NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ОШ „Филип Филиповић” Београд

Основна школа „Филип Филиповић” се налази на територији општине Вождовац, једној од општини града Београда. Школа носи име по југословенском политичару и револуционару, Филипу Филиповићу. Историјат Саграђена је 1959. године и од тада се у њој одвија настава. О школи Школа се налази преко пута Бањичке шуме и Спортског центра „Бањица”. Припада територији општине Вождовац. Школу похађа око 734 ученика насеља Бањица, Горњи Вождовац, Кумодраж, а има их и из Јајинаца. Већина ученика долази пешке, али има и оних који користе превоз. У згради на простору од 3.812 m² има 18 учионица и кабинета, а посебно су опремљени кабинети за информатику, биологију, историју, физику, географију, ликовно, музичко, техничко образовање и српски језик. Образовно-васпитни процес у школи реализује 17 наставника разредне и 30 наставника предметне наставе, педагог, библиотекар и медијатекар. Школа располаже са салом за физичко и отвореним теренима намењеним за извођење наставе физичког васпитања. Оно што ову школу издваја од осталих је школска радио станица, у чији рад су укључени и ђаци школе. У склопу ваннаставних активности, организован је рад чак 30 секција, а активне су и 4 дечје организације. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт ОШ „Филип Филиповић” на сајту Едукација
ОШ „Франце Прешерн” Раковица

ОШ „Франце Прешерн“ једна је од основних школа у Раковици. Основана је 1955. године, а налази се у улици Станка Пауновића Вељка 45. Историјат Школа је основана 1. септембра 1955. године, а формирана је од бивше основне школе „Франце Прешерн“ и нижих разреда бивше Шеснаесте београдске гимназије. Стара школа „Франце Прешерн“ основана је 1938. године у улици Љутице Богдана 45, под називом Очигледна школа „Кнеза намесника Павла” и била је четвороразредна, са 287 ученика. У то време број ученика се кретао од 35 до 40, била је добро опремљена са свим инвентаром и училима, а у њој је радило осам учитеља. У фебруару 1945. године школа је пресељена у приватну зграду у Ужичку улицу 45 и тада названа „Основна школа број 29”. Током школске 1951/1952. године школе је променила име у „Франце Прешерн”. По одлуци Заједнице образовања и Културно-просветног већа града Београда, школске 1968/1969. године, школа се преселила у нову зграду у насељу Миљаковац, у улицу Станка Пауновића 45. Зграда у то време није била завршена, па се настава од 15. септембра до 28. новембра 1969. године изводила у просторијама основне школе „Ђура Јакшић” на Канаревом брду. Свечано отварање нове школске зграде извршено је 3. децембра 1969. године у улици Станка Пауновића 45. Током школске 1969. године школу је похађало 400 ученика, они су били распоређени у 13 одељења старијих разреда и 16 одељења млађих разреда. У продуженом боравку у том периоду радиле су 4 групе, а отворена је и библиотека која је имала фонд од око 3000 књига. Школа је добила име по Францу Прешерну, словеначком књижевнику и правнику. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт ОШ „Франце Прешерн” на сајту planplus.rs
ОШ за заштиту вида „Драган Ковачевић” Београд

