NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Scapa Flow

Scapa Flow je vodní plocha v Orknejích. Je obklopena ostrovy a s volným mořem ji spojují jen úzké průlivy. Její strategická poloha i snadná bránitelnost ji předurčovaly k využití ze strany válečných loďstev. Využívali ji již Vikingové. Před rokem 1956 sloužila po staletí jako základna Royal Navy, během první a druhé světové války sloužila dokonce jako její hlavní námořní základna. V roce 1919 zde německé posádky potopily německé hladinové lodě, které zde byly internované. V roce 1939 se jméno Scapa Flow stalo na nějakou dobu symbolem potupy Royal Navy poté, co do přísně střežené základny pronikla ponorka U 47 kapitánporučíka Güntera Priena, potopila bitevní loď HMS Royal Oak (08) a v poklidu zase odplula. Od roku 1970 je zde umístěn velký ropný terminál na ostrově Flotta. Na dalším z ostrovů, konkrétně Hoy, se nachází turistické centrum. Scapa Flow je oblíbenou destinací potápěčů, kteří vyhledávají vraky lodí s výjimkou HMS Royal Oak (08), ke které je potápění z pietních důvodů zakázáno. Hlavní základnou Royal Navy přestala být roku 1956, kdy její funkci převzal přístav ve městě Portsmouth. První světová válka – incident u Scapa Flow Po skončení první světové války došlo k incidentu u Scapa Flow, při němž bylo potopeno internované (zajaté) loďstvo bývalé německé Kaiserliche Marine. V návaznosti na podmínky příměří uzavřeného 11. listopadu 1918 připluly hlavní síly německého válečného loďstva dne 21. listopadu 1918 do kotviště Scapa Flow, kde došlo k internaci těchto lodí. Dle podmínek připravované Versailleské mírové smlouvy měly být všechny lodě předány do rukou mocností Trojdohody. Velitel celého internovaného loďstva tzv. Hochseeflotte, kontradmirál Ludwig von Reuter, se však o těchto podmínkách ještě před podepsáním smlouvy (což se stalo až 28. června 1919) dozvěděl. Dne 21. června 1919 vydal předem dohodnutý signál k potopení všech lodí vlastní německou posádkou. Tak bylo potopeno na 50 válečných německých lodí včetně 10 bitevních lodí a 5 bitevních křižníků. Druhá světová válka – potopení britské bitevní lodě Ponorka německého vojenského námořnictva (Kriegsmarine) U 47 pod velením kapitánporučíka Günthera Priena vyplula 8. října 1939 z válečného přístavu v Kielu. Pronikla do hlavní základny Royal Navy Scapa Flow a dne 14. října tam torpédem napadla britskou bitevní loď třídy Revenge HMS Royal Oak (08). Po 13 minutách se loď potopila, zahynulo 833 britských námořníků a jen 400 členů posádky se zachránilo. Ponorka U 47 doplula 17. října bez úhony do přístavu Wilhelmshaven. Následujícího dne byla celá posádka ponorky přijata Adolfem Hitlerem v Berlíně. Reference Literatura Oddíl – První světová válka – Incident u Scapa Flow: ŽALOUDEK, Karel. Encyklopedie politiky. Praha: Libri, 1999. ISBN 80-85983-75-3. JEŽEK, Jaromír. Přísně tajné. 1. vyd. Praha: Naše vojsko, 1969. 255 s. (Fakta a svědectví). Kapitola Admiralita s politováním oznamuje, s. 1–29. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Scapa Flow na Wikimedia Commons
Scapa Flow

Scapa Flow er et beskyttet farvand næsten totalt omsluttet af øer i Orkney-øgruppen nord for Skotland. Farvandets beskyttede karakter gør det til en velegnet naturlig havn. Scapa Flow havde stor betydning som flådehavn for den britiske flåde under de to verdenskrige. Historie Vikingetiden De vikingeekspeditioner til Orkney er udførligt beskrevet i Orkneyinga saga fra 1000-tallet og senere tekster som Hákonar saga Hákonarsonar. Ifølge sidstnævnte ankrede kong Håkon 4. Håkonsson sin flåde, herunder flagskibet Kroussden, der kunne medføre næsten 300 mænd, den 5. august 1263 ved St Margaret's Hope, hvor han