NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tumba das Águias

Tumba das Águias, também chamada de Câmara de Isbister, é uma câmara mortuária neolítica localizada na beira de um penhasco em Isbister, South Ronaldsay em Orkney, Escócia. Primeiramente explorada por Ronald Simison em 1952, que conduziu as próprias escavações até 1973. Avisado por Simison, o arqueólogo John Hedges então montou um estudo do lugar, elaborando um relatório técnico e escrevendo um livro que popularizou o nome que deu ao lugar, Tumba das Águias . 16.000 ossos humanos foram encontrados no sítio (cerca de 338 indivíduos), bem como 725 de pássaros. Foram identificados como predominantemente oriundos da espécie de águia marinha de cauda branca (Haliaeetus albicilla) e eram de 8 a 20 animais e despertou interesse pois poderiam ser considerados totens animais. Eram tidos de início como sendo depositados na fundação, mas depois houve contestação a partir de novas técnicas de datação. As águias foram catalogadas como mortas por volta de 2450–2050 AC, 1.000 anos antes da construção da tumba, mas partes foram removidas. Isso tem sido confirmado por provas crescentes encontradas em outros sítios que mostram que as tumbas de Orkney permaneceram em uso por muitas gerações . Referências Ligações externas Tomb of the Eagles Página oficial Tomb of the Eagles - Orkneyjar.com Odyssei Adventures
Гробница орлов

Гробница орлов, или Орлиная гробница, — камерная гробница эпохи неолита. Находится на скалистом утёсе в Исбистере на юго-востоке острова Саут-Роналдсей, Оркнейские острова. Впервые памятник исследовал Рональд Саймисон (Ronald Simison) в 1958 году, а в 1976 г. он провёл здесь раскопки. По его следам более подробные раскопки провёл Джон Хеджес (John Hedges), который составил технический отчёт и написал книгу о данном памятнике. Именно благодаря книге Хеджеса название памятника утвердилось в обиходе. В гробнице и её окрестностях обнаружено 16 тыс. человеческих, а также 725 птичьих костей; последние в основном относились к орлану-белохвосту (всего от 8 до 20 птиц). Первоначально орланов относили ко времени сооружения гробницы, позднейший анализ показал, что они умерли около 2450—2050 г. до н. э., то есть на тысячу лет позже. Это подтверждает выдвинутую ранее гипотезу о том, что оркнейские гробницы могли использоваться многими поколениями местных жителей. Гимбутас пишет, что птиц ловили в силки и приносили в жертву богине смерти.[1] Примечания Ссылки Tomb of the Eagles Official Webpage Tomb of the Eagles — Orkneyjar.com
Greenside Church

Die Greenside Church ist ein Kirchengebäude der presbyterianischen Church of Scotland in Edinburgh. Sie liegt an der Royal Terrace am nördlichen Fuß des Calton Hill. Das Gebäude ist als Denkmal der höchsten Kategorie A klassifiziert. Geschichte Die Kirche steht an einer Stelle, an der sich im Mittelalter ein Kloster der Karmeliten befunden hatte. Dieses Kloster wurde nach der Reformation in Schottland aufgegeben und das Gebäude zunächst als Unterbringungsort für Leprakranke genutzt, bevor es gänzlich verfiel. Die heutige Kirche ist ein neugotischer Bau des Architekten James Gillespie Graham. Sie wurde am 6. Oktober 1839 fertiggestellt. Orgel Die Orgel wurde 1933 von der Orgelbaufirma Ingram & Company (Edinburgh) erbaut und 1964 durch die Orgelbauer Henry Willis & Sons (London) umfassend überarbeitet. Zuletzt wurde das Instrument 1993 von der Orgelbaufirma Rushworth & Dreaper (Liverpool) restauriert. Die Orgel hat 21 Register auf zwei Manualen und Pedal. Die Spiel- und Registertrakturen sind elektro-pneumatisch. Koppeln: II/I und II/II (jeweils auch als Sub- und Superoktavkoppeln), I/P, II/P (auch als Superoktavkoppel) Einzelnachweise Weblinks Website der Kirche (en) Greenside Parish Church, Edinburgh, Scotland’s Churches Trust
Сейнт Джайлс

