Gorée

Otok Gorée (francosko Île de Gorée, izgovorjava [ildəɡoʁe]; volofsko Beer Dun) je ena od 19 občin (okrožij) mesta Dakar v Senegalu. Gre za 18,2 hektarja velik otok, ki leži dva kilometra na morju od glavnega pristanišča Dakar (14°40′N 17°24′W) in je znan kot destinacija za ljudi, ki jih zanima atlantska trgovina s sužnji. Po popisu prebivalstva leta 2013 je imel kraj 1680 prebivalcev, kar je le polovica povprečne gostote mesta Dakar. Gorée je najmanjša in najmanj poseljena od 19 občin (okrožja) Dakarja. Druga pomembna središča za trgovino s sužnji iz Senegala so bila severneje, v Saint-Louisu v Senegalu ali južneje v Gambiji, ob ustjih večjih rek za trgovino. Je na Unescovem seznamu svetovne dediščine in je bila ena prvih 12 lokacij na svetu, ki je bila leta 1978 označena kot taka. Ime je popačena različica izvirnega nizozemskega imena Goeree, poimenovanega po nizozemskem otoku Goeree. Otok je bil znan tudi kot Palma ali Bezeguiche v portugalščini. Zgodovina in trgovina s sužnji Gorée je majhen otok, dolg 900 metrov in širok 350 metrov, ki ga varuje polotok Zeleni rt (francosko Cap-Vert). Danes je del mesta Dakar in je bil manjše pristanišče in lokacija evropskih naselij ob obali. Ker otok skoraj ni bil naseljen pred prihodom Evropejcev, čeprav prisotnost udomačenih ovac, ki so jo opazili portugalski raziskovalci kaže, da so ga pogosto obiskovali lokalni prebivalci bližnje celine. Otok Gorée je bil eden prvih krajev v Afriki, ki so ga pogosto obiskovali evropski trgovci, saj so se portugalski trgovci na otoku naselili leta 1444. Po besedah ​​Valentima Fernandesa so Portugalci na otoku postavili kapelo iz suhozida in streho iz slame. To kapelo je obiskal Vasco da Gama leta 1502 in verjetno tudi Amerigo Vespucci, Tristão da Cunha in Afonso de Albuquerque leta 1501 oziroma 1506. Vladavina Nizozemske zahodnoindijske družbe Zaradi uničenja večjega dela arhiva prve Nizozemske zahodnoindijske družbe ni znano, kdaj in kako so Nizozemci nadomestili Portugalce na otoku. Po Olfertu Dapperju je otok Nizozemski zahodnoindijski družbi podaril lokalni poglavar Biram leta 1617. Ta trditev je problematična, predvsem zato, ker je bila Nizozemska zahodnoindijska družba ustanovljena šele leta 1621. Prvo sodobno nizozemsko poročilo o izkrcanju pri Goréeju je od Johannesa de Laeta, ki je poročal, da se je flota Dircka Symonsza van Uytgeesta, namenjena v Brazilijo, 20. julija 1628 zasidrala pri Goréeju. De Laet omenja, da je Nizozemska zahodnoindijska družba na otoku zgradila utrdbo in otok poimenovala Goeree. To bi lahko bilo po nizozemskem otoku Goeree ali pa, kot velja za sam nizozemski otok, aluzija na kakovost sidrišča na otoku, saj goede reede v nizozemščini pomeni 'dobra opora'. Posedovanje Goréeja je bilo ključ do dostopa do trgovine celotne obale južno od Cap Verta, vključno s pomembnimi trgovskimi postajami v Rufisqueu, Saly-Portudalu, Joalu in Cacheuu, poleg trgovine po reki Gambiji, saj je služila kot skladišče in prostor za pretovarjanje. Poleg tega je bila priročna postaja na najkrajši poti iz Evrope v Karibe. V 1660-ih in 1670-ih letih so skozi Gorée prepeljali veliko sužnjev v nizozemsko kolonijo Curaçao. Otok so v začetku leta 1629 napadli Portugalci, vendar ga niso mogli obdržati. S to izgubo jim je bil prekinjen dostop do donosne obalne trgovine, pomen in bogastvo Santiaga na Zelenortskih otokih pa sta upadla. Tudi Britanci so poskušali nadzorovati to trgovino in leta 1663 zavzeli otok z floto pod poveljstvom Roberta Holmesa, a