så en formørkelse af solen, før han sejlede sydpå til slaget ved Largs. På vej tilbage til Norge lagde Haakon en del af sin flåde op i Scapa Flow for vinteren, men han døde samme december under opholdet i Bishop's Palace i Kirkwall. I 1400-tallet, mod slutningen af den nordiske herredømmeperiode på Orkney, blev øerne styret af jarlerne fra store herregårde, hvoraf nogle lå ved Burray, Burwick, Paplay, Hoy og Cairston (nær Stromness) for at vogte indsejlingerne til Flow. Krigen i de tre kongeriger I 1650 under krigen i de tre kongeriger lagde den royalistiske general James Graham, 1. Marquess af Montrose sit skib, Herderinnan, for anker i Scapa Flow som forberedelse til sit forsøg på at rejse et oprør i Skotland. Foretagendet endte i nederlag og flugt ved slaget ved Carbisdale. Første verdenskrig Efter første verdenskrig blev den kejserlige tyske flåde interneret i Scapa Flow, og sænkedes her af tyskerne selv i sommeren 1919, for at forhindre den britiske flåde i at få kontrol over skibene. Flere af de tyske krigsskibe ligger stadig tilbage på bunden af Scapa Flow og er yndede dykkermål. Anden verdenskrig Natten mellem den 13. og 14. oktober 1939 lykkedes det den tyske ubåd U 47 (kaptajn Günther Prien) at trænge gennem de engelske spærreforanstaltninger ved Scapa Flow og slippe ud igen efter at have sænket slagskibet 'Royal Oak' og beskadige slagkrydseren 'Repulse'. 833 besætningsmedlemmer på 'Royal Oak' omkom. Den almene arbejdsløshed i området fik briterne til at bjærge de fleste vrag til ophug. Denne indtjening gjorde i årtier en forskel i lokalområdet og stoppede først 1978, da det sidste firma lukkede. Referencer Litteratur Thomson, William P. L. (2008). The New History of Orkney. Edinburgh: Birlinn. ISBN 978-1-84158-696-0. Eksterne henvisninger
Scapa Flow

A Scapa Flow egy 312 km² területű öböl a skóciai Orkney-szigeteknél, Mainlandtól délre, Hoytól keletre. Átlagosan 60 méter mély. Az öbölben több kisebb sziget található. Az első és a második világháborúban ez volt a Brit Királyi Haditengerészet fő bázisa. A bázis az erre járó brit hadihajókat látta el üzemanyaggal a háborúk alatt. Az első világháború végén, a fegyverszünet után ide internálták a németek hajóhadának nagy részét, az internált tengerészek azonban 1919. június 21-én elsüllyesztették hajóikat, mielőtt azok az ellenség kezére juthattak volna. Az elvesztett hadihajókért a németeknek húsz évet kellett a bosszúra várniuk, ami azonban kegyetlenebbre sikerült, mint azt bárki is gondolta volna. 1939 októberében egy német tengeralattjáró, (az U–47 Günther Prien irányítása alatt) kihasználta a dagály miatti magas vízállást, és bejutott Scapa Flow vizére, majd megtorpedózta az ott horgonyzó Royal Oak csatahajót, és sértetlenül távozott. A süllyedő hatalmas test a legénység 833 tagját vitte magával hullámsírba. Az első világháború után bőven volt ócskavas, nem tűnt hát jó üzletnek a kiemelés, ráadásul úgy gondolták, a normális hajóforgalmat nem fogja akadályozni a sok roncs. Utóbbiban tévedtek, és amikor újból értékes lett a fémhulladék, a húszas évektől megindult a roncsmentés.[pontosabban?] Számtalan újítás és ügyes ötlet bevetésével sikerült kiemelni még az olyan hatalmas hajókat is, mint a 26 000 tonnás Hindenburg csatahajó. Ha belegondolunk abba, hogy Skócia északi részén milyen az uralkodó időjárás, hány fokos jellemzően a víz és milyen szinten állt annak idején a búvártechnika, csak elismeréssel adózhatunk a teljesítmény előtt. Napjainkra mindazonáltal összesen hét nagyobb hajó roncsa maradt meg az öbölben, három közel 26 000 tonnás csatahajóé (König, Kronprinz Wilhelm és Markgraf) illetve négy cirkálóé (Brummer, Dresden, Köln és Karlsruhe).