„Сейнт Джайлс“ или „Свети Егидий“ (на английски: St Giles' Cathedral) е съборна катедрална сграда в Единбург. Принадлежи на шотландската презвитерианска църква. Около 900 години храмът е бил религиозен център на Единбург и в днешно време е център на презвитерианството. Намира се в самия център на града и е отправна точка на много туристически маршрути. Източници
Cathédrale Saint-Gilles d'Édimbourg

La cathédrale Saint-Gilles (en anglais : Saint Giles' Cathedral) est un édifice construit en 1120 et situé sur le Royal Mile, à Édimbourg, en Écosse. Il est considéré comme l'église-mère du presbytérianisme. L'église n'est pas strictement une cathédrale, car l'Église d'Écosse n'a pas d'évêques. Elle ne fut que brièvement au XVIIe siècle un siège épiscopal du diocèse d'Édimbourg. Histoire L'église initiale subit un incendie en 1385 et fut reconstruite au cours du XVe siècle. Diverses chapelles furent ajoutées au cours des ans, augmentant ainsi la taille de l'édifice. En 1466, Saint-Gilles devint une église collégiale. La tour-lanterne fut ajoutée vers 1490. Le 7 juillet 1559, à l'apogée de la Réforme écossaise, le conseil d'Édimbourg installa le réformant John Knox comme prêtre de Saint-Gilles. Il y fut enterré en 1572. Il est commémoré par un vitrail au XIXe siècle placé dans le mur sud de l'église et depuis 1904 par une statue de bronze côté nord. C'est dans cet édifice qu'eut lieu, le 23 juillet 1637, une émeute contre le culte anglican que voulait imposer Charles Ier d'Angleterre, d'Écosse et d'Irlande et qui déclencha les guerres des évêques et, au-delà, les guerres des Trois Royaumes. Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des cathédrales de Grande-Bretagne Liens externes (fr) Fiche sur le site Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Écosse Portail du protestantisme Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Cattedrale di Sant'Egidio

La cattedrale di Sant'Egidio (in inglese St. Giles' Cathedral o High Kirk of Edinburgh) è il principale luogo di culto della Chiesa di Scozia a Edimburgo, situato al centro della Royal Mile. Talvolta è indicata come chiesa madre del presbiterianesimo, che si distingue in quanto non possiede vescovi, rendendo la chiesa non una cattedrale in senso stretto, ma una parrocchiale per parte della città vecchia di Edimburgo. Il luogo di culto è stato un punto di riferimento per la città per oltre 900 anni, sebbene sia stata realmente sede vescovile della diocesi di Edimburgo per due periodi nel XVII secolo (1635–38 e 1661–1689), quando l'episcopalianesimo ottenne, grazie all'appoggio della Corona, importanza all'interno della Chiesa scozzese (vedi Guerre dei Vescovi). Prima della Riforma la città di Edimburgo non aveva avuto una cattedrale, essendo compreso dell'arcidiocesi di St Andrews. Denominazione La chiesa è intitolata a Sant'Egidio, santo protettore dei lebbrosi. Storia La fondazione dell'edificio originario viene fatta risalire al 1124 ad opera di Davide I di Scozia. Davide elevò Edimburgo a Burgh, con vasti possedimenti monastici. Architettura Di particolare interesse è la Thistle Chapel. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Sant'Egidio Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su stgilescathedral.org.uk. Sito ufficiale, su stgilescathedral.org.uk. (EN) cathedral of Saint Giles, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (EN) Cattedrale di Sant'Egidio, su Structurae.
Katedra św. Idziego w Edynburgu

Katedra Świętego Idziego (ang. St Giles' Cathedral) – główny obiekt sakralny Kościoła Szkocji w Edynburgu. Mieści się przy ulicy High Street i placu Parliament Square. Kościół został wzniesiony w latach 1385-1410, ale posiada także wcześniejsze elementy oraz późniejsze znaczne zmiany i uzupełnienia, obejmujące oblicowanie ścian zewnętrznych gładkim murem ciosowym przez Williama Burna i dobudowę kaplicy Ostu przez Roberta Lorimera w 1910 roku. Wyjątkowa szkocka budowla kościelna, zbudowana w monumentalnej skali i zdominowana przez charakterystyczny obiekt – wieżę zwieńczoną iglicą podpartą przez 8 łęków oporowych. Gruzy wcześniejszej budowli obudowane późnogotyckimi ścianami zewnętrznymi, charakteryzującymi się spiczastołukowymi oknami z płynącymi maswerkami; narożne kamienne czubowe i żabkowane szczyty; sklepienia obejmujące całkowicie narożne kąty. Przy katedrze znajduje się Thistle Chapel z 1911 r. Bibliografia High Street and Parlament Square, st Giles (High) Kirk Historic Scotland
Catedral de Santo Egídio