ga je kmalu ponovno zavzel Michiel de Ruyter. Vendar so ponavljajoče se vojne oslabile Nizozemsko zahodnoindijsko družbo in tretja anglo-nizozemska vojna je leta 1674 povzročila bankrot družbe. Leta 1677 je francoska flota pod vodstvom Jeana d'Estréesa premagala Nizozemce in zavzela Gorée ter njihove obalne trgovske postojanke. Francoska kolonialna oblast Po francoski invaziji leta 1677, med francosko-nizozemsko vojno, je otok ostal večinoma pod francosko oblastjo do leta 1960. Med različnimi vojnami med Francijo in Veliko Britanijo je prišlo do kratkih obdobij britanske okupacije. Britanci so otok zasedli med letoma 1758 in 1763 po zavzetju Goréeja in širšem zavzetju Senegala med sedemletno vojno, preden so ga s Pariško pogodbo (1763) vrnili Franciji. Za kratek čas med letoma 1779 in 1783 je bil Gorée ponovno pod britanskim nadzorom, dokler ga leta 1783 s Pariško pogodbo (1783) ni ponovno prepustil Franciji. V tem času je bil tam namestnik guvernerja zloglasni Joseph Wall, ki je leta 1782 nekatere svoje može nezakonito prebičal do smrti; zaradi teh zločinov je bil Wall kasneje usmrčen v Angliji. Gorée je bil predvsem trgovska postojanka, upravno povezana s Saint-Louisom, glavnim mestom kolonije Senegal. Poleg sužnjev so trgovali tudi s čebeljim voskom, kožami in žitom. Prebivalstvo otoka je nihalo glede na okoliščine, od nekaj sto svobodnih Afričanov in Kreolcev do približno 1500. Hkrati je bilo tam le malo evropskih prebivalcev. Po upadu trgovine s sužnji iz Senegala v 1770-ih in 1780-ih je mesto postalo pomembno pristanišče za prevoz arašidov, arašidovega olja, gumiarabika, slonovine in drugih izdelkov 'zakonite' trgovine. Verjetno je bila v povezavi s to trgovino zgrajena tako imenovana Maison des Esclaves. V 18. in 19. stoletju je bil Gorée dom francosko-afriške kreolske ali metisske skupnosti trgovcev s povezavami s podobnimi skupnostmi v Saint-Louisu in Gambiji ter čez Atlantik s francoskimi kolonijami v Ameriki. Métiske, imenovane signares iz portugalskega imena senhora, potomk afriških žensk in evropskih trgovk, so bile še posebej pomembne za poslovno življenje mesta. Signares so imele v lasti ladje in nepremičnine ter so poveljevale moškim uradnikom. Znane so bile tudi po gojenju mode in zabave. Ena takšnih signares, Anne Rossignol, je živela v Saint-Domingueu (današnji Haiti) v 1780-ih pred haitijsko revolucijo. Februarja 1794 je Francija med francosko revolucijo odpravila suženjstvo in trgovina s sužnji iz Senegala naj bi se ustavila. Francoska grafika iz okoli leta 1797 (na sliki) prikazuje, da se še vedno dogaja, vendar je to morda anakronizem. Aprila 1801 so Britanci Gorée ponovno zavzeli. Januarja 1804 je majhna francoska eskadrilja iz Curaçaa zavzela Gorée, vendar so ga Britanci marca ponovno zavzeli. Marca 1815 je Napoleon med svojim političnim povratkom, znanim kot Sto dni, dokončno odpravil trgovino s sužnji, da bi vzpostavil odnose z Veliko Britanijo. Tokrat se je odprava nadaljevala. Ko je trgovina s sužnji konec 18. stoletja upadla, se je Gorée preusmeril v legitimno trgovino. Majhno mesto in pristanišče sta bila slabo locirana za pošiljanje industrijskih količin arašidov, ki so začeli v razsutem stanju prihajati s celine. Posledično so se trgovci naselili neposredno na celini, najprej v Rufisqueu (1840) in nato v Dakarju (1857). Številne uveljavljene družine so začele zapuščati otok. Državljanska volilna pravica za prebivalce Goréeja je bila institucionalizirana leta 1872, ko je postal francoska občina z