Скапа Флоу

Скапа Флоу (енгл. Scapa Flow) је природна лука окружена Оркнијским острвима у Шкотској. На 360 km² са песковитим и релативно плитким дном (не дубљим од 50 метара а највећи део на око 20 метара), то је највећа природна лука на свету, са огромним простором које је дом многих живих бића. Викиншки бродови усидравали су се на овом подручју пре више од 1000 година, али је најпознатији по томе што је била главна лука британске ратне морнарице током Првог и Другог светског рата. База је затворена 1956. године. Види још Самопотапање немачке Океанске флоте у Скапа Флоу Спољашње везе
Scapa Flow

Scapa Flow är en fjärd som är omkring 30 km lång och nästan lika bred. Den ligger bland Orkneyöarna, söder om den största av dessa, Mainland (Pomona), i ett synnerligen skyddat läge och med utlopp såväl till Pentland firth i söder som till Nordsjön och Atlanten. I dessa lopp eller farleder löper tidvattensströmmarna med stor hastighet (varav namnet flow, ström). Scapa flow var den brittiska flottans viktigaste bas under de båda världskrigen. Basen lades ner 1956. En whisky med namnet Scapa kommer från ett destilleri som ligger på huvudön vid Scapa Flows norra del. Första världskriget Royal Navy (The Grand Fleet) hade sin bas i Scapa Flow från år 1914. Härifrån seglade skeppen till slaget vid Jylland år 1916. Som följd av det tyska nederlaget under första världskriget blev den tyska flottan kvarhållen i Scapa Flow i väntan på fredsförhandlingarna i Versailles. Skeppen kom till Scapa Flow i november 1918 och blev en stor attraktion för öborna. Den 21 juni 1919 gav den tyska amiralen Ludwig von Reuter order om att sänka alla skepp för att förhindra att skeppen skulle komma i brittiska händer. 51 skepp sänktes och 9 sjömän miste livet, de sista omkomna i det första världskriget. Av de 51 skeppen var 10 slagskepp (ett gick på grund och sänktes inte), fem slagkryssare, fem kryssare (tre gick på grund och sänktes inte) och 44 torpedbåtar (fyra gick på grund och blev inte sänkta). Andra världskriget Marinbasen i Scapa Flow blev utsatt för ett angrepp från både ubåtar och luftangrepp från Luftwaffe. Före krigets start gjordes lite för att bygga försvarsanläggningar, eftersom man räknade med att det starka tidvattnet skulle skydda mot angrepp. En månad in i andra världskriget, 14 oktober 1939 blev Royal Navys slagskepp HMS Royal Oak sänkt av den tyska ubåten U-47 inne i hamnen. Totalt omkom 833 man vid denna händelse. Som motåtgärd bestämde sig britterna för att bygga upp ett nytt skydd. Dessa barriärer är idag kända som Churchillbarriärerna. De som utförde bygget var krigsfångar. Det var totalt 1 700 man som byggde anläggningen, och 1 200 av dessa var italienska krigsfångar. Krigsfångarna protesterade mot att bli satta i straffarbete, och hävdade att detta stred mot Genèvekonventionerna, som förbjuder makter som håller krigsfångar att använda dem till krigsrelaterat arbete. Britterna menade dock att barriärerna inte var krigsrelaterade, utan istället en åtgärd för att förbättra kommunikationen mellan öarna, eftersom man slapp att använda båt när man skulle över. De italienska krigsfångarna byggde ett kapell nära sjökanten. Idag är Italian Chapel en populär turistattraktion. Scapa Flow är i dag ett mycket populärt mål bland dykare. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från Nordisk familjebok, Scapa flow, 1904–1926.
