predlagali raziskave, raziskovanje in ohranitev vznožja trdnjave. Projekt parka je bil opisan kot dimna zavesa, katere dejanski namen je prodaja rečnih bregov zasebnim vlagateljem in zvišanje cen nepremičnin. Leta 2022 je nova mestna uprava pod vodstvom župana Aleksandra Šapića v mestni urbanistični načrt vključila selitev beograjskega živalskega vrta iz trdnjave. Februarja 2023 je Šapić napovedal selitev na del Ada Safari na otoku Ada Ciganlija. Mestni upravitelj Miroslav Čučković je selitev pojasnil: »Od ustanovitve nove mestne uprave ... smo sprejemali odločitve, ki so povezane z našo predanostjo prostorom, ki so se jim Beograjčani v vseh teh preteklih letih približevali. To so prostori, za katere menimo, da bi morali imeti neko novo vrsto vsebine in možnost neposrednega vlaganja vanje.« Šapić je dodal, da je bila »sprejeta politična odločitev, da se to uredi«, in če bo šlo vse po načrtih, bi se selitev lahko končala v treh letih. Odziv javnosti in strokovnjakov na projekt je bil ogromen, predvsem zaradi prenagljenosti, arbitraže, nepomembnosti, zakonitosti in izbrane lokacije. Javnost je ugibala, da prebivalce novozgrajenega premožnega stanovanjskega kompleksa K-Distrikt nasproti živalskega vrta moti vonj ali da bi namesto živalskega vrta na tako izjemni lokaciji lahko zgradili kakšne bolj donosne objekte, saj so kot eden od razlogov navajali "neposredne naložbe". Šapić se je nato nekoliko umaknil in izjavil, da gre le za "politično idejo", ki ni narejena na hitro, da bodo šele zdaj opravljene analize in raziskave za preverjanje izvedljivosti, da namesto živalskega vrta ne bo zgrajeno nič, temveč bo ohranjena trdnjava, in da za projekt ni določenega časovnega okvira. Opis Beograjska trdnjava je na splošno razdeljena na štiri dele. Štirje deli, od katerih dva tvorita samo trdnjavo (Donji in Gornji Grad), dva pa današnji park Kalemegdan, so bili ločeni s Carigrajsko cesto, na mestu sodobne pešpoti ob umetniškem paviljonu Cvijeta Zuzorić. zgornje mesto: del na vrhu platoja, spremenjen v park s promenadami in več spomeniki spodnje mesto: obzidja na pobočjih grebena do bregov Save in Donave Park pokriva površino 60 hektarjev in ima dva dela, Veliki ter Mali Kalemegdan. Osrednji del Velikega Kalemegdana je Savska promenada, ki je povezana s spodnjo trdnjavo prek Velikega stopnišča. Malo stopnišče na drugi strani povezuje promenado s Pariško ulico, ki ločuje park od mesta. Del Malega Kalemegdana je tudi Beograjski živalski vrt, odprt leta 1936. Na območju trdnjave stoji tudi več spomenikov in drugih spominskih objektov, med njimi grobnica narodnih herojev in znameniti Meštrovićev kip Zmagovalec, slednji je tudi sam po sebi beograjski simbol. Spodnje mesto Donji Grad (Доњи Град); zavzema pobočje proti rečnim bregovom, od najvišje točke (grebena, kjer je Zmagovalec). Med najnižjim delom in Donavo je Kula Nebojša (Neosvojljivi, Neustrašni ali Drzni stolp), ki je bil spremenjen v muzej grškega revolucionarja Rigasa Feraiosa, ki so ga Turki v tem stolpu zadavili in njegovo truplo vrgli v Donavo. Donji Grad, tako kot sosednja Savamala, pogosto trpi zaradi poplav, Kula Nebojša pa je utrpela veliko škodo med velikimi poplavami leta 2006. Na tem območju se nahajata tudi pravoslavni cerkvi Ružica (nekdanje avstrijsko skladišče orožja) in Sveta Petka, pa tudi Beograjski planetarij. Sodobno cerkev Svete Petke je zasnoval arhitekt Momir Korunović. Gradnja se je začela v prvi polovici tridesetih let prejšnjega stoletja na mestu stare kapele. Posvečena je bila 27. oktobra 1937, na praznik