NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
House of the Binns

La House of the Binns o semplicemente The Binns è una storica residenza situata nella cittadina scozzese di Blackness, nell'area di Falkirk e al confine con l'area amministrativa del Lothian Occidentale (West Lothian): realizzata tra il 1621 e il 1630 e rimodellata nella metà del XVIII secolo e nel 1810, fu per oltre quattro secoli la dimora della famiglia Dalyell. Il sito è gestito dal National Trust for Scotland. Storia Nella tenuta di The Binns, che deve il proprio nome alla sua posizione tra due colline (in celtico: binns), si ergeva in origine un edificio del XIV secol Nel 1612, la tenuta, precedentemente di proprietà di William Livingston, venne acquistata da Thomas Dalyell, un facoltoso mercante che aveva fatto le proprie fortune alla corte di re Giacomo VI d'Inghilterra, per la cifra di 38.000 marchi. Tra il 1621 e il 1630, Thomas Dalyell fece realizzare una nuova residenza in sostituzione dell'edificio preesistente del XIV secolo. Tra il 1615 e il 1685 visse a The Binns quello che fu il proprietario più celebre della tenuta, ovvero il generale Tam Dalyell, figlio di Thomas e fondatore dei Royal Scots Greys. Nel 1630, Thomas Dalyell fece decorare i soffitti della residenza in previsione di una visita di re Carlo I d'Inghilterra, che avrebbe avuto luogo tra anni dopo. In seguito, negli anni quaranta del XVIII secolo, l'allora proprietario Robert Dalyell fece apportate delle modifiche all'edificio e nel 1810, il figlio di quest'ultimo, James Dalyell incaricò l'architetto Willimam Burn di rimodellare completamente l'edificio secondo lo stile baronale. Nel 1944, la House of the Binns fu il primo edificio scozzese a essere posto sotto la tutela del National Trust nell'ambito del progetto Country House Scheme. Parte dell'edificio rimase però a disposizione della famiglia Dalyell e vi risiedette fino alla propria morte, avvenuta nel 2017, iil membro del partito laburista Tam Dalyell, XI baronetto. Architettura Esterni La tenuta di The Binns si estende in un'area di circa 200 acri nei pressi del Firth of Forth,situata a circa 8 km Linlithgow (Lothian Occidentale). Oltre all'edificio principale, all'interno della tenuta si erge anche una torre del XIX secolo. Interni All'interno dell'edificio, si trovano alcune stanze originali del XVII secolo, quali la High Hall e la King's Room. Del preesistente edificio del XIV secolo è rimasto invece un focolare. Le stanze sono decorate con ritratti dei membri della famiglia Dalyell, arredi scozzesi, porcellane cinesi ed europei. Al loro interno, sono inoltre conservate una spada e una Bibbia appartenute al generale Tam Dalyell. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su House of the Binns Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su nts.org.uk.
House of the Binns

House of the Binns é uma casa histórica do século XVI localizado em Abercorn, West Lothian, Escócia. História Construído certamente em 1612, por Sir James Murray de Kilbaberton e projetada por Thomas Dalyell. Sendo um dos favoritos do rei, a mansão foi erigida perto do palácio do rei em Linlithgow, ele possivelmente terá recorrido ao arquiteto do rei, James Murray. Em 1829 foi erigida uma torre na prorpriedade por Sir James Dalyell, 5º Barão de Dalyell e encontra-se classificada na categoria "B" do "listed building" desde 22 de fevereiro de 1971. Ver também Lista de castelos da Escócia Referências
Cabo de St. Abb