A Catedral de Santo Egídio ou São Gil (em inglês St. Giles' Cathedral) é uma catedral da Igreja da Escócia dedicada a Santo Egídio, santo padroeiro da cidade. Localizada na Milha Real de Edimburgo, esta catedral sido local de culto cristão desde o século XII. Em 1559, a igreja tornou-se local de culto protestante com John Knox, expoente da Reforma na Escócia, como seu ministro. É considerada a Igreja Matriz do Presbiterianismo. A catedral foi sede de um bispo por pelo menos dois períodos do século XVII: de 1636 a 1638 e de 1661 a 1689, quando os bispos apoiados pela Coroa escocesa ganharam poder no Igreja da Escócia ("Kirk"). Durante a maior parte da história pós-reforma, a Igreja da Escócia não tem tido bispos, dioceses ou catedrais, mas mesmo assim o termo "catedral" ainda é utilizado. Santo Egídio é a sede episcopal da cidade de Edimburgo. Cinco serviços são realizados todos os domingos, bem como serviços diários e os serviços especiais para o estado e as ocasiões cívicas. Em 2014, Calum MacLeod tornou-se ministro. Em abril de 2025, Scott Rennie, o primeiro ministro assumidamente gay da Igreja da Escócia, tornou-se ministro. Referências Ligações externas Catedral St. Giles (em inglês) Fotos e Imagens (em inglês) Construções na Milha Real (em inglês)
St Modan’s Parish Church (Rosneath)

Die St Modan’s Parish Church ist ein Kirchengebäude der presbyterianischen Church of Scotland im Zentrum der schottischen Ortschaft Rosneath auf der Halbinsel Rosneath in der Council Area Argyll and Bute. 1974 wurde die im neogotischen Stil erbaute St Modan’s Parish Church in die schottischen Denkmallisten in der höchsten Kategorie A aufgenommen. Die Kirche ist heute noch als solche in Benutzung. Geschichte Bereits seit den Zeiten des Heiligen Modans, dem die heutige Kirche geweiht ist, im 6. Jahrhundert befand sich eine Kirche in Rosneath. Der Vorgängerbau, die heute in Ruinen erhaltene St Modan’s Old Church, die selbst wahrscheinlich teilweise auf einem früheren Kirchengebäude aufbaute, stammt aus dem Jahre 1780 und ist in die Denkmalkategorie B eingeordnet. Die heutige Kirche wurde als Ersatz für den Vorgängerbau im Jahre 1854 errichtet. Als Architekt war David Cousin für die Planung verantwortlich, der verschiedene Kirchen entlang der schottischen Westküste entwarf. Als Glocke wurde die aus dem Jahre 1610 stammende Burgerhuis-Glocke eingesetzt. Beim ersten Jakobitenaufstand im Jahre 1715 diente ihr Läuten zur Versammlung der Gemeindemitglieder. Wahrscheinlich ist sie aus diesem Grunde in Walter Scotts Werk Das Herz von Midlothian erwähnt. 1862 wurde das südliche Querschiff hinzugefügt; 1873 schließlich das nördliche. Die 1875 installierte Orgel ist ein Geschenk der Prinzessin Louise, die auch 1917 den Altar spendete. Der Altaraufsatz aus dem Jahr 1931 zeigt das Letzte Abendmahl und ist eine Gabe der Prinzessin zum Gedenken an den George Douglas Campbell und John Campbell, den achten beziehungsweise neunten Duke of Argyll. Einzelnachweise Weblinks Eintrag zu Rosneath, St Modan’s Parish Church auf trove.scot, der Datenbank von Historic Environment Scotland (englisch)
Out Skerries