Paraskeve Balkanske, ki se v srbščini imenuje Petka. Med mandatom župana Dragana Đilasa (2008–2013) se je ponovno pojavila ideja o širitvi živalskega vrta v Donji Grad, kjer je bil pred drugo svetovno vojno, vendar so bili strokovnjaki proti. Urbanistični načrt za trdnjavo iz leta 1965 je že predvideval popolno selitev živalskega vrta izven trdnjave, na nekatere primestne lokacije, ki so v kasnejših načrtih vključevale Veliko Blato, Stepin Lug ali Jelezovac. Širitev živalskega vrta bi prekinila pešpoti med delom trdnjave ob Donavi in ​​Savi, ki so bile prekinjene že leta 1949, a so bile obnovljene leta 2009 z rekonstrukcijo in odprtjem Savskih vrat. Prav tako bi preprečila raziskovanje Donjega Gradu, ki je še vedno v veliki meri neraziskan, in bi znotraj samega živalskega vrta ostala Vrata Karla VI., mojstrovina Balthasarja Neumanna. Od leta 2017 živalski vrt ni bil preseljen, vendar je bila tudi ideja o širitvi opuščena. Poleg zaščite trdnjave kot kulturnega spomenika so deli Spodnjega mesta in pobočje, ki ga ločuje od Zgornjega mesta, zaščiteni kot naravni spomenik. Območje je bilo vključeno v prvo zaščito trdnjave leta 1946. Leta 1968 sta bili ločeno zaščiteni dve območji: »Primorski neogeni greben - profil pod spomenikom Pobednik na Kalemegdanu« in »Geološko-geografske plasti na lokaciji Kalemegdan, pri spomeniku Pobednik«. Srbska agencija za okolje je pripravila študijo o območju in jo leta 2017 predložila vladi. Februarja 2021 je vlada združila dve prej zaščiteni območji in razširila zaščiteno območje na 14,07 ha, s čimer je ustanovila naravni spomenik peščene sipine Kalemegdan. Območje je edinstvena geološka značilnost v Srbiji, saj so ostanki morskega grebena najstarejše faze v zgodovini Panonskega morja. Mednje spadajo sedimenti, ki izvirajo iz srednje, badenske faze miocenskega obdobja. Menijo, da imajo klifi tudi zgodovinski pomen – slovansko ime Beograd, Belo mesto, po eni od teorij izvira iz izpostavljenih belih plasti miocenskega apnenca, na katerih je bilo mesto zgrajeno. Zgornje mesto Zgornje mesto (Горњи Град), zgornji del trdnjave, spremenjen v park, s čudovitimi sprehajalnimi potmi in kipom Zmagovalca (srbsko Pobednik), tako imenovanim 'rimskim vodnjakom' (srbsko Rimski bunar), ki so ga dejansko zgradili Avstrijci, Ljudskim observatorijem (od leta 1963) v stolpu despota Stefana, tűrbejem (grobnico) Damada Alija Paše, vodnjakom Mehmeda Paše Sokolovića, teniškimi in košarkarskimi igrišči itd. Za oglede je prilagojeno tudi veliko avstrijsko skladišče smodnika, zgrajeno med avstrijsko okupacijo Beograda 1718–39, potem ko so med obleganjem Beograda leta 1717 uničili staro. Objekt je pod 7 m visokim obzidjem. Skladišče danes krasijo artefakti iz rimskega obdobja, ki so bili odkriti v trdnjavi ali okoli nje: nagrobniki, spomeniki, oltarji in Jonov sarkofag, ki izvira iz 3. stoletja našega štetja. Urejeno in odprto za obiskovalce je bilo leta 2014. Sedanji objekt, imenovan Rimski vodnjak, ni niti rimski niti (vodni) vodnjak. Je vzdolž jugozahodnega obzidja Zgornjega mesta, v bližini spomenika Zmagovalca in Kraljevih vrat. Podzemni objekt je obstajal že v srednjem veku in ga omenja Konstantin iz Kostenca med vladavino despota Stefana Lazarevića v prvi polovici 15. stoletja. Očitno je šlo za ječo, saj je bila omenjena med obleganjem Beograda leta 1456, ko je v njej umrlo 30 madžarskih zarotnikov, potem ko je bil njihov načrt, da bi Turke spustili v trdnjavo in jim predali mesto, onemogočen. Turki naj bi jim plačali, a so jih odkrili in z vrvmi vrgli v jamo. Tam so jih