izvoljenim županom in občinskim svetom. Blaise Diagne, prvi afriški poslanec, izvoljen v francoski državni zbor (od leta 1914 do 1934), se je rodil na Goréeju. Z največjega števila približno 4500 prebivalcev leta 1845 se je število prebivalcev zmanjšalo na 1500 leta 1904. Leta 1940 je bil Gorée priključen občini Dakar. Od leta 1913 do 1938 je bil Gorée dom École normale supérieure William Ponty, vladne učiteljske šole, ki jo je vodila francoska kolonialna vlada. Mnogi diplomanti šole so nekega dne vodili boj za neodvisnost od Francije. Leta 1925 je afroameriški zgodovinar, sociolog in panafrikanist W. E. B. Du Bois o šoli zapisal: »Na slikovitem otoku Gorée, čigar starodavno obzidje je obrnjeno proti sodobnemu in komercialnemu Dakarju, sem videl dvesto ali tristo odličnih temnopoltih fantov srednješolskega ranga, zbranih iz vsega Senegala na tekmovalnih testih, ki so jih temeljito poučevali odlični francoski učitelji v skladu z učnim načrtom, ki je bil, kolikor je šlo, enak učnemu načrtu katere koli evropske šole«, pri čemer je kolonialni Franciji očital, kako omejena je bila njena infrastruktura javnega izobraževanja v državi na splošno, in izrazil pesimizem glede nadaljnjih naložb. Po osamosvojitvi Gorée je s celino povezan z rednim 30-minutnim trajektom, namenjenim samo pešcem; na otoku ni avtomobilov. Otok, glavna turistična znamenitost Senegala, je bil leta 1978 uvrščen na seznam svetovne dediščine Unesca. Danes služi predvsem kot spomenik trgovini s sužnji. Številne zgodovinske poslovne in stanovanjske stavbe so bile spremenjene v restavracije in hotele za podporo turističnemu prometu. Gorée je znan kot lokacija Hiše sužnjev (francosko Maison des esclaves), ki jo je okoli leta 1780–1784 zgradila afro-francoska družina Métis. Hiša sužnjev je ena najstarejših hiš na otoku. Danes se uporablja kot turistična destinacija za prikaz grozot trgovine s sužnji po vsem atlantskem svetu. Kot je razložila zgodovinarka Ana Lucia Araujo, je stavba začela pridobivati ​​sloves skladišča sužnjev predvsem zaradi dela njenega kustosa Boubacarja Josepha Ndiayeja, ki je s svojo predstavo ganil občinstvo, ki je obiskalo hišo. Hišo sužnjev, ki služi kot spominski prostor na suženjstvo, obiščejo številne javne osebnosti. Junija 2013 je stavbo obiskal predsednik Združenih držav Amerike Barack Obama. Plavalni maraton Dakar-Gorée se je začel leta 1985 kot poklon žrtvam suženjstva, ki so pokazale odpornost s poskusom plavanja proti svobodi. Skozi celotno zgodovino se je to ponavljal dogodek, razen v letih 2020 in 2021, ko je bil odpovedan zaradi pandemije COVID-19. Uprava Z ustanovitvijo Dakarja leta 1857 je Gorée postopoma izgubljal svoj pomen. Leta 1872 so francoske kolonialne oblasti ustanovile dve občini, Saint-Louis in Gorée, prvi občini zahodnega tipa v Zahodni Afriki, z enakim statusom kot katera koli občina v Franciji. Dakar na celini je bil del občine Gorée, katere uprava je bila na otoku. Vendar je bil Dakar že leta 1887 ločen od občine Gorée in preoblikovan v samostojno občino. Tako je bila občina Gorée omejena na svoj majhen otok. Leta 1891 je imelo Gorée še vedno 2100 prebivalcev, medtem ko je imel Dakar le 8737 prebivalcev. Vendar se je do leta 1926 prebivalstvo Goréeja zmanjšalo na le 700 prebivalcev, medtem ko se je prebivalstvo Dakarja povečalo na 33.679 prebivalcev. Tako se je leta 1929 občina Gorée združila z Dakarjem. Občina Gorée je izginila in Gorée je bila zdaj le majhen otok občine Dakar. Leta 1996 je senegalski parlament izglasoval