El cabo de St Abb, también punta (del inglés: 'St. Abb's Head') es un promontorio rocoso en la costa oriental de Escocia, Reino Unido, al sur del estuario de Forth, en la proximidad de la localidad de St. Abbs, Berwickshire, Scottish Borders. (Nótese la ausencia de apóstrofo en el nombre del pueblo.) Reserva Natural Nacional La tierra alrededor del cabo de St Abb es una reserva natural nacional (NNR); la gestiona el National Trust for Scotland (NTS) en colaboración con Scottish Natural Heritage. La primera parte fue adquirida en 1980, con la franja costera de Lumsdaine donada por la Pearl Assurance Company Ltd. en 1984. Blackpotts grazings fue adquirida en 1994. El cabo fue designado una NNR debido a la presencia de una colonia de aves marinas de 60.000 ejemplares que anida en los acantilados y los barrancos. Gaviotas tridáctilas y araos están entre las especies más numerosas de las aves que nidifican allí, seguidos por alcas, cormoranes, gaviotas argénteas, fulmares y frailecillos. Para conservar este hábitat marino, la NTS junto con el Scottish Wildlife Trust, la comunidad de pescadores local y los clubes de buceo, han establecidoi una reserva marina voluntaria que abarca hacia el sur hasta la ciudad de Eyemouth. Aunque es conocida sobre todo por sus aves marinas, la reserva también tiene unos pastos ricos en flores y un loch de agua dulce. La NTS tiene un centro de visitantes​ para el cabo de St Abb, con una exposición con información sobre el cabo, una cafetería, galería de arte y tienda de ropa. Hay mapas que describen el sendero hasta el cabo y caminadas guiadas por guardabosques que empiezan en el centro. Faro Se estableció un faro en 1820, por orden de las autoridades escocesas tras el hundimiento del Martello en Carr Rock en 1857. El faro fue diseñado y construido por los hermanos David y Thomas Stevenson y sirve de ayuda a la navegación entre los de Isle of May y Bell Rock. El servicio se inició el 24 de febrero de 1862 con lámparas de aceite, que se convirtieron en incandescentes en 1906; fue electrificado en 1966 y, por último, automatizado en 1993. En 1876 se colocó una señal acústica para los días de niebla, siendo la primera que hubo en Escocia. La bocina funcionaba con motores de aire caliente que fueron sustituidos por otros de petróleo en 1911 y por motores diésel en 1955. Desde 1987 la bocina está en desuso.​ Referencias Enlaces externos Fotografías aéreas del cabo de St Abb. Archivado el 25 de noviembre de 2018 en Wayback Machine. Entrada del sitio web del National Trust for Scotland sobre la St. Abb's Head National Nature Reserve Sitio web de la comunidad de St. Abbs
Howard Park, Kilmarnock

Howard Park is a public park in Kilmarnock, East Ayrshire, Scotland. It was previously known as Barbadoes Green. The roots of Kilmarnock Football Club may be traced back to the park. Lady's Walk in the park commemorates the grief-stricken walks taken by the young widow of the Earl of Kilmarnock, who was sentenced to be hanged, drawn and quartered in London in 1746. His sentence was later commuted to beheading, and his widow died a year after his execution. The land on which Howard Park is situated was given to Kilmarnock by the Howard De Walden family. It is a medium-sized park; other parks in the area, such as Kay Park, are much larger. Nearby is the site of the Saxone shoe factory, formerly on Titchfield Street; the factory was replaced by the Galleon Leisure Centre in 1986. The Centre, in turn, replaced the Corporation Baths (which had been open since 1940). In October 2009, the play area in the park (which incorporated a variety of roundabouts, swings, climbing frames and sandboxes) was renovated. The old, fenced-off play park was removed and replaced with a modern, larger park extending into the old football field in the centre of the park There is a bicycle path around the park, suitable for cyclists of all ages. Three parallel bridges connect the park to other areas of Kilmarnock, crossing the River Irvine. On one side of the park is a long hill, which slopes down to the central area of the park and the play area. The park is surrounded by a residential area, it has a variety of playground equipment and a new sport/exercise area. References External links Media related to Howard Park at Wikimedia Commons
Hoy Sound

Hoy Sound is a body of salt water subject to tidal currents situated south of the town of Stromness in the Orkney archipelago of Scotland. The sound lies north of the island of Hoy and to the south of Mainland Orkney. To the west are the open waters of the Atlantic Ocean and the natural harbour of Scapa Flow is to the east. Hoy Sound connects to Scapa Flow via Burra Sound to the south of the island of Graemsay and Clestrain Sound to this island's north. The Bay of Ireland north of Hoy Sound communicates with Loch of Stenness and Loch of Harray. References
Ocean Terminal (Edinburgh)

