NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Beauly Firth

The Beauly Firth (Scottish Gaelic: Linne Fharair) is a firth in northern Scotland. It is the outlet for both the River Beauly and River Ness. The Beauly Firth is bounded at its western end by the town of Beauly and its eastern by Inverness, where it empties into the Moray Firth. Several other watercourses drain into the Beauly Firth, including the Moniack and Redcastle Burns, and the Caledonian Canal. At low tide, the firth's north and west shores have extensive mudflats, as well as scattered boulders. The goosander is one of the firth's more common waterfowl. In 1982, the first bridge crossing the Beauly Firth was opened between North and South Kessock, known as the Kessock Bridge. As part of the A9 road, the bridge linked Inverness to the Black Isle for the first time. Prior to this, the Kessock Ferry crossed the firth at its eastern end since sometime in the 15th century. Today, the roads around the Beauly Firth provide a popular circuit for cyclists. However, the A862 (along the firth's southern shore) has grown increasingly busy, making the route difficult at peak times. Although there are no sandy beaches on the firth's coast, its pebbled shores are excellent for stone skipping, and popular amongst artists wanting to depict the sunset. The Beauly Firth is prone to flooding, affecting shoreline communities such as Bunchrew and Redcastle. This is a particular issue following heavy rainfall, such as in 2020's Storm Ciara. The Beauly Firth is also known as Poll an Ròid in Scottish Gaelic, meaning "Pool of the Cross". This name is mostly used on Scotland's west coast, and is a reference to a cross erected by the Collegiate Friars of Inverness on an islet in the firth. History From studies in nearby Munlochy, scientists predict the Beauly Firth was once the site of a glacier 55m high, its meltwaters flowing into the Munlochy Valley. As the Last Glacial Period ended however, the ice gradually retreated, leaving the firth and its steep surrounding hills. Several ancient cairns can be found within the Beauly Firth, with at least one reported to contain timber and human remains. In Ptolemy's geography of the British Isles, written around AD 150 at the height of the Roman Empire, the Beauly Firth is possibly referred to as the "Varar estuary"—a view supported by Scottish scholar William J. Watson. During the late-19th century, the firth was the cause of much dispute between fishermen there and others on the Moray Firth. According to fisherman in Moray, heavy garvie fishing in the Beauly Firth (where the young fish live in winter months) had led to a decline in their herring stock. This led to calls for the prohibition of garvie fishing in the area. Footnotes
Beauly Firth

Beauly Firth (gael. Linne Fharair) – zatoka na północno-wschodnim wybrzeżu Szkocji (Wielka Brytania), w jednostce administracyjnej (council area) Highland, odnoga większej zatoki Moray Firth, część Morza Północnego. Wcina się w ląd na odległość około 11 km, jej szerokość nie przekracza 4 km. Z otwartym morzem połączona jest przez wąską cieśninę, nad której południowym brzegiem położone jest miasto Inverness. Oba brzegi zatoki spina w tym miejscu most drogowy Kessock Bridge, otwarty w 1982 roku. Na zachodnim skraju zatoki uchodzi do niej rzeka Beauly. Na wschodzie, w Inverness znajduje się ujście rzeki Ness. Tam też znajduje się początek Kanału Kaledońskiego. Północne wybrzeże zatoki, znajdujące się na półwyspie Black Isle, historycznie należało do hrabstwa Ross-shire (później Ross and Cromarty). Wybrzeże południowe – w krainie historycznej The Aird – przynależało do hrabstwa Inverness-shire. Przypisy
Bellahouston Park

Bellahouston Park, gälisch Pàirc Bhaile Ùisdean, ist ein 71 Hektar großer öffentlicher Park im Süden von Glasgow. In seinem Zentrum liegt Ibrox Hill, eine Anhöhe, die einen eindrucksvollen Blick über die Stadt bietet. Einst bestand auf der landwirtschaftlich genutzten Fläche auch eine Reitschule. Die Stadt Glasgow erwarb 1895 das Gelände und eröffnete 1896 die Parkanlage, die 1901–1903 erweitert wurde. Im Verlauf der nächsten Jahrzehnte wurde der Park baulich ins Stadtgebiet integriert. Bellahouston Park diente mehrfach als Ausstellungspark und Versammlungsstätte für Großereignisse, so für die Empire Exhibition (Glasgow 1938). Papst Johannes Paul II. las hier 1982 während seines Besuches in Großbritannien eine Feldmesse. Auch Billy Graham predigte hier. Der als dauerndes Wahrzeichen bestimmte Aussichtsturm der Ausstellung von 1938, der Tait Tower, wurde noch vor Ausbruch des Zweiten Weltkriegs wieder abgebaut. Im Bellahouston Park befindet sich auch das zur Jahrhundertwende geplante House for an Art Lover, ein Werk des berühmten schottischen Architekten Charles Rennie Mackintosh, das allerdings erst viele Jahrzehnte nach seinem Tod errichtet wurde. Weblinks Offizielle Website (Memento vom 7. September 2010 im Internet Archive)
Parc Bellahouston

