NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Flensburger Schiffbau-Gesellschaft

Flensburger Schiffbau-Gesellschaft est une entreprise de construction navale, située dans la ville de Flensbourg dans le nord de l'Allemagne Historique Les chantiers 'Flensburger Schiffbau-Gesellschaft ont été fondés en 1872 par un groupe de cinq armateurs locaux qui, auparavant, avaient tous leurs bateaux à vapeur construit en Angleterre comme la plupart des armateurs allemands l'ont fait au XIXe siècle. Le premier navire construit, le grand voilier Doris Brodersen à coque métallique, a été livré à l'un des partenaires fondateurs en 1875. Le cargo à vapeur Septima a été commandé un an plus tard. Depuis les chantiers Flensburger Schiffbau-Gesellschaft ont livré plus de 700 unités de différents types de bateaux à cargaison et bateaux à moteur et a également construit des voiliers, des péniches, des docks flottants, des pétroliers, des navires de pêche, des navires à passagers, des navires de guerre et même des sous-marins. Flensburger Schiffbau-Gesellschaft a été acquis par Egon Oldendorff en mars 1990, puis revendu à certains membres de l'encadrement en décembre 2008. Sélection de navires construits par Flensburger Schiffbau-Gesellschaft Navires historiques Doris Brodersen, premier navire construit, un grand voilier livré en 1875 Septima, premier vapeur livré en 1876 Deutschland et Brême, deux sous-marins de la marine marchande livrés en 1916 1939 - 1945, la livraison de 28 sous-marins (Unterseeboot) de Type VII C et VII C/41. Le premier sous-marin lancé par les chantiers Flensburger Schiffbau-Gesellschaft a été le U-351 le 27 mars 1941, et le dernier sous-marin a été le U-1308 le 22 novembre 1944. Il s'agit de sous-marins qui ont été effectivement mis en service dans la Kriegsmarine. Navires contemporains Transport civil UND Adriyatik, un navire roulier RO-RO livré en 2001 pour U.N Ro-Ro İşletmeleri A.Ş, une société de transport turque. Trois ferries de classe côtier pour la compagnie canadienne BC Ferries. MV Northern Expedition pour la compagnie BC Ferries pour la ligne Port Hardy à Prince Rupert. Huit ferries de fret ConRo220 pour la compagnie Cobelfret. Six ferries de fret RoRo3900 pour la compagnie DFDS. Huit ferries de fret RoRo3750 pour la compagnie Ulosoy Sealines. Deux ferries de fret ConRo220 pour la compagnie Bore Ltd/Rettig Group Ltd. Quatre ferries de fret RoRo2200 pour la compagnie Seatruck Ferries. Navires de guerre Trois navires classe Oste (type 423), navires de surveillance électroniques pour la marine allemande. Deux navires classe Elbe (type 404), navires de ravitaillement pour la marine allemande. Deux navires classe Berlin (type 702), navires de ravitaillement pour la marine allemande. Quatre des six rouliers de classe Point class pour le transport stratégique pour le ministère britannique de la Défense. Galerie Une galerie de navires construits par Flensburger.. Voir aussi Liste des U-Boote de la Seconde Guerre mondiale Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Flensburger Schiffbau-Gesellschaft » (voir la liste des auteurs). Références Portail du monde maritime
Flensburger Schiffbau-Gesellschaft

Flensburger Schiffbau-Gesellschaft (danska: Flensborg Skibsværft) är ett av Tysklands största varv och etablerades som aktiebolag 1872, nära den dansk-tyska gränsen i norra Flensburg. Det första fartyget som sjösattes, var stålskeppet Doris Brodersen 1875. Varvet har byggt mer än 700 fartyg sedan dess. Skeppsvarvet är den dominerande industriverksamheten i staden. Omkring år 1900 hade varvet redan mer än 2 000 anställda, vilket medförde en stor inflyttning söderifrån. Flensburger Schiffbau-Gesellschaft är idag[när?] specialiserat på att bygga moderna Ro-ro-fartyg i en av världens största överbyggda skeppsbyggningshallar. Hallen stod färdig 1982 och är 275 meter lång. Varvet hade på 2100-talet drygt 750 anställda och orderboken var fylld fram till åtminstone 2013. År 2024 tvingades varvet att ställa in betalningarna. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Flensburger Schiffbau-Gesellschaft. Skeppsvarvets hemsida
Glambæk (Femern)