Ocean Terminal is een overdekt winkelcentrum in de wijk Leith van de Schotse hoofdstad Edinburgh. Het complex ligt aan de westelijke haven en biedt uitzicht op onder meer de Firth of Forth. De in het noorden van de stad gelegen havenwijk Leith raakte na de Tweede Wereldoorlog in verval. Het gebied kende veel slooppanden, ontvolking en prostitutie. Vanaf het eind van jaren 1980 werd de herontwikkeling ter hand genomen. Er kwam sociale woningbouw, de werkgelegenheid werd hersteld door de vestiging van kleine industrie en kantoorgebouwen. Via de vestiging van diverse horecazaken en hotelaccommodatie en het op diverse wijzen gebruikmaken van de vervallen haventerreinen kreeg het toerisme een nieuwe impuls. Ocean Terminal maakte een belangrijk deel uit van de hernieuwde stadsontwikkeling. Het drie lagen tellende gebouw, naar ontwerp van architect Terence Conran, werd geconstrueerd tussen 1999 en 2001. Het winkelcentum werd officieel geopend op 4 oktober 2001 en heeft sindsdien al enige aanpassingen ondergaan. Aan weerszijden, geïntegreerd in het gebouw, bevinden zich parkeergarages. Het centrum kent in het middeneen entree met informatiebalie. Het complex telt ruim 70 winkels en een keur aan horecagelegenheden, waarvan de meest opvallende een zich over alle verdiepingen uitstrekkend restaurant/terras, uitgebaat door drie verschillende bedrijven, vanwaar de bezoeker een goed uitzicht heeft op de haven. Verder is er in het centrum een vestiging van het bioscoopbedrijf Vue met 12 zalen en, op de bovenste verdieping, het bezoekerscentrum, vanwaar men toegang heeft tot het koninklijk jacht Britannia. Het schip ligt op de plek waar oorspronkelijk een cruiseterminal was, die inmiddels is verhuisd naar een nabijgelegen aanlegplaats. Het winkelcentrum is met het openbaar vervoer te bereiken. Op het plein voor het complex staat een demonstratievoertuig van de nieuw aan te leggen tramlijn die van Ocean Terminal via het stadscentrum zal leiden naar Edinburgh Airport. Externe links Officiële site Achtergrondinformatie over gebouw en constructie
Hume Castle

Hume Castle ist eine Burgruine in der schottischen Ortschaft Hume in der Council Area Scottish Borders. Sie ist auf der höchsten Kuppe der Umgebung gelegen und erlaubt so eine gute Sicht über die sich südlich erstreckende Ebene auf die englischen Grenzgebiete. Da die felsige Kuppe an der Nordseite steil abfällt und eine natürliche Barriere bildet, war die Südflanke am stärksten befestigt. 1971 wurde das Bauwerk in die schottischen Denkmallisten in der höchsten Denkmalkategorie A aufgenommen. Die Einstufung wurde jedoch 2018 zurückgenommen. Weiterhin ist die Anlage als Scheduled Monument klassifiziert. Geschichte Die frühste Erwähnung von Hume Castle stammt aus dem 12. Jahrhundert. Als Sitz des bedeutenden Clans Home und auf Grund seiner Lage in der schottisch-englischen Grenzregion, wurde die Burg im Laufe der Jahrhunderte viermal belagert. Lady Home gab der Belagerung erst nach, als englische Truppen begannen ihren Sohn in Sichtweite der Burg zu erhängen. Truppen Oliver Cromwells schleiften Hume Castle im Jahre 1651. Von der einstigen Burg ist heute nur noch ein acht Meter langes, drei Meter hohes und 1,5 Meter mächtiges Mauerfragment im Innenraum erhalten. Es war Hugh Hume-Campbell, 3. Earl of Marchmont, der Hume Castle im Jahre 1794 als Folly wiederaufbauen ließ. Obschon es keine direkte Wehraufgabe mehr besaß, diente Hume Castle in den Koalitionskriegen als Signalposten. Durch die Fehlinterpretation eines Leuchtsignals eines Postens in Northumberland wurde beinahe eine landesweite Panik ausgelöst. Im Laufe des Zweiten Weltkriegs war auf Hume Castle ein Beobachtungsposten eingerichtet. Einzelnachweise Weblinks Eintrag zu Hume Castle auf trove.scot, der Datenbank von Historic Environment Scotland (englisch)
Castelo de Hume