Parc Bellahouston est un espace vert de l'agglomération de Glasgow, ayant une superficie de 68.4 hectares. Histoire Ouvert au public en 1896, il a été étendu en 1901 et en 1903. L'Empire Exhibition de 1938 s'est tenue dans le parc, avec 12,5 millions de visiteurs. Le championnats du monde de cross-country 1978 s'est également tenu dans le parc. Il a également été un des lieux de rassemblement dans les visites du pape en 1982 et en 2010. Portail de Glasgow Portail des espaces verts
Bellahouston Park

Bellahouston Park är en park i Storbritannien. Den ligger i riksdelen Skottland, i den centrala delen av landet, 500 km nordväst om huvudstaden London. Bellahouston Park ligger 14 meter över havet. Arean är 68 kvadratkilometer. Terrängen runt Bellahouston Park är huvudsakligen platt, men åt sydost är den kuperad. Närmaste större samhälle är Glasgow, 3,1 km nordost om Bellahouston Park. Trakten runt Bellahouston Park består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Bellahouston Park.
Skara Brae

Skara Brae (/ˈskærə ˈbreɪ/) és un assentament neolític, situat a la badia de Skaill, a les illes Òrcades, a Escòcia. Es tracta d'unes deu cases agrupades que han estat habitades aproximadament entre el 3180 aC i el 2500 aC. Skara Brae es presenta com un poble de caràcter neolític, però dels més complets i ben preservats del nord d'Europa, i fou designat com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1999 junt amb altres monuments neolítics propers, sota la denominació de Cor neolític de les Òrcades. Encara més antic que Stonehenge o les grans piràmides de Guiza, aquest poblat ha estat denominat més d'un cop com l'"Scottish Pompeei" (la Pompeia escocesa) pel seu excel·lent estat de preservació. Referències Bibliografia Beck, Roger B.; Black, Linda; Krieger, Larry S.; Naylor, Phillip C.; Shabaka, Dahia Ibo World History: Patterns of Interaction. Evanston, IL: McDougal Littell, 1999. ISBN 0-395-87274-X. Bryson, Bill. At home : a short history of private life. London; New York: Doubleday, 2010. ISBN 978-0-385-60827-5. Buckland, Paul C.; Sadler, Jon P. «Insects». A: Scotland After the Ice Age: Environment, Archaeology and History, 8000 BC - AD 1000. Edinburgh: Edinburgh University Press, 2003. ISBN 0-7486-1736-1. Burl, Aubrey. The Stone Circles of the British Isles. Londres: Yale University Press, 1976. ISBN 0-300-01972-6. Vegeu també Barnhouse Anell de Brodgar Roques de Stenness Maeshowe
Skara Brae

Skara Brae (výslovnost ˈskɑrə ˈbreɪ) je velká kamenná neolitická osada na západním pobřeží ostrova Mainland ve skotských Orknejských ostrovech . Je tvořena deseti domy a byla obydlena v období mezi lety 3100-2500 př. n. l. Jedná se o nejzachovalejší evropskou osadu z období neolitu a díky tomu byla zařazena na seznam světového dědictví organizace UNESCO. Je nazývána „Britskými Pompejemi“. Až do roku 1850 byla ukryta pod nánosy půdy. V zimě téhož roku došlo při bouři k odkrytí velké mohyly, která je dnes známá pod názvem Skerrabra. První částečné odkrytí několika kamenných staveb provedl místní statkář William Watt. Celkové odkrytí lokality provedl až mezi lety 1928 a 1930 Vere Gordon Childe. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Skara Brae na anglické (zjednodušené) Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Skara Brae na Wikimedia Commons Lokalita na stránkách organizace Historic Scotland Archivováno 19. 2. 2008 na Wayback Machine. Skara Brae na webu Orkneyjar Archivováno 3. 8. 2009 na Wayback Machine. Skara Brae na webu megalithic.co.uk
Skara Brae