Aberdour Castle

Aberdour Castle ist eine Burg in der historischen Ortschaft Easter Aberdour in der schottischen Council Area Fife. Die um 1200 errichtete Burg ist mit dem etwa zur selben Zeit erbauten Castle Sween das älteste datierbare noch erhaltene castle in Schottland. 1987 wurde die Anlage in das Inventory of Gardens and Designed Landscapes in Scotland aufgenommen. Ein Denkmalschutz als Kategorie-A-Bauwerk wurde 2018 aufgehoben. Weiterhin ist die Anlage jedoch als Scheduled Monument geschützt. 2019 wurde Aberdour Castle von rund 25.000 Personen besucht. Geschichte Im späten 12. Jahrhundert wurde mit dem Bau eines zweistöckigen Tower House durch das normannische Rittergeschlecht de Mortimer der Grundstein der heutigen Burg geschaffen. Die Mortimers waren mit vielen weiteren Landsmännern und Standesgenossen von David I. angeworben worden zur Erhöhung seiner militärischen Schlagkraft. Als vermutlich erster Bau- und Burgherr ist William de Mortimer überliefert aus den erhaltenen Dokumenten zu einem Rechtsstreit, den er 1180 mit dem Abt von Inchcolm Abbey führte. Im Verlauf des 13. Jahrhunderts verliert sich die Spur der Mortimers. 1314 übergab König Robert the Bruce Burg und Herrschaft an seinen verdienten Gefolgsmann Thomas Randolph, 1. Earl of Moray, von dessen zweitgeborenem Sohn John Randolph, 3. Earl of Moray sie 1342 an den mächtigen und weitverzweigten Douglas-Clan überging in Person von Sir William Douglas, Lord of Liddesdale; anderen Quellen zufolge ging sie erst im Jahre 1351 auf Sir James Douglas of Dalkeith über. Bis in das 20. Jahrhundert blieb die Burg im Familienbesitz der Douglas’, ab 1458 in Person des Earl of Morton. James Douglas, 4. Earl of Morton, war verwickelt in die Wirren um die tragische Königin Maria Stuart. Etwa ab den 1590er Jahren unter der Herrschaft von William Douglas, 6. Earl of Morton löste sie Loch Leven Castle als Stammsitz der Mortons ab. Unter seinem Enkel und Nachfolger William Douglas, 7. Earl of Morton wurde die Burg in der ersten Hälfte des 17. Jahrhunderts weitläufig um einen Flügel im Renaissance-Stil erweitert und die höchste Prachtentfaltung der Feste erreicht. Als Robert Douglas, 12. Earl of Morton 1725 das benachbarte Aberdour House erwarb und sich dort zeitgemäßer niederließ, verfiel Aberdour Castle, endgültig jeder praktischen Bedeutung enthoben, teilweise zur Ruine. Weblinks Offizielle Seite auf Historic Scotland (englisch) Listed Building – Eintrag. In: Historic Environment Scotland. Abgerufen im 1. Januar 1 (englisch). Aberdour Castle auf Undiscovered Scotland (englisch) Aberdour Castle auf Scottish-Castles (deutsch) Einzelnachweise
Castello di Aberdour

Il castello di Aberdour (in inglese: Aberdour Castle) è un castello della cittadina scozzese di Aberdour, nell'area amministrativa del Fife, eretto nella prima metà del XII secolo e ampliato tra il XV e il XVII secolo dalla famiglia Douglas. È comunemente ritenuto il castello più antico della Scozia (titolo che contende al castello Sween). Storia Le fondamenta del castello furono realizzate probabilmente intorno al 1126 per volere di Sir Alan Mortimer, dopo che quest'ultimo, in seguito al matrimonio con la figlia di Sir John Vipont, Anicea, era diventato proprietario della tenuta. Le finestre del castello, che rivelano similitudini con quelle dell'abbazia di Incholm, fanno in ogni caso supporre un'origine databile almeno al 1150. In seguito il castello divenne di proprietà dei reali e nel 1325, il castello fu ceduto da Robert de Bruce al nipote Thomas Randolph, conte di Moray, che nel 1342 cedette l'edificio alla famiglia Douglas. Nel corso del XV secolo, il castello fu esteso e rimodellato dalla famiglia Douglas, conti di Morton e signori di Dalkeith. Numerose aggiunte furono poi effettuate nel corso