For alternative betydninger, se Glambæk. (Se også artikler, som begynder med Glambæk) Glambæk var en borg på Femern. Glambæk blev opført i 1200-tallet og anlagt på en landtange mellem Østersøen og bugten Burger Binnensee. Øen var blevet erobret af holstenerne i starten af 1400-årene, men Erik af Pommern tilbageerobrede øen og borgen i 1416. Under trediveårskrigen blev borgen i 1627 indtaget og ødelagt af Johann Tserclaes Tilly. Eksterne henvisninger Kilde Skalk nr. 4, august 2007.
Glambæk

Glambæk (German: Burg Glambek) was a castle in Femern (German: Fehmarn) on the north-east coast of Schleswig-Holstein in what is now Germany. Glambæk was built in the 13th century by Valdemar Sejr and protected the land between Baltic Sea and Burger Binnensee. The island was captured at the beginning of the 15th century, but Erik of Pommern took it and the castle back again in 1416. During the Thirty Years' War, it was captured and destroyed in 1627 by Johann Tserclaes, Count of Tilly. References Skalk nr. 4, August 2007. External links Pictures of Glambeck castle ruins
Glambæk

Glambæk (in tedesco: Burg Glambek) è stato un castello dell'isola di Fehmarn, nella parte nord-orientale dell'attuale stato tedesco dello Schleswig-Holstein. Il castello fu costruito nel XIII secolo da Valdemaro II di Danimarca per proteggere le terre tra il mar Baltico e il Burger Binnensee. Il castello fu perso all'inizio del XV secolo ma poi ripreso da Eric di Pomerania nel 1416. Durante la guerra dei trent'anni fu preso e distrutto nel 1627 da Johann Tserclaes, conte di Tilly. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Glambæk Collegamenti esterni Foto delle rovine, su belocal.de. URL consultato il 16 giugno 2014 (archiviato dall'url originale il 25 maggio 2014).
Burg Glambek

Burg Glambek (borgruin Glambek) är resterna av en medeltida borg i Burg auf Fehmarn i norra Tyskland. Den ursprungligen danska befästningsanläggningen uppfördes 1210 vid ön Fehmarns södra strand och förstördes 1628 i trettioåriga kriget. Idag kan ruinen beses. Borgruinen Glambek är den enda bevarade tegelbyggnaden i sitt slag i Schleswig-Holstein. Historik År 1210 lät Valdemar Sejr (Valdemar II av Danmark) uppföra en stor befästningsanläggning på halvön Burgtiefe vid Fehmarns södra strand. Byggnadsverket, som var säte för öns amtman, hade en cirka fyra meter hög rektangulär ringmur som hade längden 36 meter och bredden 53 meter. Utanför fanns en skyddsvall med vallgrav och vindbrygga och innanför två vakttorn, flera påkostade slottsrum, stall, lada, bakhus, brygghus och fem brunnar. År 1248 ägde här ett glansfullt bröllop rum när hertig Kristofer (sedermera Kristofer I av Danmark) gifte sig med Margarete Sprenghest (sedermera Margareta Sambiria av Pommerellen). År 1420 förstördes borgen delvis av Erik av Pommern och hans trupper, men återerövrades kort därefter. Mellan 1430 och 1460 var borgen ett tillhåll för sjörövare. Efter 1558 var Glambek obebodd. Förstörelse och friläggning Under trettioåriga kriget intogs Fehmarn 1627 av Jean de Merode och 500 soldater ur kejserliga armén. I samband med återerövringsförsöket 1628 genom Kristian IV av Danmark förstördes Burg Glambek slutgiltigt. Därefter användes borgens tegelstenar av öns invånare som byggnadsmaterial. Så småningom försvann borgens rester under en sanddyn. Den stora Stormfloden 1872 frilade delar av anläggningen. Ett högvattenmärke på muren visar hur högt vattnet steg denna novembernatt 1872. Efter 1908 blev ruinen systematiskt utgrävd. Idag är den 11x11 meter stora nedre delen av huvudtornet bevarad samt en lång sträcka av ringmuren. Staden Burg auf Fehmarn är inte uppkallad efter Burg Glambek utan efter en mycket äldre, numera försvunnen borg som ursprungligen låg inom dagens stadsområde. Bilder Källor Burgruine Glambeck (tyska) Informationsbroschyr utgiven av Tourismus-Service Fehmarn. Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Burg Glambek, 24 maj 2014. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Burg Glambek.
Base aérienne de Schleswig-Jagel

