NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castelo de Duns

O Castelo de Duns (em inglês: Duns Castle) em Duns, Berwickshire, é uma casa histórica na Escócia, cuja parte mais antiga, a torre normanda, ou Pele Tower, terá sido edificada por volta de 1320. O castelo e a maioria das estruturas da propriedade estão classificados como edifício classificado de Categoria A. História A história inicial do edifício é praticamente desconhecida. Uma torre de menagem foi construída nas terras concedidas a Thomas Randolph, 1.º Conde de Moray, pelo Rei Roberto I da Escócia em 1320. Essa estrutura poderá ter sido arrasada pelos ingleses no século XVI, possivelmente durante o Rough Wooing, em 1545, quando a vila vizinha de Duns foi incendiada, dado que a parte do edifício tradicionalmente atribuída a esse período tem sido datada pelos historiadores de arquitectura entre os séculos XV e XVI. O solar e o seu castelo parecem ter passado para as mãos de Patrick V, Conde de March, após a morte de Randolph em 1332. Depois da Batalha de Halidon Hill, no ano seguinte, o senhorio foi concedido por Eduardo III de Inglaterra a Thomas de Bradestan. Seguiram-se múltiplas mudanças de propriedade. Durante a Primeira Guerra dos Bispos, em 1639, o castelo alojou o general Alexander Leslie, 1.º Conde de Leven. O seu exército acampou nas proximidades e impediu o avanço inglês para a Escócia. Nenhuma das partes desejava combater e iniciaram-se negociações que culminaram na Pacificação de Berwick, que pôs termo ao conflito. Em 1670, Sir James Cockburn, de Cockburn, comprou a propriedade e o burgo de Duns a Hume de Ayton. O solar foi vendido a William Hay de Drumelzier, filho de John Hay, 1.º Conde de Tweeddale, em 1698, permanecendo desde então na mesma família. A torre original terá sido incorporada no edifício quando este foi ampliado para uma planta em “L”, em data desconhecida. Foi remodelado pouco depois da sua aquisição e novamente entre 1791 e 1798 pelo arquitecto John Baxter. A casa foi convertida num castelo de estilo gótico, entre 1818 e 1822, pelo arquitecto James Gillespie Graham. Os trabalhos de talha interior foram executados pelo escultor Sir John Steell, durante o seu período de formação. Existe no castelo uma parque aberto ao público e dois lagos artificiais, Hen Poo e smaller Mill Dam. O castelo e os edifícios anexos estão actualmente disponíveis para a realização de casamentos e eventos corporativos, oferecendo igualmente alojamento para os convidados. Ligações externas «Website oficial de Duns castle» (em inglês) Referências
Katedrála v Elginu

Katedrála Nejsvětější Trojice v Elginu (anglicky Holy Trinity Cathedral in Elgin, skotskou gaelštinou: Cathair-eaglais na Trianaid ann an Eilginn) je zřícenina katolické katedrály ze 13. století ve skotském Elginu, kde v letech 1224–1560 sídlil biskup. Byla známá jako „maják severu“. V roce 1971 byla zřícenina zařazena v Listed building do kategorie A a od roku 1994 je chráněnou památkou scheduled monument. Historie Dne 7. dubna 1206 papež Inocenc III. souhlasil s přesunem biskupského sídla ze Spynu do Elginu. Zakladatelem nové katedrály v Elginu byl král Alexandr II. Požár katedrály v roce 1270 vedl k její rozsáhlé přestavbě a rozšíření. Dne 17. června 1390 byla katedrála spolu s osmnácti domy kanovníků a kaplanů vypálena Alexandrem Stewartem, hrabětem z Buchanu; byla to pomsta za jeho exkomunikaci biskupem Alexanderem Burem. Téměř okamžitě byla zahájena obnova. Další rozšíření katedrály proběhlo v letech 1482 až 1501. První katedrála byla postavena na počátku 13. století na půdorysu kříže. Ve druhé polovině 13. století byl kostel rozšířen. Jeho délka činila přibližně 85 metrů. V této fázi byla přistavěna osmiboká kapitulní síň. Do lodi vedly tři brány, včetně největší centrální procesní brány. V západním průčelí katedrály se nacházejí dvě vysoké věže, pocházející z první fáze výstavby. Kněžiště bylo z větší části vybudováno na konci 13. století, pouze v severní stěně jsou patrné zbytky prvního kostela. V blízkosti katedrály se nachází tzv. biskupský dům, který byl pravděpodobně sídlem správce katedrálního kůru. V roce 1567 byla odstraněna olověná střešní krytina a katedrála chátrala. V roce 1615 byla stavba ještě z velké části neporušená, ale zimní bouře strhla střechu pokrývající východní část. Na jaře roku 1711 se zřítila centrální věž nad křížením transeptu s lodí a strhla s sebou stěny lodi. Přestože katedrála v roce 1689 oficiálně přešla z rukou církve do vlastnictví koruny, pro její záchranu nebylo podniknuto nic. Zničenou katedrálu využívali obyvatelé Elginu jako zdroj stavebního materiálu. Teprve v roce 1824 vypracoval královský architekt Robert Reid plán na stabilizaci budovy. Zabezpečení ruin katedrály před dalším chátráním a zřícením začalo až na počátku 20. století; práce pokračují dodnes. V letech 1988–2000 byly provedeny významné opravy obou západních věží a přístavba vyhlídkové plošiny na vrcholu severní věže. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Elgin Cathedral na anglické Wikipedii a Katedra w Elgin na polské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála v Elginu na Wikimedia Commons
Cathédrale d'Elgin