Основна школа за заштиту вида „Драган Ковачевић” једна је од основних школа у Старом граду. Основана је 1954. године, налази се у улици Шафариковој 8, а име носи по Драгану Ковачевићу, учеснику Народноослободилачке борбе. Историјат Године 1954. у ОШ „Радоје Домановић” у Шафариковој 8 основана су два комбинована одељења за ученике са оштећеним видом, на иницијативу професора Ивана Станковића. Њихови први учитељи били су Радмила и Ђорђе Жутић, родитељи српског глумца Милоша Жутића. У одељења се уписивао све већи број слабовидих ученика, па се родила идеја о оснивању специјалне школе за ученике са оштећеним видом. Наредних година, тифлопедагози Радмила и Ђорђе Жутић ишли су по школама и прикупљали децу која имају тешкоће у учењу, а наставничком кадру придружују се Анка Антић и Станика Ковачевић. Након доласка Обрена Бендераћа за директора ОШ „Радоје Домановић”, поклања се све већа пажња одељењима са слабовидим ученицима. Након тога, отвара се кабинет за плеотики и ортооптику, а 1970. године формира се осам одељења од првог до осмог разреда ученика са оштећеним видом и стиче се услов за отварање прве школе на Балкану за заштиту вида. На иницијативу Скупштине општине Стари град, одлуком која је донета 28. децембра 1970. године, школу је основала Скупштина града Београда, а она је добила назив по Драгану Ковачевићу, синовцу Саве Ковачевића, који је погинуо током Битке на Сутјесци 1943. године. У оквиру школе формирала се Комисија за професионално усмеравање деце са оштећеним видом. Први вд директор школе била је Анка Антић, а први директор Станика Ковачевић. Од 2006. године, поред слабовидих ученика, школу уписију и деца са тешким облицима хроничких обољења и трајније нарушеним здравственим стањем. Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт ОШ „Драган Ковачевић” на сајту planplus.rs
Палата Дунђерски

Палата Дунђерски саграђена је у стилу сецесије, између 1905. и 1906. године. Након изградње представљала је део комплекса бечкеречке пиваре, на коју се надовезује, и која је, такође, била у власништву породице Дунђерски. Архитектура Пројектанти овог објекта били су Карољ Мочањи и Марцел Секељ, грађевински мајстори. Палата је зидана као стамбено-пословни објекат. Дуже крило зграде је окренуто Житном тргу, док је краће крило окренуто Бегеју. На самом углу налазила се кафана и свечана сала са музичким подијумом. У свечаној, Плавој сали, окупљали су се грађани поводом разних прослава, балова и сличних свечаности. Служила је чак и за изнајмљивање или одржавање изложби. Из ове зграде Лазар Дунђерски је руководио пиваром када је боравио у граду. Просторије на спрату су се користиле за одмор и разоноду. Наизменично су се смењивале дечије спаваће собе и собе за одрасле, за послугу, гостински салони, трпезарије са кухињом и купатила. Луксузан, шестособан стан власника палате заузимао је угао грађевине на спрату. Угао зграде је наглашен заобљеним еркером са кубетом на врху. Посматрано у целини, палата Лазара Дунђерског показује, да се при њеном компоновању водило рачуна да објекат буде у складу са суседним, постојећим објектима. На згради су током 2018. и 2019. године изведени конзерваторско-рестаураторски радови. Палата Дунђерски налази се заједно са зградама некадашњег пиварског комплекса у проширеној зони заштићеног амбијента старог језгра Зрењанина. Сама грађевина је споменик културе од великог значаја. Галерија Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Референце
Породична кућа Диван Георга

Породична кућа Дивана Георга се налази у Падеју, насељеном месту на територији општине Чока, изграђена је крајем 19. века у неоромантичарском стилу. Зграда је била породична кућа тамошњег спахије Диван Георга. Грађевина је скоро квадратне, компактне основе са карактеристичним угаоним кулама. На средишњем делу главне фасаде налази се плитак централни ризалит који се у висини крова завршава троугаоном атиком у којој је централно постављен окулус. Романтичарској идеји спахијског пољског дворца доприносе масивност зграде, четвороводно кровиште са украсним баџама и шиљци којима се куле завршавају. Данас се у кући налазе месна канцеларија и евидентирана је као културно добро. Види још Списак двораца у Србији Референце Спољашње везе „Dvorci u Vojvodini”. Dvorci. Приступљено 7. 1. 2020.
Реформатска црква у Зрењанину