La base aérienne de Schleswig-Jagel est une base aérienne de la Luftwaffe située près de la ville de Jagel dans le land du Schleswig-Holstein en Allemagne. Fondée en 1916, la base a connu une occupation militaire continue jusqu'à nos jours. Elle a notamment été utilisée lors du Pont aérien de Berlin. Pendant les années de la Guerre froide la base a abrité le MFG-1 du Marineflieger, l'Aéronavale allemande. La base abrite aujourd'hui les Tornado de reconnaissance de l'Aufklärungsgeschwader 51 (AG-51 ou 51e escadre de reconnaissance). Portail de l’aéronautique Portail de l’histoire militaire Portail du Schleswig-Holstein Portail de l’Allemagne
Möllner Seenplatte

Die Möllner Seenplatte (auch Möllner Seenkette oder Möllner Seenlandschaft) ist Teil des Naturpark Lauenburgische Seen und besteht aus sieben Seen mit einer Gesamtfläche von etwa 135 ha, die östlich und nördlich der Stadt Mölln im Kreis Herzogtum Lauenburg liegen. Es sind dies – in dieser Folge ursprünglich vom Hellbach durchflossen – der Drüsensee, Lütauer See, Schmalsee, Hegesee, Schulsee, Stadtsee und Ziegelsee. Der Ziegelsee wird vom Elbe-Lübeck-Kanal durchquert, der westlich an Mölln vorbeiführt. Der Hellbach ändert im Verlauf der Durchquerung der Seen mehrfach den Namen: Gudower See–Sarnekower See: Seemannbach Sarnekower See–Gudower Mühle: Mühlenbach Gudower Mühle–Drüsensee: Hellbach Drüsensee–Lütauer See: Lütauer Bek Schmalsee–Fischtreppe "Auf den Dämmen": Pinnau Die ursprünglich in den Hegesee führende Pinnau wurde für den Betrieb der Möllner Stadtmühle als „Mühlengraben“ (historisch „Mühlenbek“, seltener „Mühlenfließ“) zur Stadt umgeleitet, um dort an der Mühle in den Schulsee einzumünden. Einzelnachweise
Kunsthalle Kiel