La cathédrale d'Elgin, parfois appelée « Lanterne du Nord » est une ancienne cathédrale en ruines du XIIIe siècle située à Elgin dans le Moray, au nord-est de l'Écosse. Histoire La cathédrale date probablement du XIIIe siècle, mais le diocèse de Moray (dont Elgin était le siège) a été fondé en 1107. Les portions du bâtiment les plus anciennes, le chœur et les transepts, sont datés de 1224. Le chœur possède une grande façade avec des fenêtres lancettes, similaires à celles des cathédrales anglaises, mais il est considéré dater de 1270, quand la cathédrale fut reconstruite après un incendie. Ce désastre s'est répété en 1390, et la salle capitulaire, sur le côté nord, a été reconstruite après. En 1560, avec la Réforme protestante, le diocèse de Moray fut dissous, et sa cathédrale perdit sa raison d'être. En 1567 le plomb du toit fut enlevé, et la ruine s'en est graduellement suivie. La pierre de la cathédrale fut utilisée pour bâtir les maisons locales jusqu'au XIXe siècle, lorsque les ruines furent protégées. Cimetière Un cimetière entoure la cathédrale. Références Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Écosse Portail de la protection du patrimoine
Cattedrale di Elgin

La cattedrale di Elgin è una cattedrale cattolica in rovina sita ad Elgin, in Scozia. Fondata nel 1224 la cattedrale è stata sede della diocesi di Moray fino alla Riforma scozzese del 1560. L'edificio fu abbandonato a favore della chiesa parrocchiale del paese e cadde in rovina a partire dal XVII-XVIII secolo. I primi lavori per la conservazione dell'edificio iniziarono nel XIX secolo. Nel 1995 i resti della cattedrale sono stati riconosciuti come monumento. Storia Il 10 aprile 1224 papa Onorio III emanò una bolla pontificia per autorizzare lo spostamento della cattedra della diocesi di Moray dalla cattedrale di Spynie ad Elgin. Nello stesso anno iniziarono i lavori, conclusi dopo il 1242, per la realizzazione della cattedrale nei pressi di Elgin su un appezzamento di terreno appositamente ceduto da re Alessandro II di Scozia. La cattedrale sarebbe stata distrutta da un incendio una prima volta nel 1270 venendo ricostruita ed ampliata poco dopo, stando a quanto riportato dallo storico presbitero scozzese Giovanni di Fordun; i lavori dovrebbero esser stati conclusi entro lo scoppio della prima guerra d'indipendenza scozzese nel 1296. Pur rimanendo fondamentalmente integra durante le spedizioni inglesi guidate dai re Edoardo I nel 1296 e nel 1303 e Edoardo III nel 1336 la cattedrale sarebbe stata danneggiata nel corso dei decenni successivi, tanto da spingere il vescovio Alexander Bur a richiedere a papa Urbano V fondi per il restauro dell'edificio. A partire dal 1370 Bur iniziò a pagare una tassa di protezione ad Alessandro Stuart ma il rapporto tra i due si incrinò fino ad arrivare alla scomunica di Stuart nel 1390; forse in risposta alla scomunica Stuart iniziò la sua discesa e bruciò prima la città di Forres nel mese di maggio e poi Elgin, compresa la cattedrale, nel mese di giugno. Il vescovo si rivolse quindi a re Roberto III, fratello di Alessandro Stuart, che gli concesse un'annualità di 20 sterline, ricevendo anche fondi dalla Santa Sede per la ricostruzione della cattedrale. Bibliografia (EN) Clark, W, A series of Views of the Ruins of Elgin Cathedral, Elgin 1826 (EN) Simpson, A T & Stevenson, S, Historic Elgin, the archaeological implications of development, Glasgow: University of Glasgow, Dept. of Archaeology, 1982. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Elgin
Katedra w Elgin