Out Skerries er en øgruppe bestående af flere små holme, hvoraf nogle er beboede. Øgruppen er en del af Shetlandsøerne i Skotland, og udgør både den østligste del af Shetlandsøerne og af hele Skotland. Lokalt omtales øerne som Da Skerries eller blot Skerries. Øerne har været beboet siden bondestenalderen, hvorfra der er fundet rester af to huse på Queyness. The Battle Pund er et rektangel på 13 m op den bredeste side, som er markeret med store sten, der stammer fra bronzealderen. Det er en struktur som minder Haltadans på Fetlar, men formålet er uekndt. Geografi Out Skerries ligger omkring 6 km nordøst for Whalsay, og Bound Skerry markerer det østligste punkt i Shetland, blot 300 km vest for Tjeldstø i Norge. De vigtigste øer i gruppen er Housay, Bruray og Grunay. Højeste punkt på Bruray, Bruray Ward, er den østligste bakke i Skotland. En lang række skær, småøer og klippestakke omgiver hovedøerne. Disse inkluderer Hevda Skerries og Wether Holm mod nord, Holm mod syd samt Lamba Stack og Flat Lamba Stack mod øst. Stoura Stack og Hogg ligger syd for Grunay. Bound Skerry, som har et fyrtårn, flankeres af Little Bound Skerry og Horn Skerry. Uden for Mio Ness på den sydvestlige spids af Housay findes North og South Benelip samt Easter Skerries. Derudover ligger Filla, Short og Long Guen (kendt som Guens), Bilia Skerry og Swaba Stack her. I en isoleret gruppe mellem hovedøerne i Out Skerries og Mainland ligger Little Skerry og Vongs, mens Muckle Skerry er en mere nordlig udløber. Referencer Litteratur Dey, Joan (1991). Out Skerries – an Island Community. Lerwick: The Shetland Times. ISBN 0-900662-74-3. Eksterne henvisninger
Skerries Exteriores

Las Skerries Exteriores (del inglés: Outer Skerries) son un grupo de islas en el archipiélago de las islas Shetland, Escocia.​ A veces se les llama simplemente Skerries, aunque ello puede llevar a confusión con las Pentland Skerries. Las Skerries Exteriores se encuentran ubicadas a unos 7 km al noroeste de Whalsay, y constituyen el territorio más oriental de Escocia, a 320 km de Noruega. Las islas principales, todas de pequeño tamaño, son Housay, Bruray y Grunay. Las Skerries Exteriores albergan una población de 76 habitantes. Solo Housay y Bruray están pobladas, y están conectadas por un puente. Las islas cuentan con escuela primaria y secundaria, dos tiendas, una fábrica de procesamiento de pescado y una iglesia. La escuela secundaria es la segunda más pequeña del Reino Unido: en 2004 solo tenía dos alumnos. La principal industria del grupo de islas es la pesca. Bruray Constituye el territorio más oriental de Escocia. Un ferry conecta las Skerries Exteriores con Vidlin y Lerwick en la isla Mainland. La isla de Bruray, conectada con las otras islas habitadas de las Skerries Exteriores, alberga la escuela más pequeña de Escocia. El Puente Skerries (Skerries Bridge) fue construido en 1957 para conectar esta isla con la isla vecina de Housay. Housay Housay es la mayor de las tres islas que componen el grupo de las Skerries Exteriores, los territorios más orientales de las islas Shetland. La isla tiene una población aproximada de 45 personas y alberga una oficina de correos, dos tiendas, una iglesia y el ayuntamiento. El Puente Skerries (Skerries Bridge) fue construido en 1957 para conectar esta isla con la isla vecina de Bruray. Grunay Grunay (no confundir con Gruney, isla al norte de Shetland) es una isla deshabitada. La isla alberga el faro de Bound Skerry, el punto más oriental de Escocia. Desde 1972 el faro funciona de forma automatizada. [1]. Referencias Enlaces externos Undiscovered Scotland, sobre las Skerries Exteriores
Skerries extérieures