dei decenni successivi e del secolo successivo, in particolar modo ad opera di James Douglas, IV conte di Morton alla fine del XIV secolo. James Douglas fece anche realizzare i giardini che circondano l'edificio qualche anno prima del 1581, anno in cui morì sul patibolo per complicità nell'omicidio di Lord Darnley. In seguito, nel 1632, William Douglas, VI conte di Morton fece realizzare attorno al castello delle mura di cinta e nel 1642 l'edificio divenne la residenza principale della famiglia Douglas. Negli anni ottanta del XVII secolo, l'edificio fu danneggiato da un incendio e da quel momento in poi iniziò a cadere in rovina. Il castello di Aberdour cessò quindi di essere la residenza della famiglia Douglas nel 1725, anno in cui i conti decisero di trasferirsi nella Cattlehill House, nota in seguito come Aberdour House. Nel 1890, alcune parti del castello andarono perdute a causa della costruzione di una ferrovia nei pressi della tenuta. Nel 1924, il castello divenne di proprietà del governo britannico. Il castello di Aberdour nella cultura di massa Il castello di Aberdour fu una delle location della serie televisiva Outlander Note Voci correlate Castelli scozzesi Lista di castelli della Scozia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di Aberdour
Aberdour Castle

Aberdour Castle (Zamek w Aberdour) – zamek położony w wiosce Aberdour, w hrabstwie Fife. Część zamku datuje się na ok. 1200 rok, co czyni go jedną z dwóch najstarszych tego typu budowli w kraju, obok Castle Sween w Argyll. Początkowo zamek był skromnym budynkiem z widokiem na pobliski potok. Przez następnych 400 lat od powstania, zamek był sukcesywnie rozbudowywany zgodnie z ówczesnymi prądami w architekturze. W XV wieku budynek został przekształcony w wieżę rycerską, zaś w XVI wieku doszło do dwóch kolejnych modernizacji. Ostatnich zmian dokonano ok. 1635 roku w stylu renesansowym. Od strony południowej zamku rozpościerał się ogród tarasowy, zaś od wschodu – ogród otoczony murem. W dużej mierze zamek jest tworem klanu Douglasów, hrabiów Morton, którzy władali Aberdour od XIV wieku. Hrabiowie korzystali z Aberdour jako drugiego domu do 1642 roku, kiedy to ich główna rezydencja, Dalkeith House, została sprzedana. Po pożarze w drugiej połowie XVII wieku dokonano pewnych remontów, jednakże w 1725 roku rodzina nabyła pobliski Aberdour House, zaś sam średniowieczny zamek popadał w ruinę. Współcześnie tylko XVII-wieczne skrzydło jest pokryte dachem, wieża w większości się zawaliła. Aberdour Castle znajduje się pod opieką państwa, jest udostępniany zwiedzającym. Początki Sir Alan de Mortimer zostałem baronem Aberdour w 1126 roku po poślubieniu Anicei, córki sir Johna de Vipont. Sir Alan zbudował ok. 1140 roku kościół, który ciągle stoi obok zamku, jego rodzina zaś prawdopodobnie zbudowała pierwszy budynek zamkowy ok. 1200 roku (lub nawet wcześniej). W 1216 roku inny Alan de Mortimer przekazał ziemię mnichom. Nie wiadomo co później działo się z rodziną Mortimerów. Na początku XIV wieku król Robert I Bruce przekazał Aberdour swojemu rycerzowi, Thomasowi Randolphowi (zm. 1332), zaś jego wnuk przekazał ją Williamowi Douglasowi w 1342 roku. Zgodnie z wolą sir Williama Douglasa ziemię wraz z zamkiem odziedziczył po nim jego bratanek, sir James Douglas z Dalkeith. W 1386 roku Aberdour i Dalkeith zostały połączone w jeden majątek z główną rezydencją w Dalkeith koło Edynburga, Aberdour zaś było drugą rezydencją. W 1458 roku James Douglas został pierwszym hrabią Morton. Hrabia powiększył posiadłość, podwyższając i rozbudowując ją tak, aby pasowała do jego nowego, wyższego statusu społecznego. Drugi hrabia powiększył zamek od południa i dobudował wieżę, przez którą poprowadzono schody. Przypisy Linki zewnętrzne Aberdour Castle w Zamki-Szkocji.com (pol.)