Katedra Świętej Trójcy w Elgin (ang.: Holy Trinity Cathedral in Elgin, gael.: Cathair-eaglais na Trianaid ann an Eilginn) to obecnie ruina XIII-wiecznego katolickiego kościoła katedralnego, siedziby biskupa w latach 1224-1560, w Elgin w Szkocji. Zwana była "Latarnią Północy". Historia 7 kwietnia 1206 r. papież zgodził się na przeniesienie siedziby biskupa ze Spynie do Elgin. Fundatorem nowej katedry w Elgin był król Aleksander II. Pożar w 1270 r. w katedrze doprowadził do gruntownej jej przebudowy i rozbudowy. W dniu 17 czerwca 1390 r. katedra wraz z osiemnastoma domami kanoników i kapelanów została ponownie spalona przez Alexandra Stewarta, hrabiego Buchan; była to zemsta za ekskomunikowanie go przez biskupa. Odbudowa rozpoczęła się niemal natychmiast. Kolejna rozbudowa katedry miała miejsce w latach 1482-1501. Pierwsza katedra została zbudowana na początku XIII wieku na planie krzyża. W drugiej połowie XIII wieku, kościół został rozbudowany. Długość jego wynosiła około 85 metrów. W tej fazie dodano ośmioboczny kapitularz. Do nawy głównej prowadziły trzy wrota, w tym największe centralne wrota procesyjne. Na zachodniej fasadzie katedry znajdują się 2 wysokie wieże, pochodzące z pierwszego etapu budowy. Prezbiterium było w większości zbudowane pod koniec XIII wieku; tylko w północnej ścianie można zobaczyć pozostałości pierwszego kościoła. W pobliżu katedry znajduje się tzw. Dom Biskupa, który był prawdopodobnie domem kierownika chóru katedralnego. Zwycięstwo reformacji w Szkocji w 1560 r. oznaczało upadek katedry w Elgin, która nie była kościołem parafialnym i w związku z tym nie miała racji bytu w kalwinizmie. Zgodnie z zasadami nowego wyznania, katedrę ogołocono z wyposażenia i dzieł sztuki sakralnej; wybito też witraże. W latach 1567-1568 zerwano z dachu katedry ołowiane pokrycie, co spowodowało szybką degradację budowli. Mimo to, katedra była w XVII wieku sporadycznie miejscem nabożeństw protestanckich i katolickich. 4 grudnia 1637 r. zawalił się dach prezbiterium. W Niedzielę Wielkanocną 1711 r. centralna wieża zawaliła się i pociągnęła wraz ze sobą część ścian. W tym czasie teren wokół katedry przekształcono w cmentarz miejski. Chociaż w 1689 r. oficjalnie katedra stała się własnością Korony, nie zrobiono jednak nic, aby ją ocalić. Zrujnowana katedra służyła mieszkańcom Elgin jako źródło materiałów budowlanych. Dopiero w 1824 r. Robert Reid, architekt królewski, opracował plan stabilizacji budynku. Zabezpieczanie ruin katedry przed dalszą degradacją i zawaleniem rozpoczęto dopiero na początku XX wieku; prace trwają do dziś, m.in. przykryto dachem wieże i kapitularz. Przypisy
Catedral de Elgin