obsežno reformo upravne in politične delitve Senegala. Občina Dakar, ki je bila ocenjena kot prevelika in preveč naseljena, da bi jo lahko ustrezno upravljala centralna občina, je bila razdeljena na 19 občin, ki so jim bile podeljene obsežne pristojnosti. Občina Dakar je ostala nad temi 19 občinami. Koordinira dejavnosti občin, podobno kot Veliki London koordinira dejavnosti londonskih okrožij. Tako je bila leta 1996 občina Gorée ponovno oživljena, čeprav je zdaj le še občina (vendar v resnici s pristojnostmi, precej podobnimi pristojnostim občine). Nova občina Gorée (uradno Commune d'Arrondissement de l'île de Gorée) je prevzela staro mestno hišo (marie) v središču otoka. Ta je bila med letoma 1872 in 1929 uporabljena kot mestna hiša nekdanje občine Gorée. Občino Gorée vodi občinski svet (conseil municipal), ki ga demokratično izvolijo vsakih 5 let, in župan, ki ga izvolijo člani občinskega sveta. Arheologija otoka Gorée Otok je od septembra 1978 na Unescovem seznamu svetovne dediščine. Večina glavnih stavb v Goréeju je bila zgrajena v drugi polovici 18. stoletja. Glavne stavbe so hiša sužnjev, 1786; šola Williama Pontyja, 1770; pomorski muzej (Musée de la mer), 1835; utrdba Fort d'Estrées, prvotno imenovana severna baterija, v kateri je danes Zgodovinski muzej Senegala, zgrajen med letoma 1852 in 1865; vladna palača (palais du Government), 1864, ki jo je od leta 1902 do 1907 zasedal prvi generalni guverner Senegala. Za turiste sta zanimiva tudi grad Gorée in policijska postaja Gorée iz 17. stoletja, prej ambulanta, za katero velja, da je tam stala prva kapela, ki so jo Portugalci zgradili v 15. stoletju, ter plaža. To zgodovinsko najdišče je redek primer evropske kolonije, kjer vidimo svobodne in zasužnjene Afričane (ki predstavljajo polovico prebivalstva Goréeja), Evropejce in Afroevropejce, ki živijo drug ob drugem, čeprav je bil otok pomembno središče atlantske trgovine s sužnji. Arheologija na otoku Gorée vodi do številnih protislovnih in kontrastnih zaključkov. Na enem koncu spektra so bili zasužnjeni ljudje na Goréeju slabo obravnavani, kot živali, na drugem pa obstajajo dokazi, da so bili zasužnjeni ljudje sprejeti kot del družin. Zabeleženo je bilo, da so signares (svobodne Afričanke ali Afroevropejke) raje jedle na tleh z žlico in skupno skledo kot njihovi domači sužnji, evropski moški pa so ohranili tradicijo in uporabljali mizo. Arheološke raziskave na Goréeju je izvedel dr. Ibrahima Thiaw (izredni profesor arheologije na Institut Fondamental d'Afrique Noire (IFAN); in Univerza Cheikh Anta Diop v Dakarju, Senegal); Dr. Susan Keech McIntosh (profesorica arheologije, Univerza Rice, Houston, Teksas); in Raina Croff (doktorandka na Univerzi Yale, New Haven, Connecticut). Dr. Shawn Murray (Univerza v Wisconsinu–Madisonu) je prav tako prispeval k arheološkim raziskavam v Goréeju s študijo lokalnih in vnesenih dreves in grmovnic, ki pomaga pri prepoznavanju starodavnih rastlinskih ostankov, najdenih med izkopavanji. Izkopavanja v Goréeju so odkrila tudi številne evropske uvoze: opeke, žeblje, steklenice alkoholnih pijač, kot so vino, pivo in druge žgane pijače, kroglice, keramiko in kremenovo orožje. Arheološki projekt Gorée Arheološki projekt Gorée ali GAP je začel s svojimi projekti (raziskave, testiranje, kartiranje in izkopavanja) leta 2001. Namen projekta, ki je trajal več let, je bil zbrati artefakte, ki se nanašajo na zgodovinska obdobja pred- in poevropskih naselij, ter ugotoviti uporabo različnih četrti na otoku