O Castelo de Hume (em inglês: Hume Castle) é um castelo atualmente em ruínas localizado em Hume, Scottish Borders, Escócia. História A primeira nota histórica está datada do século XII, tendo sido demolido por Oliver Cromwell em 1651. As atuais ruínas do castelo são muito mais recentes, tendo sido erigidas de uma anterior estrutura construída pelo Conde de Marchmont em 1794. Em notas de MacGibbon e Ross lê-se: 'No centro do pátio existe um maciço de antiga cantaria, mas é impossível de dizer de que estrutura é que fazia parte'. Encontra-se classificado na categoria "A" do "listed building" desde 9 de junho de 1971. Ver também Lista de castelos da Escócia Referências
Brough of Birsay

Brough of Birsay est une petite île inhabitée de l'archipel des Orcades en Écosse. Elle est située à 240 mètres au nord-ouest de Mainland à partir de laquelle elle est accessible à marée basse par une chaussée en partie naturelle. L'île a été détachée de Mainland par l'érosion bien avant l'arrivée des premiers occupants, sans doute des missionnaires chrétiens au Ve siècle. Il reste des vestiges d'occupation Picte, puis Viking. Phare Notes et références Articles connexes Liste des îles des Orcades Portail de l’Écosse Portail des îles
Brough of Birsay

Brough of Birsay è un'isola tidale disabitata al largo della costa di Mainland, nell'arcipelago delle Orcadi, in Scozia. Geografia e geologia L'isolotto, posto a nord-ovest di Mainland, è accessibile a piedi durante la bassa marea grazie a un camminamento roccioso rialzato in gran parte naturale. Durante l'alta marea invece è separato dall'isola principale da uno specchio d'acqua largo 240 metri chiamato Sound of Birsay. Un antico insediamento norreno è stato parzialmente cancellato dall'erosione costiera, e le scogliere sono state rinforzate con delle barriere in cemento per evitare ulteriori danni. Storia Il primo insediamento umano di cui si ha traccia sull'isola risale al V secolo, probabilmente ad opera dei missionari cristiani. Dal VII secolo è presente una fortezza pitta, e durante il IX secolo i Pitti furono rimpiazzati dai Vichinghi. Il nome dell'isola in norreno era "Byrgisey", che significa "isola fortezza". I siti archeologici dell'isola sono sotto la tutela dell'Historic Scotland. Il faro L'isola ospita il faro automatico Brough of Birsay Lighthouse. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Brough of Birsay
АЭС Хантерстон А

АЭС Хантерстон А — закрытая атомная электрическая станция в Северном Эйршире (Шотландия). Станция располагается на побережье Атлантического океана в 9 км к югу от города Ларгс и в 4 км к северо-западу от Западного Килбрайда. Хантерсон А является первой очередью находящейся поблизости АЭС Хантерстон B. Строительство станции началось в 1957 году. На двух энергоблоках использовались газо-графитовые реакторы Magnox компании GEC. В 1990 году оба реактора были остановлены, станция находится в стадии вывода из эксплуатации. Информация об энергоблоках Примечания Ссылки Сайт истории АЭС Хантерстон А
АЕС Гантерстон А