The Kunsthalle zu Kiel is an art museum in the German city of Kiel. With 2,000 square metres (22,000 sq ft) of display space, it is the largest museum in the city. It is north of the city centre on Düsternbrooker Weg. It has a lecture hall, a small café and a sculpture garden. Building The institution was founded in 1903 by Lotte Hegewisch of Christian-Albrechts-Universität zu Kiel to house an art gallery. Designed by Georg Lohr, the building was constructed between 1908 and 1909, opening on 14 November 1909 by Carl Neumann, chairman of the Schleswig-Holsteinischer Kunstverein, founded in 1843. It has a shell limestone facade in the Neo-Baroque and Jugendstil styles. In front of the entrance are two bison sculptures by August Gaul. In the 1950s a new staircase was added, followed by an extension in 1986. In 2012 a re-design of the entrance hall was completed. Collections The museum houses the Schleswig-Holsteinischen Kunstverein's collection, including objets d'art, photographs, video art, sculptures and paintings. Topics covered include 19th century Romanticism, the Russian 'Wandermaler' painters, German Expressionism, German Impressionism and international art since 1945. The building also houses the Antikensammlung Kiel, founded in 1895 and consisting of ancient sculptures and a collection of casts of classical sculptures, the latter having been founded in 1838. The Antikensammlung is attached to the university. Much of the original collection was destroyed in World War Two air raids. Provenance research In July 2018 the Kunsthalle zu Kiel published a provenance research dossier on 85 paintings and 9 sculptures. Gallery List of directors 1971–1990: Jens Christian Jensen 1992–2000: Hans-Werner Schmidt 2002–2009: Dirk Luckow 2010–present: Anette Hüsch References Bibliography Dirk Luckow (ed.) Kunsthalle zu Kiel. DuMont, Köln 2007, ISBN 978-3-8321-9011-8 (in German) Hans Tintelnot: Die Kunsthalle zu Kiel. Zur Geschichte eines Museumsbaus. Nordelbingen 1960 (in German) Jens Christian Jensen (ed.) 100 Jahre Kieler Woche - Lyonel Feininger: Gemälde, Aquarelle und Zeichnungen, Druckgraphik. Verlag: Kunsthalle zu Kiel der Christian-Albrechts-Universität, Kiel 1982 (in German) External links Website Antikensammlung Kiel website Literature by and about Kunsthalle Kiel in the German National Library catalogue
Kunsthalle zu Kiel

De Kunsthalle zu Kiel is een museum annex Kunsthalle in de hoofdstad Kiel van de Duitse deelstaat Sleeswijk-Holstein. Gebouw De in 1909 gebouwde Kunsthalle ligt aan de Düsterbrooker Weg, ten noorden van de Kieler binnenstad, achter de Schlossgarten, in de nabijheid van het Kieler Fjord. Het trappenhuis dateert uit de jaren vijftig; het gebouw is in 1986 uitgebreid met een open, daglichtdoorlatende nieuwbouw. Met 1300 m² is de Kunsthalle de grootste expositieruimte van de hoofdstad. De Kunsthalle beschikt over een zaal voor lezingen en een klein zelfbedieningsrestaurant. Collectie De Kunsthalle, die in 1855 werd gesticht door de Schleswig-Holsteinischer Kunstverein, is in het bezit van een eigen kunstverzameling en toont schilderijen, beeldhouwwerken, objectkunst, foto- en videokunst. De nadruk ligt op: kunst van de negentiende eeuw: romantiek met Franz von Lenbach, Max Liebermann, Lovis Corinth en Wilhelm Trübner Russische "Wandermaler" (De Zwervers of Peredvizjniki), zoals Ilja Repin, Ivan Kramskoj, Ivan Sjisjkin en Isaak Levitan Duitse impressionisten en expressionisten, zoals Emil Nolde, Ernst Ludwig Kirchner, Karl Schmidt-Rottluff, Erich Heckel en Max Pechstein nieuwe zakelijkheid internationale kunststromingen na 1945, waaronder werken van Cobra met onder anderen Asger Jorn, Karel Appel en Lucebert. De Kunsthalle is in het bezit van een beeldenpark met beeldhouwwerken van onder anderen: Per Kirkeby, Alf Lechner, August Gaul en Karl Prantl. In het gebouw bevindt zich eveneens de in 1986 gestichte Antikensammlung Kiel, een omvangrijke verzameling afgietsels van beelden en enkele originele stukken, die toebehoort aan de Universiteit van Kiel. Van de oorspronkelijke verzameling is een groot deel gedurende de Tweede Wereldoorlog verloren gegaan. Literatuur Dirk Luckow: Kunsthalle zu Kiel, Köln: DuMont 2007. ISBN 9783832190118 Externe links http://www.kunsthalle-kiel.de/ http://www.antikensammlung-kiel.de
Кунстхалле Киля