z uporabo materialne kulture, izkopane na teh območjih. V svojih predhodnih rezultatih Ibrahima Thiaw obravnava tudi težave pri izkopavanjih na pretežno turističnem otoku. Ozadje Portugalski kapitan Lançarote in njegova posadka so bili prvi, ki so leta 1445 vzpostavili afroevropske odnose z otokom Gorée. Potem ko so opazili otok približno tri kilometre od obale današnjega Dakarja v Senegalu, so Lançarote in njegovi častniki poslali na obalo nekaj častnikov, da bi pustili mirovne daritve domačinom na otoku. Na tla Goréeja so položili torto, ogledalo in kos papirja z narisanim križem, ki naj bi bili simboli miroljubnih dejanj. Vendar se Afričani niso odzvali na želeni način in so papir raztrgali ter torto in ogledalo razbili, s čimer so postavili temelje za prihodnje odnose med Portugalci in Afričani z otoka Gorée. V začetku 18. stoletja so bila naselja v Goréeju ločena na četrti: četrt Bambarov (sužnji), gurmanov (pokristjani Afričani) in četrt za prebivalce Goréeja, vključno s svobodnimi Afričani. Do druge polovice 18. stoletja je bila ločitev med signares in njihovimi družinami ter preostalim delom otoka, pa tudi s prej ustanovljenimi četrtmi. Predevropska naselbina Po predhodnih rezultatih Ibrahima Thiawa so bile ravni med predevropskimi in poevropskimi kontaktnimi nahajališči značilne po očitni okužbi z gnezdi termitov. Ena od razlag tega je možnost, da so bila ta gnezda termitov vzrok za opustitev Goréeja pred prihodom Nizozemcev. Naselbina iz predevropskega obdobja je polna keramike, okrašene z motivi vrvice in ribjih vretenc in jo je mogoče najti v kontekstu domačih naselij, pod ali na istih ravneh s tlemi in ognjišči. Keramika v bližini naselij kaže, da so bila ta naselja poltrajna ali trajna. Ribiško orodje in oprema sta bila redka, čeprav so bila nahajališča polna ostankov rib. Prav tako ni bilo nobenih znakov železa ali njegove uporabe pred 18. stoletjem. Zaradi številnih značilnosti, ki vsebujejo obredne lonce, najdene v jedru predevropske naselbine, je Thiaw sklepal, da je bil otok morda predvsem uporabljen za obredne dejavnosti in prakse. Kljub temu je opustitev arheološko očitna do sredine 15. stoletja, verjetno zaradi mogočne invazije termitov. Ni arheoloških ali fizičnih dokazov o boju ali konfliktu med kasnejšimi Evropejci ali katero koli drugo kulturno skupino. Thiawova hipoteza nakazuje možnost, da je otok, ko so Portugalci uporabljali otok za pokopavanje svojih mrtvih, v očeh domačinov postal strašljiv ali pa so nanj negativno vplivale skrivnostne moči morskih duhov. Evropska naselbina Obstaja nekaj besedilnih dokazov, ki navajajo, da so Nizozemci kupili otok od poglavarja Dakarja ali od lokalnih ribičev na otoku. Čeprav je o tej transakciji malo arheoloških dokazov, so vsi evropski nanosi relativno obilni. Na Goréeju so z izkopavanji in testiranjem odkrili štiri različne nanose. Prve vrste nanosov so na severozahodnem in zahodnem delu otoka in so bili običajno tri metre debeli domači odpadki in školjčni kupi. Ti nanosi, ki obkrožajo območje, ki je bilo nekoč utrdba Fort Nassau, so bili določeni v povezavi z aktivnostjo utrdbe Fort Nassau, ki se je zdela relativno nespremenljiva. Redki nanos so našli v bližini gradu Castel pri G18, edinem najdišču, izkopanem na tem območju. Nanosi na tem območju so bili običajno plitvi in ​​tik nad apnenčasto podlago. Vendar pa je to najdišče prineslo tri grobove, ki so bili vsi vkopani v apnenčasto podlago. G13, najdišče na vzhodni strani otoka, je iz enega od svojih odpadnih