Les Skerries extérieures, en anglais Out Skerries, en gaélique écossais Sgeirean a-muigh, forment un petit archipel d'Écosse situé à l'Est des Shetland, en mer du Nord. Composé d'une dizaine d'îles et îlots dont les principales, Bound Skerry, Housay, Bruray et Grunay, l'archipel n'est habité que par 76 personnes sur Housay et Bruray, ces deux îles étant reliées par un pont routier. À l'automne 2010, l'archipel est mis en vente pour la somme de 250 000 livres sterling. La communauté de Crofting, qui assure la gestion des principales îles, n'a cependant pas manifesté d'intérêt pour cette acquisition. Références Liens externes (en) Shetland Local Plan - Skerries Community Council Area Statement (lire en ligne) (en) « Shetland Islands Council - Port de Bruray » Portail des îles Portail de la mer du Nord Portail de l’Écosse
Outer Skerries

Le Outer Skerries, spesso chiamate Out Skerries o semplicemente The Skerries (sebbene quest'ultima denominazione possa generare confusione con le Ve Skerries), sono un gruppo di isole facente parte delle Shetland, in Scozia. Esse si trovano circa quattro miglia a nord-est dell'isola di Whalsay e costituiscono la parte più orientale della Scozia, a soli 320 chilometri dalla Norvegia. Geografia Le isole principali, tutte di piccole dimensioni, sono Housay, Bruray e Grunay. La popolazione ammonta a soli 76 abitanti. Le prime due isole sono abitate e sono collegate da un ponte sospeso. Infrastrutture Le isole possiedono una scuola elementare e una scuola media, due negozi, uno stabilimento per la lavorazione del pesce, una pista d'atterraggio ed una chiesa. La scuola media è la più piccola del Regno Unito: dal 2015 essa contava un solo allievo. La principale attività economica esercitata sulle isole è la pesca. Note Bibliografia Joan Dey, Out Skerries - an Island Community, ISBN 0-900662-74-3 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Outer Skerries
Out Skerries

De Out Skerries zijn een archipel in Shetland. De archipel ligt ten oosten van de Shetlandeilanden, en maakt deel uit van het Verenigd Koninkrijk. De drie grootste eilanden zijn Housay, Bruray en Grunay. Het meest dichtbijgelegen grotere eiland van de Shetlands is Whalsay. De eilanden Bruray en Housay zijn sinds 1899 met elkaar verbonden via een brug, die in 1957 is vervangen. In 2003 telden de eilanden 76 inwoners, waarvan de meeste inwoners werkzaam zijn in de visserij. Op Bruray ligt een kleine luchthaven en zijn er scheepsverbindingen met Lerwick en Vidlin.
Аут-Скеррис

Аут-Скеррис (Аут, англ. Out Skerries) — группа небольших островов в восточной части архипелага Шетландских островов, Шотландия. Этимология Окончание названия -Скеррис (англ. Skerries) возможно означает шхеры — архипелаг, состоящий из мелких скалистых островов. География Аут-Скеррис является крайней восточной точкой Шотландии. Включает в себя острова Баунд-Скерри, Бререй, Грюнэй, Хаусей и другие. Ближайшие крупные острова — Мейнленд и Уолси на западе, Йелл на северо-западе и Фетлар на севере. Общая площадь островов — четыре квадратных километра. Население Население островов сосредоточено на двух островах Бререй и Хаусей. Экономика Паромы компании «Shetland Islands Council Ferries» обеспечивают сообщение с деревней Видлин и городом Леруик на восточном берегу Мейнленда и с деревней Симбистер на острове Уолси. Работает аэродром с оборотом более 600 пассажиров в год (2009). Образование Работает средняя школа «Skerries School», три учащихся средних классов, четыре в начальных классах, четверо в подготовительных классах (2009 год). В 2015 году в школе проходил обучение единственный ученик Арон Андерсон, прославившийся как «Самый одинокий британский школьник». Достопримечательности Действующий маяк «Аут-Скеррис» на острове Баунд-Скерри построен в 1858 году Дэвидом и Томасом Стивенсонами. В 1971 году включён в список архитектурных памятников категории «B». См. также Список островов Шотландии Список Шетландских островов Примечания
Out Skerries