Кунстхалле Киля (нем. Kunsthalle zu Kiel) — художественная галерея в городе Киль (земля Шлезвиг-Гольштейн), открытая в 1909 году рядом с местным Дворцовым парком; строительства необарочного особняка началось в 1908; здание было значительно разрушено в годы Второй мировой войны и восстановлено в 1958 году; в 1982—1986 годах оно было расширено за счёт пристройки, созданной по проекту архитектора Дитхельма Хоффмана. Коллекция Кильского кунстхалле располагает как работами, созданными во времена Дюрера, так и произведениями современного искусства. История и описание Здание В 1903 году земельный участок рядом с Дворцовым парком Килья был подарен городу Лотте Хегевиш (Lotte Hegewisch, 1822—1903), работавшей в Кильском университете — с целью строительства художественной галереи. Необарочного здание с элементами модерна было построено по проекту архитектора Георга Лора в период с 1908 по 1909 год: 15 ноября 1909 года состоялась торжественная церемония открытия, которую провел председатель Шлезвиг-Гольштейнской художественной ассоциации Карл Нойманн. Перед входом в музей находятся два скульптурных изображения зубров, созданные скульптором-анималистом Августом Гаулем. В 1950-х годах к порталу стала вести новая лестница. После масштабных разрушений музейного здания во время Второй мировой войны, в 1958 году последовала его реконструкции (см. также Кунстхалле Ростока). В 1986 году к нему была добавлена пристройка, возведённая по проекту архитектора Дитхельма Хоффмана, которая позволила разместить школу живописи, видеостудию и специализированную библиотеку. Новый проект фойе был создан архитектурным бюро «Sunder-Plassmann» и реализован в 2012 году — открыв вид на Кильский фьорд. Кроме того, в здании и рядом с ним есть лекционный зал, читальный и учебный залы, небольшое кафе и сад скульптур. Коллекция В музее хранится коллекция Шлезвиг-Гольштейнской художественной ассоциации, основанной в 1843 году — собрание «простирается» от работ, созданных во времена Альбрехта Дюрера до произведений современного искусства: немецкие импрессионисты и экспрессионисты также присутствуют в коллекции. Музейный фонд насчитывает 1200 картин и 300 скульптур — в том числе и произведения Эмиля Нольде, Георга Базелица, Нео Рауха и Герхарда Рихтера. В Графическом собрании (Grafische Sammlung) насчитывается около 40 000 работ, в том числе и работы Рембрандта, Адольфа фон Менцеля и Отто Дикса; фотографические работы и произведения видео-арта также присутствуют в собрании. См. также Deichtorhallen Кунстхалле Эмдена Примечания Литература Dirk Luckow (Hrsg.): Kunsthalle zu Kiel. DuMont, Köln 2007. (нем.) ISBN 978-3-8321-9011-8 Hans Tintelnot: Die Kunsthalle zu Kiel. Zur Geschichte eines Museumsbaus. (нем.) Nordelbingen 1960. Jens Christian Jensen (Hrsg.) 100 Jahre Kieler Woche — Lyonel Feininger: Gemälde, Aquarelle und Zeichnungen, Druckgraphik. Verlag: Kunsthalle zu Kiel der Christian-Albrechts-Universität, Kiel 1982. (нем.) Ссылки Kunsthalle zu Kiel: Düsternbrooker Weg 1, 24105 Kiel (нем.). museen-sh.de. Museumsverband Schleswig-Holstein und Hamburg e. V. / digiCult Verbund. Дата обращения: 7 августа 2019.
Kunsthalle Kiel