pustili brez hrane in ko so zaradi lakote začeli izgubljati razum, so jim metali nože, da bi se med seboj pobili. Turški popotnik Evlija Čelebi je leta 1660 o objektu pisal kot o silosu za žito. Vodnjak ostaja ena najbolj skrivnostnih in zastrašujočih struktur v Beogradu. Okoli njega se je razvil cel kup mističnih zgodb, vključno z idejo, da je veliko starejši. Od trditev, da je obstajal v času vladavine despota Stefana Lazarevića oziroma pravzaprav v samem rimskem obdobju, saj so ga zgradili vojaki IV. legije Flavia, do trditev, da je "popek sveta" in da se spušča v Had, ki ga je Orfej uporabljal med iskanjem Evridike. Damad Ali Pašinn mavzolej stoji na osrednji planoti Zgornjega mesta in je eden redkih ohranjenih spomenikov islamske arhitekture v Beogradu. Ime je dobil po Damad Ali Paši, velikem vezirju Osmanskega cesarstva med letoma 1713 in 1716, v času vladavine sultana Ahmeda III. Mavzolej pa je mlajši. Zgrajen je bil leta 1784 nad grobom Izzeta Mehmeda Paše, še enega velikega vezirja in muhafiza oziroma guvernerja Beograda. Prirodoslovni muzej je na Velikem revelinu. Zgrajen je bil v 1830-ih ali 1840-ih. Prvotno je služil za nastanitev osmanskih gardistov, zato ni prostoren objekt, saj meri 100 m2. Leta 1957 se je Muzej gozdarstva in lova preselil iz rezidence kneza Miloša v Topčiderju v stavbo. Leta 1973 je bil muzej priključen Prirodoslovnemu muzeju. Po uradni ukinitvi Muzeja gozdarstva in lova leta 1994 je stavba postala galerija Prirodoslovnega muzeja. Letno jo obišče 35.000 obiskovalcev. Veliki Kalemegdanski park Veliki Kalemegdanski park (srbsko Велики Калемегдански парк) zavzema južni vogal trdnjave z geometrijskimi promenadami, Vojaškim muzejem, Muzejem gozdarstva in lova ter Spomenikom hvaležnosti Franciji. Na mestu Spomenika hvaležnosti Franciji je stal spomenik Karadžordžu, ki je bil posvečen 21. avgusta 1913, delo Paška Vučetića. Na straneh podstavka je bil relief z različnimi figurami, posvetitve pa se je udeležil tudi Karadžordžev vnuk, kralj Peter I.. Med avstro-ogrsko okupacijo Beograda v prvi svetovni vojni so Avstrijci načrtovali, da bodo na tem mestu postavili bronasti spomenik svojemu cesarju Francu Jožefu I., zato so Karadžordžev spomenik stalili, da bi bron ponovno uporabili. Ko so leta 1918 spomenik Francu Jožefu prevažali v Beograd, so srbske sile zavzele ladjo in zasegle kip. Kasneje so ga stalili v tri cerkvene zvonove, od katerih največji še danes zvoni z zvonika cerkve Rožica. Pregled Kalemegdan je najbolj priljubljen park med Beograjčani in za številne turiste, ki obiščejo Beograd, zaradi številnih vijugastih sprehajalnih poti, senčnih klopi, slikovitih fontan, kipov, zgodovinske arhitekture in slikovitih razgledov na reko (Sahat kula – stolp z uro; zaprt leta 2007 zaradi obnove, ponovno odprt aprila 2014, Zindan kapija – Zindanova vrata itd.). Nekdanji kanal, ki je bil v srednjem veku uporabljen za oskrbo mesta, je v celoti prekrit z zemljo, vendar se je ideja o njegovi ponovni vzpostavitvi pojavila v začetku 2000-ih. Beograjska trdnjava je znana po svojih kilometrih dolgih predorih, podzemnih hodnikih in katakombah, ki so še vedno večinoma neraziskani. V pravem pomenu besede je trdnjava danes zelena oaza v urbanem območju Beograda. Kot kombinacija več habitatov (park s starimi drevesi, trdnjava, razgled na reke in gozdnato Veliko Ratno Ostrvo) je Kalemegdan lahko zanimiv za tuje turiste – opazovalce ptic, saj ponuja posnetek lokalne ptičje favne. Pomembno je tudi kot počivališče za majhne ptice med selitvijo, pred ali po prečkanju rek Save in