Out Skerries (av fornnordiska: "östra skären"), ofta nedkortat till the Skerries, är några tätt liggande öar som är en del av Shetlandsöarna i Skottland. Öarna ligger omkring 7 km nordöst om Whalsay. Öar Huvudöarna är Housay, Bruray och Grunay, av vilka de två första är bebodda och förenade av en bro. Grunay är sedan fyrvaktarbostaden övergavs 1972 obebodd. Mindre holmar och skär runt Out Skerries är Billia Skerry, Bound Skerry, Easter Skerry, Filla, Flat Lamba Stack, Grunay, Hevda Skerries, Horn Skerry, Lamba Stack, Little Bound Skerry, Little Skerry, Long Guen, Muckle Skerry, North Benelip, Old Man's Stack, Short Guen, South Benelip, Swaba Stack, Tamma Skerry, The Hogg, Vongs, och Wether Holm. Historia 1800-talets invånare på Out Skerries bodde ännu i mycket enkla hus, enplansbyggnader om två rum byggda av stenbumlingar tätade med kalkbruk och torvtak. I senare hälften av 1800-talet täcktes dock vissa av hustaken med tjärpapp. Källor
Papa Stour

Papa Stour és una illa localitzada a l'arxipèlag de les Shetland, a Escòcia. L'illa té una població d'unes 20 persones, algunes de les quals han immigrat des d'una petició per a residents en els anys 70. El principal assentament de l'illa és Biggings, des d'on hi ha ferries que parteixen cap a West Burrafirth, a l'illa de Mainland. L'illa ocupa una superfície de 828 hectàrees i la seva altitud màxima sobre el nivell del mar és de 87 metres. El costat oest de l'illa és un lloc d'especial interès científic i els mars que envolten l'illa són una zona especial de conservació. Història El nom de l'illa deriva del nòrdic antic Papey Stóra, que significa "gran illa dels papar" (monjos gaèlics), en distinció a Papa Little Papa Stour és el tema d'un manuscrit redactat en 1299 en nòrdic antic, que constitueix el document sobre les Shetland més vell encara conservat. El manuscrit narra el dramàtic incident a la casa del duc Hakon Magnusson, posteriorment rei Hakon V de Noruega. L'any 2005 la població havia caigut fins als 20 habitants, després de seriosos desacords entre els illencs que van arribar als tribunals, i que va propiciar que un cert nombre de persones abandonés l'illa i l'escola tanqués.[1] . Referències Papa Stour and 1299: Commemorating the 700th Anniversary of Shetland's First Document, Barbara I. Crawford ISBN 1-898852-83-9 Enllaços externs Llibre sobre el manuscrit de 1299 Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine. Fotos de Papa Stour, per Conrad Arxivat 2016-01-09 a Wayback Machine. Papa Stour - Historia i mapa Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. Papa Stour - Guia Arxivat 2013-01-06 at Archive.is
Papa Stour

Papa Stour 4,5 x 3 km stor og har et areal på 8 km², ligger nordvest for hovedøen Mainland og 32 km fra Shetlandsøernes hovedby Lerwick. De 15 indbyggere bor på øens østside og lever hovedsagelig af kvægavl og turisme. Den østlige halvdel er frugtbar, mens den vestlige ubeboede del er et naturområde med sjældne fugle og plantearter og en meget speciel klippekyst med mange rugende fugle. Papa Stour kommer fra det uddøde vestnordiske sprog norn og betyder præst. Formodentlig har keltiske missionspræster allerede i det 7 århundrede allerede før vikingerne dannet en kristen menighed I 1977 og 1982 frilagde man et nordboerhus fra det tidlige 13 århundrede. Indtil til det 17. århundrede var Papa Stour under norsk herredømme, selvom Shetlandsøerne 1472 kom under Skotland. Indtil det 18. århundrede ejede Lord Thomas Gifford of Busta og Lord Arthur Nicolson of Lerwick øen og drev et indbringende fiskeri med seks fiskebåde i det fiskerige farvand. Fiskeriet gjorde at omkring 1900 lå befolkningstallet stabilt på 360 indbyggere, men dampskibene gjorde at fiskeriet blev centraliseret til Lerwick og manglen på tørv førte til, at der 1940 kun var 100 indbyggere tilbage. Fra 1970 lykkedes det regeringen med støtteordninger at få flere indbyggere til øen og skolen blev igen åbnet, men blev lukket 1996, efter at befolkningstallet var faldet til 20. Eksterne henvisninger