jam odkrilo kulturne ostanke. Ti ostanki vključujejo žeblje, pozno evropsko biserno posodo in zgodnjo belo posodo s podobnimi vzorci iz obdobja med letoma 1810 in 1849, pločevinke sardel in okensko steklo, med drugimi artefakti. Keramika, ki je v bližini vojašnice iz vojaške okupacije v 19. in začetku 20. stoletja, kaže, da je bila večina od njih zamenjava, ki je sovpadala z okupacijo. Takšna nahajališča niso bila pogosta na otoku. Kot pri mnogih arheoloških najdiščih po svetu tudi na najdišča vplivajo sodobni vplivi in ​​dejavnosti, kar vodi do motenj v arheološkem zapisu ali nenamernega uničenja najdišč. Evropska vlada je uvedla stroga pravila glede uporabe prostora in splošnega razvoja naselij na otoku. Arheologija kaže ta razvoj tal; gradnje, izravnave, rekonstrukcije, od katerih je nekatere mogoče povezati s spremembo evropskega vladarja v tistem času. Vendar pa tudi ti dokazi o razvoju kažejo na posledice sodobne dejavnosti, zato je določanje kompleksnih družbenih identitet in skupin, kot so suženj ali svobodni, Afričani ali Afroevropejci, zapletena uganka. Vendar pa je mogoče sklepati na splošno: atlantska trgovina pomembno vpliva na življenja prebivalcev Goréeja, kar se kaže v prilivu idej, kompleksnih identitetah in strukturi naselij. Atlantska trgovina je vplivala tudi na fiziološke vidike goreenske družbe. Arheologija je odkrila obilico dokazov o množičnem uvozu alkoholnih pijač na otok. Množični uvoz alkoholnih pijač seveda kaže na visoko raven porabe, katere učinki so bili zabeleženi kot pijanski konflikti, običajno med vojaškimi prebivalci. Prej omenjeni dr. Ibrahima Thiaw je tudi avtor knjige Kopanje na spornih tleh: Arheologija in spomin na suženjstvo na otoku Gorée. V tem članku Thiaw razpravlja o razliki med zgodovinskimi poročili, polnimi suženjstva in okov, in pomanjkanjem arheoloških dokazov, ki bi podpirali ta poročila. Raina Croff, ena od Thiawovih kolegic, trdi, da na otoku Gorée ni nikoli našla nobenih dokazov o suženjstvu, vendar dodaja tudi, da arheoloških dokazov, kot so okovi in ​​verige, na otoku ne bi našli, ker za to ni potrebe. Maison des Esclaves Maison des Esclaves ali Hiša sužnjev je bila zgrajena v letih 1780–1784 po naročilu Nicolasa Pépina. Čeprav so tukaj zloglasna Vrata brez vrnitve, za katera pravijo, da so bila to zadnje mesto, kjer so se izvoženi sužnji do konca življenja dotaknili afriških tal, je v Maison des Esclaves malo dokazov, ki bi nakazovali na »obsežno transatlantsko trgovino s sužnji«. Glede na popise prebivalstva iz 18. stoletja je večina zasužnjenega prebivalstva spadala v kategorijo domačih sužnjev in ne sužnjev za izvoz. Pépin in njegova dedinja sta morda imela domače sužnje, vendar je spet malo arheoloških dokazov, da sta bila vpletena v kakršen koli posel z izvozom sužnjev. Kljub temu pomanjkanju dokazov je Maison des Esclaves postal romarsko mesto v spomin na prisilno odstranitev Afričanov iz njihove domovine, znano tudi kot afriška diaspora. To je v nasprotju z vlogo najdišča Rue des Dongeons na Goréeju. Na Rue des Dongeons, kot že ime pove, so prisotne ječe, ki jih je mogoče jasno povezati z zaprtjem sužnjev, ki so bili namenjeni izvozu. Zgodovinarka Ana Lucia Araujo je dejala: »To ni pravi kraj, od koder so odšli pravi ljudje, v številu, kot pravijo.« Nasprotno pa UNESCO trdi, da je bil »Goree od 15. do 19. stoletja največje središče trgovanja s sužnji na afriški obali.