Атомна електростанція Гантерстон А — виведена з експлуатації атомна електростанція типу Magnox, розташована в Гантерстоні в графстві Ершир, Шотландія, поруч з Гантерстон Б. Процесом виведення з експлуатації, керувала дочірня компанія Magnox Ltd Управління з виведення з експлуатації ядерних реакторів (NDA). Історія Будівництво електростанції, яке велося консорціумом GEC і Саймона Карвза, розпочалося в 1957 році, а об'єкт був відкритий королевою Єлизаветою, королевою-матір'ю 22 вересня 1964 року Гантерстон A мав два реактори Magnox, які здатні генерувати 180 MWe кожен. Реактори були поставлені компанією GEC, а турбіни — CA Parsons & Company. Головним будівельним підрядником виступила компанія Mowlem. Реактори Magnox використовували паливо з природного урану (у «банках» зі сплаву магнокс) у графітовому ядрі та охолоджувалися вуглекислим газом. Кожен реактор, який складався з понад 3000 паливних каналів, був укладений у сталевий резервуар під тиском. Навколо кожного реактора було розташовано вісім котлів, відомих як парогенераторні установки. Зовнішня будівля, переважно зі скла, забезпечувала захист від погодних умов. Шість 60 МВт'х генератора були розташовані в сусідньому турбінному залі. Конструкція реактора Гантерстон A була унікальною тим, що кожен був піднятий на висоту понад 10 м (33 фути), щоб можна було заправлятися знизу. Це означало, що сила тяжіння сприяла процесу видалення використаного палива та уникала необхідності встановлювати підйомні механізми в активну активну зону для дозаправки під навантаженням. У наступні роки експлуатації, потужність реакторів була знижена до 150 MWe кожен. Це мало сповільнити корозію сталевих компонентів, яка при початкових вищих температурах, могла поставити під загрозу термін служби реактора. Будівництво ГЕС-ГАЕС Круачан, гідроакумулюючої греблі та електростанції, було пов’язане з будівництвом Гантерстон A для зберігання надлишкової електроенергії, виробленої вночі. Зупинка та виведення з експлуатації Гантерстон A закрився в 1990 році, а реактор 2 був закритий 31 грудня 1989 року, а реактор 1 — 31 березня 1990 року, безпосередньо перед поділом SSEB на Scottish Power і Scottish Nuclear. Процесом виведення з експлуатації, що триває, керує дочірня компанія NDA Magnox Ltd. Вивантаження палива, демонтаж більшості будівель і етап догляду та технічного обслуговування заплановано до 2072 року. Демонтаж корпусів реакторів і остаточне розчищення майданчика заплановано на 2072-2080 рр. Право власності Від будівництва до закриття в березні 1990 року електростанція належала й управлялася Радою електроенергетики Південної Шотландії. У рамках приватизації шотландських електрогенераторів Гантерстон A разом із сусіднім Гантерстон B було передано новій державній компанії Scottish Nuclear. У 1996 році, після приватизації атомної промисловості Великобританії, ділянку було передано, цього разу самостійно, державній компанії Magnox Electric. У квітні 2005 року NDA перейшло у власність і передало сайт своїй компанії Magnox North Ltd, яка пізніше стала Magnox Ltd. Примітки
Huxter (Whalsay)

Huxter ist eine Ortschaft, die im Nordosten der zu Schottland zählenden Shetlands liegt. Geographie Huxter liegt, etwas erhöht, im Bereich der südöstlichen Küste der Insel Whalsay an den Seen Loch of Huxter im Südwesten und Loch of Livister im Norden. Nach Symbister sind es zwei Kilometer im Westen, auf dem Weg dorthin kommt man durch Sodom. Eine weitere Ortschaft in der Nähe ist Isbister im Nordosten. Im Süden wird Huxter überragt vom 61 Meter hohen Ward of Hevdafield. Historisches Im Rahmen der historischen Gliederung Schottlands in Civil Parishes zählt Huxter zu Nesting. Im Loch of Huxter gibt es einen Dun, der 1934 als Scheduled Monument ausgewiesen worden ist. Weblinks Huxter im Gazetteer for Scotland (englisch) Einzelnachweise
Huxter

Huxter is a crofting township in southeastern Whalsay in the parish of Nesting in the Shetland islands of Scotland. Location It lies to the east of Symbister, just north of the Loch of Huxter. Huxter Fort is located in the vicinity, reached by foot along a causeway. References External links Canmore - Whalsay, Loch of Huxter Fort site record Canmore - Whalsay, Huxter Horizontal Mill site record
Huxter Fort