A Catedral de Elgin é uma ruína histórica situada em Elgin, nordeste da Escócia. A catedral dedicada à Santíssima Trindade foi estabelecida em 1224 em terrenos concedidos pelo rei Alexandre II, fora do burgh de Elgin e perto do rio Lossie. Esta catedral substituiu a de Spynie, a três quilómetros a norte, que foi servida por um pequeno capítulo de oito clérigos. A nova e maior catedral era composta por 18 cónegos em 1226, e depois aumentou para 23 em 1242. Após um incêndio que danificou a catedral em 1270, o programa de reconstrução ampliou o edifício. Não foi afectada pelas Guerras de Independência escocesas, mas sofreria novamente um grande dano com um incêndio em 1390, após um ataque do irmão de Robert III, Alexander Stewart, conde de Buchan, também conhecido como o Lobo de Badenoch. Em 1402, o recinto da catedral sofreu, de novo, um incêndio posto pelos seguidores do Lordes das Ilhas. O número de clérigos necessários para manter a catedral continuou a crescer, assim como o número de artesãos necessários para manter os edifícios e os arredores. O número de cónegos aumentou para 25 na época da Reforma Escocesa em 1560, quando a catedral foi abandonada e os seus serviços foram transferidos para a igreja paroquial de Elgin, St Giles. Após a remoção do chumbo que impermeabilizava o tecto, em 1567, a catedral foi sendo abandonada, entrando em decadência. Sua deterioração atingiu o auge no século XIX, altura em que o prédio estava numa condição significativamente ruinosa. A catedral passou por períodos de ampliação e renovação a seguir os incêndios de 1270 e 1390 que incluíram o duplicação do comprimento do coro, e a construção de corredores externos para as paredes a norte e a sul da nave e do coro. Hoje, essas paredes atingiram o seu máximo de altura em alguns lugares e ao nível das fundações em outros, mas a sua forma cruciforme ainda é discernível. A sala do capítulo octogonal, no geral quase intacta, data da grande ampliação depois do incêndio de 1270. A parede do frontão acima da entrada da porta dupla que liga as torres ocidentais está quase completa e foi reconstruída após o incêndio de 1390. Acomoda uma grande abertura para o exterior que agora apenas contém traços e fragmentos de uma grande janela em rosa. Os túmulos embutidos transeptos e no corredor sul do coro contêm efígies de bispos e cavaleiros, e grandes lajes planas no agora piso coberto de relva da catedral marcam as posições das sepulturas iniciais. As casas dos dignitários e dos cónegos foram destruídas pelo fogo em três ocasiões: em 1270, 1390 e 1402. As duas torres da frente ocidental estão praticamente intactas e faziam parte da primeira fase de construção. Somente a casa do chantre está; duas outros foram incorporadas em edifícios privados. Uma parede protectora de proporções maciças cerca o recinto da catedral, mas apenas uma pequena secção sobreviveu. A parede tinha quatro portões de acesso, um dos quais - o Pans Port - ainda existe. Notas Este artigo foi inicialmente traduzido, total ou parcialmente, do artigo da Wikipédia em inglês cujo título é «Elgin Cathedral», especificamente desta versão. Referências Bibliografia Leitura adicional
Estadio Broadwood

Broadwood Stadium es un estadio de usos múltiples y un complejo deportivo situado en Westfield en la ciudad de Cumbernauld, Escocia. El estadio es compartido por dos equipos de fútbol: Clyde F.C. de la SPFL (Scottish Professional Football League) y el Cumbernauld Colts de la (SLFL) Scottish Lowland Football League. Ha sido escenario de cuatro finales de la Scottish Challenge Cup.​ Fútbol Clyde jugó en Barrowfield Park desde 1877 hasta 1898, un campo situado al sureste de Glasgow en la orilla norte del río Clyde, más tarde el club se desplazó a Shawfield Stadium, al otro lado del río, donde jugó desde 1898 hasta 1986. Clyde compartiría Firhill con el Partick Thistle desde 1986 hasta 1991, y después Douglas Park con el Hamilton Academical hasta que se mudó al actual Broadwood en 1994. El traslado a Broadwood, a 10 millas a las afueras de Glasgow, significó la pérdida de aficionados, pero el club esperaba compensar esta marcha de aficionados ya que en Cumbernauld no existía ningún equipo en fútbol profesional.​ Véase también Anexo:Estadios de fútbol de Escocia Referencias
Broch of Borwick