Реформатска црква у Зрењанину (позната и као Калвинистичка црква) саграђена је 1891. године по плановима архитекте Ференца Заборецког из Будимпеште. Налази се на широком платоу некадашњег Kалвинског трга и својим упечатљивим волуменом визуелно завршава регулацију Суботићеве улице и Малог моста у њеном продужетку. Оријентисана је у правцу север-југ. Црква је компонована као једнобродна грађевина са три травеја и олтарским простором у стилу неоготике. Историја Одлука о подизању цркве донета је након црквеног одвајања припадника реформатске цркве од евангелиста у Великом Бечкереку. Акције на пољу прикупљања прилога за изградњу посебне цркве знатно су убрзане доласком Јожефа Салаија, који је именован за пастора након смрти Иштвана Балога (1879). Скупљајући финансијску и материјалну потпору, он је обишао преко 200 места, укључујући и Лондон. Прилози су стизали са разних страна – тако је нпр. Франц Јозеф даровао 100 гулдена, град Будимпешта 300 гулдена, а градске власти Великог Бечкерека донирале су трећину плаца. Грађевински радови завршени су 1891. године, а црква је свечано освештана 30. августа исте године. Архитектура Конструктивни склоп објекта чине носећи зидови, преломљени лукови и крстасти сводови. Са спољашње стране зидова изведени су контрафори који, поред конструктивне, имају и функцију обликовног усклађивања фасада са карактеристикама готичке архитектуре. На броду цркве се налази шест великих прозора обликованих у виду готских бифора у чијем темену је лунета са четворолистом. На северној фасади је улазни портал богато украшен елементима готичке декорације назначен розетом изнад портала. Звоник излази изван основе брода и завршава се веома високим и стрмим кровом. Просторни и конструктивни склоп црквених грађевина протестантизма уопште, има своје корене у религији заснованој на нарочитом тумачењу Светог писма. Унутрашњост храма је једноставна, без раскоши и сложене иконографије на олтарима. Црква није „стан божији” већ достојан простор за окупљање црквене општине за време недељних служби. У таквом простору средишња тачка је молитва и хорска песма, у којој се религија саопштава преко уха а не преко ока. Молитвени дом зато има велики број седишта, груписаних тако да се са предикаонице може са лакоћом овладати простором. У цркви се налазе оргуље прављене у Бечу у првој половини 19. века за потребе првобитне зрењанинске синагоге, која је срушена 1941. године након уласка немачког окупатора у град. На цркви су током 2007. и 2008. године изведени делимични рестаураторски радови и то на торњу и северној фасади, док је остатак цркве остао у лошем стању. Реформатска црква у Зрењанину припада проширеној зони заштићеног амбијента старог језгра Зрењанина и споменик је културе од великог значаја. Галерија Види још Списак споменика културе у Средњобанатском округу Референце
Спомен-гробље на Бежанијској коси

Спомен-гробље на Бежанијској коси налази се на локалитету Белановићева рупа у непосредној близини Старог бежанијског гробља на Новом Београду. На гробљу је према информацијама Државне комисије Србије покопано 3600 људи, док Савез удружења бораца Народноослободилачког рата Југославије наводи да се у 70 гробница на овом месту налази 8000 жртава, које је Трећи рајх стрељао на лицу места или су умрли у логорима. Белановића рупа настала је када је копана земља како би се одбранило од поплава. На том простору су у јамама сахрањивани мртви логораши, који су стизали запрежним колима. Спомен-гробље је у облику удубљења са равним дном, површине 3,5 ha. Савез бораца удружења бораца народноослободилачког рата је 7. јула 1951. године на овом месту поставио пригодно спомен-обележје. Референце Спољашње везе Спомен-гробље на Бежанијској коси у каталогу непокретних културних добара Београда
Стара зграда ОШ „Бошко Палковљевић Пинки” Батајница

Стара зграда основне школе „Бошко Палковљевић Пинки“ (објекат познат и као Српска школа у Батајници) се налази у општини Земун, у граду Београду. Стационирана је у насељу Батајница, на адреси Пуковника Миленка Павловића 7а. Зграда школе проглашена је за споменик културе Србије у јулу 2018. године. Историјат Зграду је подигао кнез Никола Вулко у периоду 1875–1880. године. Својом архитектуром зграда се издваја од осталих стамбено-сеоских кућа, а у поређењу са стилском архитектуром тог периода у развијеним градовима неке посебне особености и скромније је направљена, али се вредност објекта сагледа у контексту приградског насеља и историјског положаја српског становништва у Аустријској, потом Аустроугарској монархији. Једна је од ретких сачуваних зграда у Београду из друге половине 19. века и сведочи о континуитету развоја школства и просветне делатности у области југоисточног Срема и издваја се као вредан пример типске школске градње. Објекат је грађен од цигле и малтрера, кров покривен црепом, а састоји се од подрума, приземља и спрата. У приземљу се налазе две учионице и учитељски станови, а на спрату преостале три учионице. Фасаде, главна и дворишна, својом једнообразношћу пружају утисак складности. Зграда је реконструисана и данас се у њој налази ОШ „Бошко Палковљевић Пинки“, а настава се одвија и у новијој згради поред, која је подигнута шездесетих година 20. века. Види још ОШ „Бошко Палковљевић Пинки“ Батајница Списак споменика културе у Београду Референце
Starý most (Šabac)