Skara Brae var en boplads på Mainland på Orkney i oldtiden. I dag er de velbevarede rester af bopladsen udgravet og åbne for offentligheden. Det menes at de ældste dele af bopladsen er ca. 5000 år gamle, dvs. ældre end Stonehenge i England og pyramiderne i Ægypten. Bopladsen har antagelig været beboet omkring ca. 3100 f.Kr. og 2500 f.Kr. i yngre stenalder. Komplekset består af seks huse, der er forbundet med korridorer. Skara Brae er betegnet som den ældste og bedst bevarede forhistoriske beboelse i Nordeuropa. Tykke vægge og møbler af sten er bevaret, og fund af potter og ben samt spor af rød maling er gjort. Beboerne synes at have holdt kvæg og får og også spist fisk, planter og vildt. Det største af de rektangulære huse måler 6,4 gange 6,1 meter og væggene har en højde på op til 2,4 meter. Ruinerne har ikke tag, men det kan have været af drivtømmer eller hvalknogler. Der findes også toilet. Resterne af bopladsen, højen Maes Howe og to ceremonielle stencirkler er med på UNESCO's Verdensarvsliste fra 1999. Efter at Skara Brae havde været dækket af sand i mere end 4000 år, blev stedet opdaget i 1850 efter en storm. Referencer Eksterne henvisninger
Skara Brae

A Skara Brae kőből épült neolitikus település, mely az Orkney-szigetek legnagyobb szigetén, a Mainland szigeten található, Skócia északi részén. A település nyolc kőből épült, földbe süllyesztett házból áll, melyeket időszámításunk előtt 3180-tól i. e. 2500-ig laktak lakói. Mint Európa legjobb épségben megmaradt kőkori települése elnyerte a világörökségi helyszín státuszt az UNESCO-tól. A falu régebben épült, mint a Stonehenge, vagy a Gízai nagy piramis. A települést a Skót Pompeii néven is szokták emlegetni, mivel rendkívül jó állapotban maradt az utókorra. Felfedezése 1850 telén egy szokatlanul heves vihar tört rá Skóciára, amelynek következtében mintegy 200 ember életét vesztette és a vihar során igen súlyos károk keletkeztek. A Skail-öbölben egy szabálytalan alakú halom tetejét megbontotta a vihar és a közelben lakó falubeliek a vihar elültével e dombon fedetlen kőházakat találtak a földben. William Watt of Skaill, a helyi skót földesúr amatőr régészeti feltárásba kezdett a helyszínen, ám miután 4 házat feltártak, az ásatás abbamaradt 1868-ban. A hely sértetlen maradt 1913-ig, amikor is egyetlen hétvége leforgása alatt ismeretlen tettesek lapátokkal és ásókkal feltúrták a területet, és eddig ismeretlen mennyiségű és meghatározatlan kőkori emléket tulajdonítottak el. 1924-ben egy, az 1850-eshez hasonló vihar újabb maradványokat hozott felszínre, amelynek következtében nagyobb biztonságba helyezték a helyszínt, és elkezdődött az alaposabb feltárás. A feltárást az Edinburghi Egyetem professzora, Vere Gordon Childe vezette, aki 1927 közepén látogatott el a helyszínre. Kőkori életmód Skara Brae lakói készítői és egyben használói is voltak rovátkolt agyagedényeiknek, melyek sajátosan jellemzőek Észak-Skócia vidékére ebben az időszakban, ugyanakkor ezen edénykészítési és díszítési technika nem sokkal a település megjelenése előtt alakult ki a vidéken. A kőházakat földbe vájt, süllyesztett technológiával építették, mely védelmet nyújtott a zord időjárási körülmények ellen, ugyanakkor a kőkori háztartási hulladék is lassanként belepte a környéket. A lakóházak átlagos mérete 40 négyzetméter körüli, amelynek nagy részét egy négyzet alakú, kőfallal körülölelt szoba tette ki, ahol a tűzhely is volt, melyet sütésre és fűtésre használtak. A házak száma alapján Skara Brae lakóinak száma nem igazán haladta meg az ötven főt. Nem tudjuk, hogy Skara Brae lakói voltaképpen mit is használtak égetésre. Gordon Childe meggyőződése, hogy a helyi lakosság tőzeget használt fűtésre, viszont a helyi növényzet tüzetesebb vizsgálatai arra engednek következtetni, hogy a vidéken a körülmények nem tették lehetővé vastagabb tőzegtakaró kialakulását. Más vélekedések alapján a tenger által partra sodort uszadékfát, vagy állati trágyát használtak a kőkori lakosok helységeik fűtésére. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Skara Brae című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Jegyzetek
Skara Brae