Donave. Kalemegdan ima svojo lastno eBird vročo točko in povezano spletno stran na Kalemegdan Hotspot. Beogradska dirka skozi zgodovino, letni 6-kilometrski tek, poteka v parku in trdnjavi kot način za poudarjanje zgodovine in kulture območja. Beograjsko trdnjavo je srbska vlada nominirala za Unescov seznam svetovne dediščine. Arhitekti in urbanisti menijo, da bo morebitna vključitev na seznam trdnjavo zaščitila pred agresivno prehodno gradnjo. V tem primeru bo treba ohraniti obrise trdnjave in panoramski pogled nanjo. Zaznano vizualno onesnaženje zajema več objektov. Gigantski objekt, projekt studia Zahe Hadid iz poznih 2000-ih, na severni strani trdnjave, po pobočju Donave. Projekt se kljub nekaterim pripravljalnim delom še ni začel. Drugi je bil spiralni projekt Cloud Souja Fujimota, ki naj bi povezal savsko pristanišče s trdnjavo, vendar je bil projekt opuščen po letu 2013, ko se je končal Đilasov županski mandat. Tretji projekt je kontroverzni projekt beograjske obale. Trdnjava na splošno deluje kot pomembna arheološka, ​​umetniška in zgodovinska zakladnica. Leta 2014 je obsegal: 19 spominskih doprsnih kipov pomembnih osebnosti iz srbske zgodovine, znanosti in umetnosti (Jovan Skerlić, Miloš Crnjanski, Jovan Dučić, Đura Daničić, Stevan Mokranjac) 18 registriranih arheoloških najdišč (podkvasti stolpi, ostanki Metropolitanske palače, rimski kastrum, stavba glavne straže) 6 spomenikov in obeležij (Zmagovalec, Spomenik hvaležnosti Franciji, spomenik despotu Stefanu Lazareviću) 4 restavracije in kavarne 4 športna igrišča 3 skulpture ("Genije smrti", "Utrujeni borec", "Partizan z otroki") 2 fontani ("Prebujenje", "Ribič") 2 pitnika ("Japanka", "Mehmed Paša Sokolović") 2 cerkvi (Ružica, Sveta Petka) 2 galeriji (Prirodoslovnega muzeja, Notranja Stamboljeva vrata) 2 muzeja (Vojaški muzej, Nebojševa kula) Umetniški paviljon Cvijeta Zuzorić, Mestni zavod za varstvo kulturnih spomenikov, Beograd Planetarij, Luna park, beograjski živalski vrt, Ljudski observatorij, Glasbeni paviljon, Znanstveno-raziskovalni center Arheološkega inštituta Srbske akademije znanosti in umetnosti za trdnjavo, Spominska kostnica branilcem Beograda iz let 1914–15. Grobnica ljudskih herojev, v kateri so posmrtni ostanki članov komunistične partije in vojnih herojev Ivana Milutinovića, Đura Đakovića, Iva Lole Ribarja in Moše Pijadeja. Grobnica za prve tri je bila zgrajena leta 1948 iz granitnih plošč, namenjenih gradnji cerkve svetega Save. Stevan Bodnarov je leta 1949 izklesal njihove doprsne kipe. Po njegovi smrti leta 1957 je bil v grobnici pokopan tudi Pijade, njegov doprsni kip, delo Slavoljuba Stankovića, pa je bil dodan leta 1959. Kompleks je bil leta 1983 razglašen za kulturni spomenik. Od devetdesetih let prejšnjega stoletja je grobnica pogosto vandalizirana. Potem ko so jo v enem letu trikrat vandalizirali, so člani organizacij, ki se sklicujejo na komunistično dediščino, organizirali državljanske straže za varovanje grobnic v decembra 2020, vendar so se skrunitve nadaljevale tudi v letih 2021 in 2022. Sklici Viri Bursać Džalto, Bojana (2014). »City identity and contemporary politics of memory«. V Zimmerman, Tanja (ur.). Balkan memories: Media constructions of national and transnational history. Transcript Verlag. str. 49–55. ISBN 9783839417126. Ćorović, Aleksandra (2010). »Three Parks in Nineteenth-Century Belgrade«. Serbian Studies. Zv. 24, št. 1–2. str. 75–89. Norris, David A. (2008). Belgrade: A cultural history. Oxford University Press. ISBN 9780199704521. Zunanje povezave Uradno spletno mesto