Broch of Borwick er en broch fra jernalderen, der ligger på Orkneyøernes hovedø Mainland, Skotland. Det er et scheduled monument. Placering Broch of Borwick ligger 8 kilometer sydvest for Dounby på Mainland. Brochen står på toppen af et klippefremspring 20 meter over havet. En lille bæk løber forbi stedet umiddelbart mod øst. Beskrivelse Brochen har en ydre diameter på 17 meter og en indre diameter på 8 meter. Murene, som er 3,5 til 5 meter tykke, står i dag op til en maksimale højde på 2,6 meter. Den østlige halvdel af brochen og indgangspassagen er velbevaret, men den vestlige halvdel er blevet ødelagt af erosion. Indgangspassagen, som stadig er overdækket af overliggere, er 5,6 meter lang med dørstop hver dannet af en plade sat på højkant 3 meter fra ydersiden. En vagtcelle åbnede sig til højre i passagen. Brochen var engang afskåret fra det flade land bagved af en ydre mur, og der var tilbygninger mellem muren og brochen. Udgravninger Stedet blev udgravet i 1881 af W. G. T. Watt, og indersiden blev renset for affald. Aske, knogler og skaller blandet med ler blev fundet under murbrokkerne. Under dette lå et lag små flade sten og under dette selve brochgulvet. Fund omfattede flere kamme, en lille hvirvelkops-skål af hvalhvirvel, en tenvægt, en sten-spillebrik, en slibesten, hammersten, nogle stenknive og -huggere, en jernstang og nogle kværnsten. Referencer Eksterne henvisninger
Broch of Borwick

The Broch of Borwick is an Iron Age broch located on Mainland, Orkney, Scotland (grid reference HY22411678). It is a scheduled monument. Location The Broch of Borwick is located 8 kilometres southwest of Dounby on Mainland, Orkney. The broch stands on top of a cliff-top promontory 20 metres above the sea. A small stream runs past the site immediately to the east. Description The broch has an external diameter of 17 metres and an internal diameter of 8 metres. The walls which are 3.5 to 5 metres thick currently stand to a maximum height of 2.6 metres. The eastern half of the broch and the entrance passage are well preserved, but the western half has been destroyed by erosion. The entrance passage, which is still lintelled over, is 5.6 metres long with door-checks each formed of a slab set on edge 3 metres from the outside. A guard cell opened off the right of the passage. The broch was once cut off from the flat land beyond by an outer wall, and there were outbuildings between the wall and the broch. Excavations The site was excavated in 1881 by W. G. T. Watt, and the interior was cleared of debris. Ashes, bones and shells mixed with clay were found under the rubble. Beneath this was a layer of small flat stones and under this the broch floor. Finds included several combs, a small whale vertebra cup, a spindle whorl, a stone gaming piece, a whetstone, hammerstones, some stone knives and choppers, an iron rod, and some querns. References External links Media related to Broch of Borwick at Wikimedia Commons
Broch von Burgar

Die Reste des Broch von Burgar sind, abgesehen von einem etwa 15,0 m langen und 2,7 m hohen Bereich der nördlichen Außenwand, abgetragen. Der Broch liegt in der Gemeinde Evie and Rendall auf Mainland, der Hauptinsel der Orkney in Schottland. Ein gleichnamiger Broch liegt in der benachbarten Gemeinde Sandwick. Die Spuren von Zellen oder Galerien können noch auf der Oberfläche erkannt werden. F. W. L. Thomas beschrieb ihn im Jahre 1851 als teilweise noch 4,3 m hoch, mit 18,3 m im äußeren Durchmesser und mit etwa 5,2 m dicken Wänden. Angeblich hat, so berichtet der „Orcadian“ (Zeitung) am 10. Januar 1863, ein gewisser Gordon nach 1825 zwei Skelette und Bernstein- und Silberobjekte in einer Urne gefunden und ins Meer geworfen, um sie nicht der Krone übergeben zu müssen. Zwei feine Goldarmbänder, die vom Broch stammen sollen, befanden sich laut D. Wilson 1851 und einer Notiz von G. Petrie im Besitz des Grafen von Zetland. Eine polierte Knochennadel und etwa 30 Scherben von rauer, unverzierter Töpferware wurden laut B. Bell 1980 gefunden. Der wie viele orkadische Anlagen meernah aufgeführte Broch läuft Gefahr durch die Klippenerosion zerstört zu werden. Der Broch lieferte keine Daten zur Altersbestimmung. Der früheste, durch C14-Datierung gesicherte Baubeginn von Brochs liegt nach derzeitigem Kenntnisstand etwa 400 v. Chr. Die längste, gleichfalls durch C14-Datierung gesicherte, wohl ununterbrochene Nutzung, reicht bis ins späte 8., möglicherweise sogar ins 9. Jahrhundert n. Chr. Der Großteil der Bauwerke entstand zwischen 200 v. Chr. und 200 n. Chr. Literatur Ian Armit: Towers in the North. The Brochs of Scotland. Tempus, Stroud 2003, ISBN 0-7524-1932-3. B. Bell: Broch of Burgar (Evie and Rendall p). Broch. In: Discovery and Excavation in Scotland. 1980, ISSN 0419-411X, S. 24. John W. Hedges: Bu, Gurness and the brochs of Orkney (= British Archaeological Reports. British series. 163–165). 3 Bände. Oxford, B.A.R. 1987. Weblinks Beschreibung engl. und Bild Eintrag zu Broch von Burgar auf trove.scot, der Datenbank von Historic Environment Scotland (englisch)
Midhowe Broch