« Bambarska četrt Na južno-osrednjem koncu Goréja, v četrti Bambara, se usedline s tega območja, čeprav manj bogate z artefakti, razlikujejo po vključkih sedimentov od preostalega dela otoka. Vključki, kot so apnenec, rdeča opeka, školjke ali kamni v teh dvo- do trimetrskih usedlinah, niso starejši od 18. stoletja in kažejo na pogoste procese gradnje in rušenja. To bi lahko povezali z obsežno naseljenostjo tega območja, morda z domačimi sužnji, ki se je začela v 18. stoletju. Quartier Bambara je bilo segregirano naselje, kar nakazuje na domače suženjstvo in ne na izvoz. Zemljevidi tega naselja imajo ločene mejne črte, ki so se sčasoma, do sredine 18. stoletja, zmanjšale. Bambaro, ki se nahaja v središču otoka, so naseljevali Bambarci. Bambarci so imeli neugoden stereotip; Bambarci, ki so živeli na celini Senegala in Malija, so bili znani kot odlični sužnji. Bambarci, ki so jih v Gorée pripeljali Francozi, so gradili ceste, utrdbe in hiše. Te stavbe (Maison des Esclaves, Quartier Bambara in Rue des Dungeons), zgrajene iz kamna ali opeke, so bile v nasprotju s strukturami, ki so jih Afričani zgradili iz slame in blata. Ta kontrast je pripomogel k segregaciji in statusni ločitvi med Afričani in evropskimi prebivalci ter je sledil skupni povezavi, da je zidarstvo evropski vpliv. Vendar pa so te arhitekturne zgradbe najverjetneje zgradili sužnji in brez tlorisov, kar kaže na naključno razporeditev mesta in nepravilne kote v prostorih. Analiza naselij kaže na možnost, da se je sčasoma status gospodarjev in sužnjev dovolj izenačil, da so lahko do druge polovice osemnajstega stoletja na otoku delali in živeli drug ob drugem. Izpodbijanje Goréeja kot pomembnega trgovskega središča za sužnje V 1990-ih se je razplamtela razprava o verodostojnosti trgovine s sužnji iz Goréeja, kot jo je pripovedoval konservator Boubacar Joseph Ndiaye. V članku, objavljenem v francoskem časopisu Le Monde, je Emmanuel de Roux izpodbijal Ndiayejeve ponavljajoče se trditve, da je bil Gorée v tako imenovani Maison des Esclaves pomembno skladišče sužnjev (kar je v veliki meri temeljilo na napačnih interpretacijah francoskih obiskovalcev v 18.–19. stoletju in pozneje). De Roux je svojo kritiko utemeljil na delih raziskovalcev Abdoulayeja Camare in očeta Josepha-Rogerja de Benoista. Glede na zgodovinska poročila tam ni bilo prodanih več kot 500 sužnjev na leto, kar je le malo v primerjavi z obsegom trgovine s sužnji vzdolž obal današnjega Benina, Gvineje in Angole: skupno je bilo 4–5 % (ali približno 500.000) sužnjev poslanih iz Senegala v Ameriko, preostalih 11,5 milijona zasužnjenih Afričanov pa je prišlo z drugih (zahodno)afriških obal. Ndiayejevi grafični opisi razmer sužnjev, ki naj bi bili nastanjeni v Maison des Esclaves, niso podprti z nobeno zgodovinsko dokumentacijo in po De Rouxovih besedah ​​so morda služili za privabljanje posla, zlasti afroameriških turistov. V odgovor na te obtožbe je več senegalskih in evropskih raziskovalcev aprila 1997 na Sorboni sklicalo simpozij z naslovom Gorée dans la traite atlantique: mythes et réalités, katerega zapisnik je bil pozneje objavljen. Nedavno sta Hamady Bocoum in Bernard Toulier objavila članek »Izdelava dediščine: primer Goréeja (Senegal)« (v francoščini: »La fabrication du Patrimoine: l’exemple de Gorée (Sénégal)«), v katerem dokumentirata povzdignjenje Goréeja v čustveno nabit spomenik čezatlantske trgovine s sužnji iz turističnih razlogov. To je vodila senegalska vlada, ki jo je začel predsednik Léopold Sédar Senghor, ki je za ta cilj zadolžil svojega posebnega imenovanca Ndiayeja. Leta 2013 je novinar Jean