Skara Brae – najlepiej zachowane osiedle neolityczne, znajdujące się na głównej wyspie archipelagu Orkadów (u wybrzeży Szkocji). Ze względu na wyjątkowe znaczenie historyczne tego miejsca Skara Brae zostało wpisane w roku 1999 na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Do roku 1850 osiedle to znajdowało się pod wydmami zatoki Skaill (Bay of Skaill), kiedy to zostało odsłonięte przez silne wiatry i sztormy. Prace archeologiczne prowadzone przez Vere'a Gordona Childe'a w latach 1928–1930 w pełni odsłoniły osadę. Osada składa się z 8 kamiennych domostw, które były w neolicie połączone kamiennymi tunelami (obecnie odsłonięte przejścia). Każde z domostw ma ok. 40 m², z dużą izbą (o przekątnej od 4,5 do 6 m) mającą pośrodku kamienne palenisko. W niektórych od głównej izby odchodziły jeszcze boczne alkowy. Umeblowanie izb zrobione było z kamienia. W plan architektoniczny miasteczka był nawet włączony prymitywny system kanalizacji. Mieszkańcy osady łowili ryby, hodowali bydło i owce, uprawiali zboże oraz polowali. Podczas wykopalisk archeologicznych znaleziono ślady stosowania obornika jako nawozu. Znaleziono również wiele narzędzi wykonanych z kości zwierząt. Ocenia się, że osiedle było zamieszkane od ok. 3100 roku p.n.e. przez blisko 600 lat, później na skutek zmian klimatu, zostało ono porzucone przez swoich mieszkańców. W tym samym czasie nad Morzem Śródziemnym powstały bardziej zaawansowane osady czy miasta, jak Los Millares (Hiszpania) i Lerna (Grecja). Przypisy Bibliografia Paul G. Bahn Archeologia - Przewodnik, Wydawnictwo "Arkady" Sp. z o.o., 2006, ss. 282, ISBN 83-213-4293-0
Скара Бре

Скара Бре је неолитско насеље изграђено од камена на архипелагу Оркнијских острва, на крајњем северу Британије. Скара Бре је најочуваније европско неолитско насеље. Састоји се од 8 груписаних кућа. Сматра се да је острво било насељено између 3180. и 2500. године п. н. е. Због одличне заштите од невремена, Скара Бре се назива још и Шкотска Помпеја. Положај Скара Бре је неколико хиљада година лежало затрпано песком. На острво су неолићани доспели чамцима. Не зна се због чега су се одлучили да насеље саграде на овом неплодном острву. Испитивања су показала да су се овде дуже задржали и да је насеље служило током неколико генерација. Обрадиве земље је, како се чини, било веома мало; на оскудним пашњацима су становници Скара Бреа напасали своја стада. Биографија Шума овде не расте јер је острво изложено јаким ветровима. У недостатку грађе, људи су своје мале четвртасте куће зидали од шкриљца, а покривали су их китовом кости. На средини куће било је огњиште са кога је дим излазио кроз отвор на средини крова. Око огњишта биле су сачињене камене клупе, а такође је и остали намештај у кућама био саграђен од камених плоча: шкриња, полица са посуђем и ногари за лежишта. Кућице у насељу биле су ушорене, а уличице су биле степенасто распоређене на падинама једног брежуљка. Да би се заклонили од силине ветра, становници су затварали врата својих домова каменим плочама, и што је још занимљиво, истим таквим плочама покривали су своје уске улице да би се сачували од невремена. Види још Праисторијска Британија Референце Историја Енглеске, кратак преглед - Иванка Ђуковић КОВАЧЕВИЋ (7)
Ben Nevis (destilleri)

