Гебридські острови

Гебридські острови, або Гебриди (англ. Hebrides, шотл. гел. Innse Gall) — архіпелаг в Атлантичному океані біля західних берегів Шотландії, частина Британських островів. Поділяється на дві групи — Внутрішню і Зовнішню. Внутрішні Гебриди (англ. Inner Hebrides) складаються з островів Скай, Малл, Айлей, Джура, Рум та інших. Північні острови входять до складу адміністративної одиниці Гайленд, південні — до складу адміністративної одиниці Аргайл і Б'ют. Зовнішні Гебриди (англ. Outer Hebrides) становлять одну з 32 адміністративних одиниць Шотландії. До цієї групи належать острови Льюїс, Харріс, Норт-Уїст, Саут-Уїст, Барра тощо. Географія Архіпелаг поділяється на дві основні групи — Внутрішні Гебриди та Зовнішні Гебриди. Внутрішні Гебриди розташовані ближче до материка й включають такі великі острови, як Скай, Малл, Айла, Джура та Скай. Зовнішні Гебриди (також відомі як Західні острови) утворюють витягнутий ланцюг островів, серед яких Льюїс і Гарріс, Північний Уїст, Бенбекула, Південний Уїст та Барра. Рельєф островів різноманітний. Для Внутрішніх Гебридів характерні гірські та вулканічні ландшафти з крутими схилами й глибокими фіордоподібними затоками. Найвища точка архіпелагу — гора Куілін на острові Скай. Зовнішні Гебриди переважно рівнинні або слабко хвилясті, з піщаними узбережжями та заболоченими внутрішніми районами. Геологічна будова островів складна і включає одні з найдавніших порід Європи — гнейси докембрійського віку, а також базальти й інші магматичні породи. Значні площі зайняті торфовищами, особливо на Зовнішніх Гебридах. Клімат архіпелагу — помірно-морський, із м’якою зимою, прохолодним літом та великою кількістю опадів. Частими є сильні вітри та шторми, що суттєво впливають на господарську діяльність і транспортне сполучення. Берегова лінія сильно розчленована, з численними затоками, мисами та острівцями. Природні умови сприяли розвитку рибальства, а в сучасний період — туризму та відновлюваної енергетики. Історія Перші поселення на островах з’явилися ще в мезоліті. У неоліті тут сформувалися землеробські громади, про що свідчать мегаліти, менгіри та кургани. В бронзову і залізну добу населення займалося скотарством, рибальством і примітивним ремеслом. У перші століття нашої ери острови населяли пікти та кельти. З VI століття значного поширення набуло християнство, центрами якого стали монастирі, засновані ірландськими місіонерами, зокрема з острова Іона. З кінця VIII століття Гебридські острови зазнали вікінгських набігів і поступово опинилися під владою Норвегії. У цей період сформувалося Королівство Островів, де поєднувалися скандинавські та кельтські традиції. Давньонорвезька мова тривалий час використовувалася поряд із гаельською. У XIII столітті контроль над архіпелагом став предметом боротьби між Норвегією та Шотландією. Після Пертського договору 1266 року Гебридські острови офіційно перейшли під владу Шотландії. Значну роль у місцевому управлінні відігравали клани, зокрема клан Макдональд, відомий як Лорди Островів. У пізньому середньовіччі та ранній новий час острови залишалися відносно ізольованими. Місцеве населення зберігало традиційний уклад життя, заснований на скотарстві, рибальстві та натуральному господарстві. У XVIII–XIX століттях Гебридські острови зазнали значних соціально-економічних змін, пов’язаних із Гайлендськими чистками. Багато мешканців були змушені емігрувати до Північної Америки та інших регіонів. Це призвело до скорочення населення і занепаду традиційної культури. У XX столітті архіпелаг увійшов до складу Великої Британії як частина Шотландії. Сьогодні Гебридські острови відомі збереженням гаельської культури, мови та традицій, а також відіграють важливу роль у розвитку туризму й відновлюваної енергетики. Визначні місця Фінгалова печера — відома морська печера на безлюдному острові Стаффа, що належить до Внутрішніх Гебридських островів у Шотландії. Посилання Гебридські острови // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006.