Faskally Forest

Faskally Forest, also known as Faskally Woods, is a wooded area in the historic county of Perthshire, Scotland. It is among the mixed woodlands of Perthshire, and is well known for its radiant colours during the autumn. It is one of the early forest lands of Perthshire Big Tree County. Originally a "model woodland" developed in the 19th century with a resort owned by Archibald Edward Butter. In 1953, Faskally was acquired by the Forestry Commission of Scotland to set up a school for training young foresters. A colourful annual event at Faskally, known as "The Enchanted Forest", received awards consecutively for three years (2011–2013), as the Best Cultural Event in Scotland. Location Faskally Woods is located about 1 mile (1.6 km) north-west of Pitlochry, which is also a railhead. It is situated on Loch Faskally's north shore, while the forest itself contains Loch Dunmore. When acquired by the Forestry Commission in 1953, it covered an area of about 55 hectares (140 acres), but in the present day measures 25 hectares (62 acres) after undergoing a "transformation into an irregular structure". The Faskally House is situated within this forest. The River Garry flows below the lawns of this house. History The Faskally Forest was created in the 19th century by Archibald Butter, who later built his estate here. The entire estate was acquired by the Forestry Commission, and Faskally House was used as a forestry training centre until the late 1960s when it was shut down. The forest is maintained on a "continuous cover forestry basis" by developing appropriate management plans. Faskally Wood became a part of the Forestry Commission's Tummel Forest administration. Under the East Scotland Conservancy, the priority emphasis for its development was to make it a recreation centre with landscaping of high aesthetics, rather than producing timber. Features The soil formation in this forest land is a mixture of brown earth and ironpans that are formed above the Dalradian mica schist. In view of sheltered conditions, the area experiences frost. The mean annual rainfall here is about 900 millimetres (35 in). The vegetation in the early part of the 20th century consisted of European beech (Fagus sylvatica), Douglas-fir (Pseudotsuga menziesii), European larch (Larix decidua), Norway spruce (Picea abies), and Scots pine (Pinus sylvestris). Following the purchase of the forest land by the Forestry Commission, it was subjected to restrictions and restructuring of the forest vegetation, and reduction of the area. Sequential planting occurred, including Douglas fir, Norway spruce, western hemlock (Tsuga heterophylla), European beech, Scots pine, European larch and silver birch (Betula pendula Roth). As of 1995, Faskally Woods has 23 species of trees comprising an assemblage of "conifers and broad leaves" vegetation such as Douglas fir, silver firs, wild cherry, and oak. The trees are of various sizes, and some are more than 100 years old. Events There is a free, weekly 5K parkrun on Saturdays at 9:30am. Climate References Citations Bibliography
Rhinns of Islay Lighthouse

p4 Das Rhinns of Islay Lighthouse, auch Rinns of Islay Lighthouse oder deutsch Rhinns-of-Islay-Leuchtturm, ist ein Leuchtturm auf der schottischen Hebrideninsel Orsay. Die kleine, unbewohnte Insel liegt mehrere hunderte Meter südlich der Halbinsel Rhinns of Islay im Westen der Insel Islay. Auf Islay gegenüber liegen die Küstenorte Port Wemyss und Portnahaven. In den schottischen Denkmallisten ist der Leuchtturm in der Kategorie A gelistet. Er wurde 1825 von Robert Stevenson geplant und gebaut und ist wahrscheinlich der älteste zu Islay gehörige Leuchtturm. Beschreibung Der aus verfugtem Bruchstein erbaute, runde Turm ragt nahe dem höchsten Punkt der unbewohnten und, mit Ausnahme einiger verfallener historischer Bauwerke, unbebauten Insel Orsay 45,7 m in die Höhe. Am Fuß durchmisst das Bauwerk 6,15 m und verjüngt sich wenig aber stetig über fünf Stockwerke nach oben. Die einzelnen Stockwerke sind nach außen optisch durch Steinbänder markiert und werden jeweils durch vier symmetrisch angeordnete Sprossenfenster beleuchtet. Eine Ausnahme bildet hierbei das oberste Stockwerk, das mit kleineren Rundfenstern ausgestattet ist. Die von dort aus aufsteigende Wendeltreppe führt zu der oberen Plattform. Diese umgibt die aus rautenförmigen Glasfragmenten zusammengesetzte Haube um das Leuchtfeuer, die sich heute wahrscheinlich noch weitgehend im Originalzustand befindet. Im Jahre 1896 wurde die Linsenoptik erneuert und das Leuchtfeuer schließlich 1978 elektrifiziert. Der ehemalige Brenner ist im Museum of Islay Life in Port Charlotte ausgestellt. Die Baukosten für den gesamten Komplex beliefen sich auf 8000 £. Beidseitig des Turms sind Wohngebäude für die Wärterfamilien zu finden, die architektonische Merkmale des ausklingenden Georgianischen Zeitalters aufweisen. Von den Flachdächern der einstöckigen Wohnhäuser ragen oktogonale Kamine in die Höhe und Ziergiebel bekrönen die Nord-Ost-Fronten. Östlich des eigentlichen Komplexes wurde wahrscheinlich um das Jahr 1900 ein neues längliches Gebäude hinzugefügt, das neben Wohnräumen auch die Lager- und Maschinenräume umfasst. Einzelnachweise Weblinks