Starý most v Šabaci je železniční most, který se nachází ve zmíněném srbském městě. Překonává řeku Sávu. Prochází přes něj železniční trať spojující města Ruma a Zvornik. Dlouhý je 680 m. Potřeba mostu přes řeku Sávu vznikla v roce 1918 v souvislosti se vznikem Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, čímž zanikla stará hranice mezi Srbskem a Rakousko-Uherskem na řece Sávě. Poměrně dlouhou dobu ale trvalo, než se balkánská země finančně vzchopila na výstavbu nové stavby přes poměrně širokou řeku. Projekt byl vypracován již roku 1922, stavební práce začaly o rok později, ale probíhaly nesmírně pomalu. Příhradový ocelový most byl dokončen v roce 1934 (pro silniční dopravu byl dán do užívání o dva roky dříve). Za druhé světové války byl k němu dobudován bunkr pro kontrolu vlaků (Němci) a v závěru byl částečně poničen při stahování německých vojsk před postupujícími partyzány a Rudou armádou. Krátce po válce byl opraven. Dnes[kdy?] most slouží pouze pro železniční dopravu, nový silniční most byl vybudován o něco dále po proudu řeky Sávy. Most byl rekonstruován v letech 1986 a 2024. Při poslední rekonstrukci byly zcela vyměněny pražce a další vybavení. Reference
Уметничка ливница „Пластика” у Београду

Уметничка ливница „Пластика“ налази се у градској општини Стари град, у улици Цариградској 23 у Београду. Уврштена је у споменик културе Србије. Историјат „Пластика“ је једна од најстаријих уметничких ливница у Србији, где је очуван аутентични процес производње. Објекат је изграђен пред Први светски рат, а тада је служио као фабрика сапуна, аутомобилска радионица и након тога као ливница, после Другог светског рата. Због конструктивних и техничко-технолошких могућности и постојања ливачких пећи, наставила је рад као уметничка ливница. Пројекат приземне фабрике сапуна изведен је највероватније према предлошцима из немачких техничких уџбеника. Услед промене производног процеса, након Првог светског рата, изведена је доградња и адаптација фабрике, према пројекту једног од најзначајнијих српских архитеката Милана Антоновића. Тада, за потребе аутомобилске радионоце дограђена је мала ливница са ливачким пећима. Објекат је грађен у духу индустријских објеката почетком 20. века, а са спољашње стране видљиви су елементи у стилу романтизма. На спољној страни истичу се и лантерне на крову, посебно она изнад топионице. Након Другог светског рата Удружење ликовних уметника Србије у објекту је отворило уметничко-занатску радионицу за потребе ливења и монтирања скулптура под називом Уметничка ливница „Пластика”. За пројекат је био задужен архитекта Н. Ристић у пројектном бироу „План“, током 1953. године. У Србији се у овој ливници први пут примењивала технологија лива у воску, а осим чланова УЛУС-а, скултпуре су израђивали неки од најзначајнијих југословенских и српских вајара као што су Сретен Стојановић, Лојзе Долинар, Франо Кршинић, Олга Јанчић, Вида Јоцић и многи други. У овој ливници изливени су неки од најзначајнијих споменика и спомен обележја, уметничке скулптуре и бисте, рељефи, плакете, признања и предмети примењени уметности, који чине историју српског вајарства. Кранови и кранске зграде, пећ и бушилица који се налази у ливници проглашени су за непокретна културна добра Србије. Види још Списак споменика културе у Београду Референце
Храм Светог апостола Луке на Чукарици