Midhowe Broch er en broch fra jernalderen der ligger på vestkysten af øen Rousay i Orkneyøerne i Skotland. Beskrivelse Midhowe Broch ligger på et smalt næs mellem to stejle klippeskrænter, på nordsiden af Eynhallow Sound. Brochen er en del af en oldtidsbebyggelse, hvoraf en del er gået tabt til kysterosion. Brochen fik sit navn, fordi den er den midterste af tre lignende strukturer, der ligger samlet inden for 500 meters afstand, og Howe kommer fra det oldnordiske ord haugr, som betyder høj eller gravhøj. Brochtårnet har en indre diameter på 9 meter inden for en mur, der er 4,5 meter tyk, og som stadig står i en højde på over 4 meter. Brochens indre er opdelt i flere rum med mure imellem, og der findes et vandbassin i gulvet, som fyldes af en kilde, samt et ildsted med sokler, som muligvis har båret et stegestativ. Brochen er omgivet af rester af andre mindre bygninger, og en smal indgang giver adgang til den befæstede bebyggelse. De andre bygninger ser ud til oprindeligt at være opført som tilstødende huse, men senere i stedets historie blev de brugt som værksteder, og én af disse bygninger bevarer stadig sin esse til at smelte jern. En kort afstand mod sydøst ligger en stor neolitiske kammergrav kendt som Midhowe Chambered Cairn. Udgravning Brochen og de tilhørende bygninger blev udgravet mellem 1930 og 1933 og derefter fredet. Udgravningerne frembragte sten- og benredskaber, der var forbundet med kornforarbejdning, spinding og vævning. Der blev også fundet dele af smeltedigler og forme, der var knyttet til bronzearbejde. Der blev desuden fundet et fragment fra et romersk bronzefartøj. Mange af artefakterne er nu udstillet i Broch of Gurness. Referencer Eksterne henvisninger
Midhowe Broch

Midhowe Broch () is an Iron Age broch located on the west coast of the island of Rousay in the Orkney Islands, in Scotland. Description Midhowe Broch (grid reference HY37163061) is situated on a narrow promontory between two steep-sided creeks, on the north side of Eynhallow Sound. The broch is part of an ancient settlement, part of which has been lost to coastal erosion. The broch got its name from the fact that it is the middle of three similar structures that lie grouped within 500 metres of each other and Howe from the Old Norse word haugr meaning mound or barrow. The broch tower has an internal diameter of 9 metres within a wall 4.5 metres thick, which still stands to a height of over 4 metres. The broch interior is crowded with stone partitions, and there is a spring-fed water tank in the floor and a hearth with sockets which may have held a roasting spit. The broch is surrounded by the remains of other lesser buildings, and a narrow entrance provides access into the defended settlement. The other buildings seem to have been built as adjacent houses, but later in the site's history they were used as workshops, and one of these buildings still retains its iron-smelting hearth. A short distance to the southeast is a large Neolithic chambered cairn known as Midhowe Chambered Cairn. Excavations The broch and attendant buildings were excavated between 1930 and 1933 and then taken under guardianship. The excavations recovered stone and bone tools associated with grain processing, spinning and weaving. Also found were pieces from crucibles and moulds associated with bronzeworking. Also discovered was a fragment from a Roman bronze vessel. Many of the artefacts are now on display at the Broch of Gurness. References External links Midhowe Broch Archived 24 September 2015 at the Wayback Machine, Historic Scotland