Huxter Fort is an Iron Age fortification on the island of Whalsay, in the Shetland islands of Scotland, dating to around 300 BC. It is on an islet in the Loch of Huxter, connected to the shore by a causeway. Origins The fort was probably built around 300 BC, the generally accepted date of most similar fortifications in the region. It resembles other fortifications such as the Crosskirk Broch, the blockhouse in front of the Broch of Clickimin and the Ness of Burgi fort at Scatness. Presumably these were built by culturally-related people. There are also similarities with stone forts in western Ireland, such as the Dunbeg Fort in County Kerry. This ring fort and blockhouse existed before the other two forts in Whalsay, brochs that were built just before the 1st century AD started. Huxter was standing until the 19th century. When described in 1879, the fort was much less dilapidated than today. Structure Entry to the fort enclosure was across the causeway, then through a passageway with rooms on either side and with a doorway in the center. The entrance section is part of the main wall. This is similar to the blockhouse at Clickhimin. The passage is just 2.5 feet (0.76 m) wide at its opening, and 3.5 feet (1.1 m) at its inner end. It has been conjectured that there may have been a two-story timber building built against the inner face of the fort. There is little structural evidence for this today. However, early accounts of the fort indicate that this may have been the case, and other forts show traces of what may have been internal stairways. A ring wall runs around the islet, with a two-room blockhouse forming the defense opposite the causeway. The ring wall seems to have been built separately from the main structure. The blockhouse forms part of the ringwork, but is not bonded into the ring wall. The weaknesses in the defense of this and related structures could be explained by additional defenses of wood and thorn branches that have disappeared without leaving any trace. Another possibility is that the defenses were mainly symbolic, and perhaps played a part in warfare that was conducted according to formal rituals. Notes and references Notes Citations Sources
Oxna

Oxna (en nòrdic antic:yxn-øy) és una illa deshabitada localitzada en l'arxipèlag de les Shetland (Escòcia), al nord-oest de l'illa de Burra. Oxna roman deshabitada des de la Primera Guerra Mundial però hi ha una casa que encara s'utilitza com a casa de vacances. L'illa ocupa una superfície de 68 hectàrees i la seva altitud màxima sobre el nivell del mar és de 38 metres. L'illa de Papa es troba a uns centenars de metres a l'est de la costa nord de Oxna. Referències
Oxna

Oxna (areal 68 ha) er en ubeboet ø på Shetlandsøerne vest for Burra, højeste punkt er 38 m. Øen har to søer, der ofte besøges af lystfiskere. Nær Oxna ligger holmene Hogs of Oxna, Bulta Sound, Spoose Holm og Cheynies. De sidste fastboende forlod øen i 1918. Landingspladsen Sandy Voe, hvor familierne Slaters og Fullertons boede, har kun et hus ejet af familien Fullerton tilbage. Eksterne henvisninger Hjemmeside om Oxna (på engelsk)
Oxna

Oxna es una isla de Escocia, localizada en el archipiélago de las Shetland, al noroeste de Burra. La isla ocupa una superficie de 0,68 km² y su punto más alto es de 38 m. Oxna permanece deshabitada desde la Primera Guerra Mundial, pues los últimos residentes permanentes abandonaron la isla en 1918. En el lugar de desembarco de Sandy Voe, donde vivieron las familias Slater y Fullerton, sólo queda una casa, propiedad de la familia Fullerton, que todavía se utiliza como residencia de vacaciones. La isla tiene dos lagos que suelen ser visitados por pescadores. Cerca de Oxna se encuentran los islotes Hogs of Oxna, Bulta Sound, Spoose Holm y Cheynies. La isla Papa se encuentra a unos cientos de metros al este de la costa norte de Oxna.
Oxna

Oxna è una delle isole Scalloway, che si trova a nord-ovest di Burra, nelle isole Shetland. Copre un'area di 68 ettari. L'isola non è abitata dalla prima guerra mondiale, ma vi si trova ancora un edificio che viene utilizzata come casa di vacanza. L'isola di Papa sorge alcune centinaia di metri ad est della costa settentrionale di Oxna. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Oxna