Храм Светог апостола Луке је српска православна црква која се налази у насељу Филмски град у градској општини Чукарица и припада београдско-карловачкој архиепископији. Храм се налази у улици Кнеза Вишеслава на Кошутњаку. Историјат Храм је грађен у периоду од 1999. до 2003. године, уз благослов патријарха српског Павла, као задужбина Веселина Бошковића, тадашњег директора за грађевинско земљиште града Београда, и његове породице. Први старешина храма био је Високопречански протојереј—старофор Милан Виленица. Крст и земљиште храма освећени су 12. септембра 1999. године. Темеље храма освештао је патријарх српски Павле, октобра 1999. године уз саслужење свештеника. Наредне године патријарх српски Павле одржао је прву архијерејску литургију у овом храму. Изградња храма завршена је 2002. године, након чега се прешло на занатске радове, када је храм обложен каменом травертином увеженим из Италије и покривен оловом. Након тога храм је добио три звона, која су изливена у Инзбруку у Аустрији. Храм Светог апостола Луке освештан је 22. јуна 2003. године од стране патријарха Павла. Изграђен је у рашком стилу, а у његовој порти налази се капела за паљење свећа, која је изграђена 2007. године и посвећена Светом Николају Чудотворцу Мириликијском, парохијски дом изграђен је 2004. године, а спомен чесма је подигнута 2005. године. Као и сам храм и капела, спомен чесма је обложена каменом травертином. По пројекту г. Лукића изграђен је иконостас храма, а градио га је Драган Шуљагић, каменорезац из Ужица. Прве иконе на иконостасу храма радио је иконописац Рад М. Павловић, а оне се данас налазе у олтару храма, док су на иконостасу иконе мати Јефимије, некадашње игуманије манастира Градац, која је израдила и иконе за храмовни месингани хорос. Хорос је изграђен и посотављен 2009. године по пројекту архитекте Лукића, од стране академског вајара Слободана Рекалића. Мозаик у храму радио је Зоран Михајловић из Београда. Храм је релативно млад и не располаже културно-историјским старинама, али у њему се налазе честице Светих Моштију Светог Великомученика и Победоносца Георгија и Светог Преподобног Зосима Туманског, као и једна стару руска окована икону Нерукотвореног Образа Господњег. Светлописи Референце
Храм Светог великомученика кнеза Лазара у Земун Пољу

Храм Светог великомученика кнеза Лазара је српски православни храм која се налази у насељу Земун Поље у градској општини Земун у граду Београду, а припада архиепископији београдско-карловачкој. Историјат Храм је саграђен 1991. године, а налази се у улици Фрање Крча у Земуну. Изградња цркве реализована је трудом земунског протојереја-ставрофора Јована Кошевића, а земљиште за изградњу поклонио је Институт за кукуруз Земун Поље. Ово је уједно прва прекосавска црква у архиепископији београдско-карловачкој, која је саграђена после 1842. године. Пројектант цркве био је југословенски и српски архитекта Бранко Пешић, који је уједно био протонеимар храма Светог Саве на Врачару. Иконостас и фреске на зидовима и своду цркве израдио је Матеја Милић. Храм је саграђен по узору на цркву Светог првомученика Стефана у Крушевцу, познатију као црква Лазарица, а мотиви су бирани у манастирима Хиландар, Грачаница и Пећка патријаршија. Референце Спољашње везе Архиепископија београдско-карловачка — Званични веб-сајт Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (3. јануар 2020)
Helige stora martyren knez Lazars kyrka, Zemun Polje