Luc Angrand kronološko popisal, kako je Ndiaye začel svojo lobistično kampanjo med afroameriškimi skupnostmi v ZDA, ko je poskušal izkoristiti njihovo željo po iskanju lastne dediščine v Afriki, ki se je pojavila v 1970-ih. To zanimanje se je povečalo po vplivu televizijske serije Roots, ki so jo afroameriški gledalci najbolj močno občutili. Zaradi tega je Ndiaye pretiraval s pomenom Senegala, zlasti Goréeja, ko je trdil, da je bilo od tam prepeljanih kar 20 milijonov zasužnjenih Afričanov. Čeprav je več angleško napisanih medijskih virov poročalo o izmišljeni zgodovini Goréeja, zlasti John Murphy v Seattle Timesu in Max Fischer v Washington Postu, se nekateri angleško pisni viri, kot je BBC, še vedno oklepajo izmišljene pripovedi o Goréeju kot pomembnem središču trgovine s sužnji. Pomembni prebivalci Latyr Sy, glasbenik djembeja France Gall, francoska pevka, je imela tam hišo Léa Seydoux, francoska igralka je delno odraščala na otoku V popularni kulturi Otok Goreé je bil postajališče za 4. etapo dirke The Amazing Race 6, Hiša sužnjev pa je bila obiskana med 5. etapo. Otok Goreé je bil zaradi svoje zgodovine, povezane s trgovino s sužnji, predstavljen v številnih pesmih. Naslednje pesmi imajo pomembne reference na otok Goreé: Steel Pulse – Door Of No Return na pesmi African Holocaust (2004) Doug E. Fresh – Africa Akon – Senegal Burning Spear – One Africa ​​na pesmi Jah Is Real (2008) Alpha Blondy & Solar System – Goree (Senegal) na pesmi Dieu (1994) Nuru Kane – Goree Sinsemilia – De l’histoire Gilberto Gil – La Lune de Goree, ki sta jo napisala Gilberto Gil in José Carlos Capinam Oče francoskega raperja Boobe (rojenega kot Elie Yaffa) je iz Goréeja. V svoji pesmi Garde la pêche omenja otok z besedami »Gorée c'est ma terre« (Gorée je moja dežela/domači kraj). Tudi v svoji pesmi 0.9 pravi »À dix ans j'ai vu Gorée, depuis mes larmes sont eternelles« (Ko sem bil star 10 let, sem videl Goréeja, od takrat so moje solze večne). Marcus Miller – Gorée (Go-ray) Leta 2007 je švicarski režiser Pierre-Yves Borgeaud posnel dokumentarec z naslovom Retour à Gorée (Vrnitev v Gorée). Grški avantgardni klasični skladatelj Iannis Xenakis je napisal skladbo za čembalo in ansambel z naslovom A l`ile de Gorée (1986). Galerija Sklici Viri Camara, Abdoulaye & Joseph Roger de Benoïst. Histoire de Gorée, Paris: Maisonneuve & Larose, 2003 de Laet, Johannes (1932). Iaerlyck Verhael van de Verrichtinghen der Geoctroyeerde West-Indische Compagnie in derthien boeken. S. L'Honoré Naber (ed.). 's-Gravenhage: Martinus Nijhoff. Pridobljeno 27. septembra 2024. Jacobs, Bart (2012). »The Dutch in Seventeenth-Century Senegambia and the Emergence of Papiamentu«. V Green, Toby (ur.). Brokers of Change: Atlantic Commerce and Cultures in Pre-Colonial Western Africa. London: Proceedings of the British Academy. Thilmans, Guy (2006). Histoire militaire de Gorée: de l'arrivée des portugais (1444) au départ définitif des anglais (1817). Gorée [Senegal]: Éditions du Musée historique du Sénégal. Guillaume Vial, Femmes d'influence. Les signares de Saint-Louis du Sénégal et de Gorée XVIIIe-XIXe siècle. Étude critique d'une identité métisse, Paris: Nouvelles Éditions Maisonneuve & Larose - Hémisphères Éditions, 2019, 381 p. Zunanje povezave UNESCO Photos of Goree on Flickr Mairie de Gorée (francosko) Archaeological Research on Gorée Arhivirano 2017-07-24 na Wayback Machine., Rice University Gorée and the Slave Trade, Philip Curtin, African Threads, History Net George W. Bush's visit