Ben Nevis Distillery er et Highland whisky-destilleri i Fort William i Skotland. Det er beliggende ved foden af Ben Nevis, det højeste bjerg på De Britiske Øer, som rejser sig 1345 meter over havets overflade. Som et kystnært destilleri i de vestlige Highlands henter destilleriet sit vand fra Allt a’Mhuilinn, som har sit udspring i to bjergsøer på Ben Nevis, Coire Leis og Coire na’Ciste. Destilleriet blev grundlagt i 1825 som en uafhængig virksomhed og har siden 1989 været ejet af Nikka Whisky Distilling fra Tokyo, Japan. Historie Destilleriet blev grundlagt i 1825 af ”Long John” McDonald, en næsten 2 m høj efterkommer af en hersker over det vestskotske kongerige Argyll (som også har lagt navn til den kendte blended whisky "Long John"). Efter Long Johns død i 1856 gik ejerskabet videre til hans søn, Donald McDonald. Et andet destilleri blev opført i nærheden i 1878 og fik navnet Nevis Distillery. For at imødekomme den stigende efterspørgsel blev de to destillerier i begyndelsen af 1900-tallet samlet i én virksomhed. I 1955 blev destilleriet overtaget af nye ejere anført af Joseph Hobbs. Under Hobbs begyndte destilleriet at anvende kontinuerlig destillation ved installation af en Coffey-kedel, som forblev på anlægget indtil 1981 og gjorde destilleriet til et af de første, der samtidig producerede både malt- og grainwhisky. Det japanske selskab Nikka overtog destilleriet i 1989. I 1991 blev der åbnet et besøgscenter og en café for offentligheden. Produktion Kernen i sortimentet har i nogen tid været 10-års udgaven. Der har desuden været flere fadlagrede specialaftapninger, limited editions og uafhængige aftapninger, navnlig fra Blackadder og Douglas Laing. Referencer Eksterne henvisninger
Ben Nevis (Whiskybrennerei)

Ben Nevis ist eine Whiskybrennerei bei Fort William, Inverness-shire, Schottland, Großbritannien. Geschichte Die Brennerei am Fuße des Ben Nevis, dessen Namen sie übernommen hat, wurde 1825 durch „Long“ John MacDonald gegründet. Nach dessen Tod 1856 übernahm sein Sohn Donald die Destillerie. Seit 1908 dienen die Gebäude der ehemaligen Nevis Brennerei, die 1878 von Donald P. MacDonald gegründet wurde, als Lagerhäuser. 1955 gelangte die Destillerie in den Besitz des kanadischen Millionärs Joseph W. Hobbs, der eine 1971 wieder abgebaute Coffey Still einbauen ließ. Damit konnte zum ersten Mal in einer Brennerei neben Malt auch Grain Whisky hergestellt werden. 1978 wurde die Produktion eingestellt. Im Jahr 1981 verkaufte Joseph Hobbs jr. die Destillerie an Long John Distillers und Whitbread, die die Produktion 1984 wieder aufnahmen, aber schon 1986 wieder einstellten. 1989 übernahm Nikka die Distillerie. Seit 1990 wird wieder produziert. Produktion Das Wasser der zur Region Highlands/Western Highlands gehörenden Brennerei stammt aus dem Allt A Mhullin Burn. Sie verfügt über einen Maischbottich (mash tun) (9,5 t) aus Edelstahl und sechs Gärbottiche (wash backs) (zusammen 300.000 l). Destilliert wird in zwei wash stills (zusammen 50.000 l) und zwei spirit stills (zusammen 40.000 l) die über Dampfspiralen erhitzt werden. Besichtigungen Ben Nevis verfügt über ein Besucherzentrum und kann besichtigt werden. Die kostenpflichtige Führung von knapp einer Stunde endet mit der Verkostung. Es kann unter drei Varianten gewählt werden: Nur ein blended Whisky (5 £), 4 unterschiedliche Whisky (18 £) und alle 8 verfügbaren (30 £, nur nach Anmeldung). Adresse Lochy Bridge, Fort William, Scotland PH33 6TJ Siehe auch Liste der schottischen Brennereien Literatur Charles MacLean (Hrsg.): Whisky. World Guide, Regions, Distillers, Malts, Blends, Tasting Notes. Dorling Kindersley, London et al. 2008, ISBN 978-0-7566-3349-3. Ingvar Ronde (Hrsg.): Malt Whisky Yearbook 2017 MagDig Media Limited, Shrewsbury. 2016, ISBN 978-0-9576553-3-1 Walter Schobert: Das Whiskylexikon. Fischer Taschenbuch Verlag, Frankfurt/M. 2003, ISBN 978-3-596-15868-3. Weblinks www.bennevisdistillery.com Eintrag zu Ben Nevis auf trove.scot, der Datenbank von Historic Environment Scotland (englisch)
Ben Nevis Distillery