Helige stora martyren knez Lazars kyrka (serbiska: Храм Светог Великомученика кнеза Лазара/Hram Svetog Velikomučenika kneza Lazara) är en serbisk-ortodox kyrkobyggnad belägen i stadsdelen Zemun Polje i Serbiens huvudstad, Belgrad. Kyrkan är helgad åt fursten och adelsmannen Lazar Hrebeljanović. Den tillhör Belgrads och Karlovcis ärkebiskopsdöme. Historik Helige stora martyren knez Lazars kyrka byggdes år 1991 av den välkände ärkeprästen Jovan Košević från Zemun. Den uppfördes på en tomt som hade skänkts av ett institut. Arkitekten bakom kyrkans design är Branko Pešić. Inventarier Inne i kyrkan finns en ikonostas och fresker som målades av Mateja Milićs ateljé. Freskernas utseende är hämtade från klostren Hilandar, Graçanica och patriarkatet i Peja. Se även Östortodoxa kyrkor Religion i Serbien Källor Храм Св. Великомученика кнеза Лазара (Земун поље) (archive.org)
Église Saint-Nicolas de Tadenje

L'église Saint-Nicolas de Tadenje (en serbe cyrillique : Црква Светог Николе у Тадењима ; en serbe latin : Crkva Svetog Nikole u Tadenjima) est une église orthodoxe serbe située à Tadenje, sur le territoire de la ville de Kraljevo et dans le district de Raška en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 1082). Présentation L'église a été construite dans les années 1610. Références Article connexe Monuments culturels du district de Raška Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Црква Светог Николе у Тепечима

Црква Светог Николе у Тепечима су остаци цркве који се налази на сеоском гробљу, представља непокретно културно добро као споменик културе. Црква је у основи једнобродна грађевина, правоугаоне основе без апсиде на истоку. У маси источног зида распоређене су три нише. Централна и највећа олтарска ниша и ниша проскомидије су полукружне и засведене полукалотама, а ниша ђаконикона је правоугаона. Добро распоређени прозорски отвори давали су доста светлости унутрашњости храма. Дрвена кровна конструкција на две воде била је отворена и видљива са унутрашње стране. Археолошка истраживања мањег обима обављена су у организацији Републичког завода за заштиту споменика културе. Завод за заштиту споменика културе у Краљеву је током 1988. године израдио пројекат реконструкције цркве, који никада није изведен. Референце Литература Грујовић Брковић, Катарина; Алексић Чеврљаковић, Марија (2016). Поглед кроз наслеђе. Краљево: Завод за заштиту споменика културе. ISBN 978-86-84867-05-8. Види још Списак споменика културе у Рашком округу Спољашње везе Републички завод за заштиту споменика културе - Београд Листа споменика Црква Св. Николе (Железница)
Église Saint-Sava de Gračac

L'église Saint-Sava de Gračac (en serbe cyrillique : Црква Св. Саве у Грачацу ; en serbe latin : Crkva Sv. Save u Gračacu) est une église orthodoxe serbe située à Gračac, dans la municipalité de Vrnjačka Banja et dans le district de Raška en Serbie. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels protégés de la république de Serbie (identifiant no SK 1659). Présentation L'église actuelle a été édifiée à l'emplacement d'un lieu de culte plus ancien ; d'après le métropolite Mihailo, elle a été construite en 1812 puis elle a pris son apparence actuelle quand le toit a été recouvert de tuiles. Le bâtiment est constitué d'une nef unique prolongée par une abside demi-circulaire à l'est et précédée par un porche qui était un ancien narthex à l'ouest. L'espace intérieur est divisé par des pilastres et des arches qui forment trois travées de longueur inégale. Un dôme octogonal à quatre ouvertures reposant sur un socle carré domine le toit. L'édifice en pierres a été enduit ; les façades sont dépourvues de décoration, à l'exception de l'architrave située au-dessus du portail occidental et la niche qui se trouve au-dessus. Le toit a été recouvert de tôle galvanisée en 1900. Références Article connexe Monuments culturels du district de Raška Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail du christianisme orthodoxe
Црква Светог пророка Илије у Марковцу

Црква Светог пророка Илије у Марковцу, насељеном месту на територији градске општине Младеновац, подигнута је 1884. године и припада Епархији шумадијској Српске православне цркве. Црква је посвећена Светом пророку Илији. Подигнута је на месту смрти деспота Стефана Лазаревића. Галерија Види још Споменик деспоту Стефану Лазаревићу Референце Спољашње везе „Архијеријско намесништво младеновачко”. Епархија шумадијска. Приступљено 17. 11. 2019.