Ben Nevis Distillery is a whisky distillery in Fort William, Scotland. It is situated at the base of Ben Nevis, the highest mountain in the British Isles, which rises to 1,345 m (4,413 ft) above sea level. A coastal distillery in the Western Highlands, the distillery draws its water from the Allt a’Mhuilinn which originates from two pools on Ben Nevis, Coire Leis and Coire na’Ciste. Founded in 1825 as an independent enterprise, it has been owned by Nikka Whisky Distilling of Tokyo, Japan, since 1989. History The distillery was founded in 1825 by 'Long John' McDonald, a 6 ft 4 in (1.93 m) descendant of a ruler of the western Scottish kingdom of Argyll (after whom the renowned blended Scotch, Long John, was named). After Long John's death in 1856, ownership was passed down to Donald McDonald, his son. A second distillery was sited nearby in 1878 and named Nevis Distillery. In a bid to keep up with growing demand, the two distilleries eventually became one in the early twentieth century. In 1955 the distillery was taken over by new proprietors led by Joseph Hobbs. Under Hobbs, the distillery began using continuous distillation, installing a Coffey Still which remained on the site until 1981 and made the distillery one of the first to produce both malt and grain whisky simultaneously. The Japanese company Nikka acquired the distillery in 1989. In 1991, a visitor centre and cafe was opened for the public. Production The heart of the range has been for some time the 10 years old. There have also been a few cask-finishes, limited editions and independent bottlings, notably from Blackadder and Douglas Laing. References Jackson, Michael, (2004). The Malt Whisky Companion, Penguin Books 2004 ISBN 978-1-4053-0234-0 ScotchWhisky.Net, (2009). Ben Nevis Scotch Whisky Distillery, www.scotchwhisky.net/distilleries/ben_nevis.htm Lamond, John, (1995). The Malt Whisky File: A Connoisseur's Guide to Malt Whiskies and Distilleries, Wine Appreciation Guild 1995 ISBN 978-0-932664-93-8 External links Official website The Ben Nevis Distillery on www.visitfortwilliam.co.uk Whisky Story: Ben Nevis Distillery
Ben Nevis (distillerie)

Ben Nevis est une distillerie écossaise qui doit son nom à la plus haute montagne du Royaume-Uni, au nord de Fort William. Fondée en 1825 par John MacDonald, c'est une des plus vieilles distilleries d'Écosse et une attraction populaire de Fort William. Ben Nevis fut la première distillerie à produire à la fois du whisky de malt et du whisky de grain. L'eau utilisée pour le whisky vient de Allt a' Mhuilinn coulant sur la face nord du Ben Nevis. La distillerie est la propriété depuis 1989 de l'entreprise japonaise Nikka Whisky Distilling Co. Ltd. Embouteillage officiel Blend Dew of Ben Nevis « Special Reserve » Blend 40 % Dew of Ben Nevis « Special Reserve » Blend 40 % Dew of Ben Nevis « Blue Label » Blend 40 % Dew of Ben Nevis « Supreme Selection » Blend 40 % Dew of Ben Nevis « 12 Year Old Deluxe » Blend 40 % Dew of Ben Nevis « 20 Years Old Limited Edition » Blend 43 % Dew of Ben Nevis « 21 Year Old Luxury » Blend 43 % Single malt whisky McDonald's Glencoe « 8 Year Old Vatted » Malt 58 % Ben Nevis « 10 Years Old single west highland » Malt 46 % Ben Nevis « 26 Year Old single cask » Malt Cask strength Dew of Ben Nevis « 40 Years Old Unique » 'Blended at Birth' 40 % Portail de l’Écosse Portail du whisky