Kunsthalle Kiel (Konsthallen Kiel) är ett konstmuseum i Kiel i förbundslandet Schleswig-Holstein i Tyskland. Byggnaden Museibyggnaden uppfördes 1909 och ligger omedelbart norr om Kiels centrum vid Kieler Förde, nära slottsparken. Huset har byggts i omgångar. Så har trapphallen tillkommit under 1950-talet och en ny utställningssal tagits i bruk 1986. Allt som allt är utställningsytan 13.000 kvadratmeter, den största i en konsthall i Schleswig-Holstein. Utanför byggnaden finns en skulpturpark. Samlingar och utställningar Grundstommen i museets samlingar är konst som samlats ihop av Schlesvig-Holsteins konstförening (Schleswig-Holsteinischer Kunstverein), vilken stiftades 1855. Grundsamlingen består till någon del av äldre verk, men framför allt konst från 1700- och 1800-talen. En stor del består av verk av lokala konstnärer. Av modern impressionistisk och expressionistisk konst finns målningar av bland annat Emil Nolde, konst från riktningen Nya sakligheten och internationell konst från perioden efter 1945. En stor del av samlingarna gick förlorad under åren 1933–1945. År 1986 flyttade man in en mängd romerska antika reliefer, byster och andra skulpturer i både i form av original i marmor och som gipskopior eller andra avgjutningar. Kunsthallen är administrativt en del av Kiels universitet. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från norska Wikipedia (bokmål/riksmål), Kunsthalle Kiel, 22 december 2008. Externa länkar Kunsthalle Kiels webbplats Webbplats för konsthallens antiksamling
Vesterværk

Vesterværk (på tysk Westerwerk) er en lille sø med et areal på 19 ha beliggende vest for Lyksborg kommune i Tremmerup Skov (Tved Skov). I administrativ henseende hører søen under Lyksborg i Slesvig-Flensborg kreds i den nordtyske delstat Slesvig-Holsten. I den danske tid hørte søen under Munkbrarup Herred (Munkbrarup Sogn). Søen har afløb til Flensborg Fjord gennem Kildedalen. Søen omkranses af rørsumpvegetation. Mod øst er der ellesump. Vesterværk er første gang nævnt 1781. Søen er dannet ved inddæmning af et lille ca. 1000 m langt nor af Flensborg Fjord. Den fungerede i middelalderen som fiskdam for munkene fra Ryd Kloster. Noter
Sakstrup

Sakstrup, Sakstorp (dansk) eller Saxtorf (tysk) er et gods beliggende øst for Risby og Bastrup på halvøen Svansø i det sydøstlige Sydslesvig. Administrativt hører godset under Risby Kommune i Rendsborg-Egernførde kreds i den nordtyske delstat Slesvig-Holsten. I kirkelig henseende hører godset under Risby Sogn. Sognet lå i den danske tid indtil 1864 i Risby Herred (senere Svans godsdistrikt, Egernførde Herred). Allerede i den sene middelalder var Sakstrup et betydeligt adelsgods. I 1509 blev godsområdet udvidet med strøgods i Risbyherred. I 1600-tallet havde godset en fælles ejer med de omgivende godser Eskildsmark, Ornum og delvis Stubbe. Næsten alle besiddelser lå i Risby Sogn (navnlig i Bastrup, Kasmark, Lose, Norby, Mismark, Patermis og Risby selv). Dertil kom Guggelsby i Siseby Sogn under fælles ejenskab med Stubbe. Som led i oprettelsen af de store godser blev mange landsbyer og gårde på Svansø nedlagt og indbyggerne flyttet til godserne. Ejerskabet over godset skiftede flere gange. Der kan bl.a. nævnes adelsfamilierne Ahlefeldt, Rantzau og Blome. I årene 1691 til 1748 var gården i Brocksdorff-familiens eje. Sakstrup voksede efterhånden til halvøens største gods og udgjorde en selvstændig jurisdiktion i Svans Godsdistrikt (det tidligere Risby Herred), indtil patrimonialjurisdiktionen blev afksaffet i 1853. Samme år kom godset med omegnen under det nyoprettede Egernførde Herred som fælles underretsdistrikt. Allerede 1799 blev bøndernes livegenskab ophævet. Stednavnet er første gang dokumenteret 1499. Stednavnet er afledt af personnavnet Sakse, som går etymologisk tilbage til saks (i betydning kniv og sværd, sml oldnordisk sax). Det er etymologisk samme stednavn som Savstrup i Angel. Måske har ogsâ nordtyske / saksiske nybyggere givet anledning til navnet. Den nuværende hovedbygning er opført 1852 af røde mursten og i nygotisk stil, efter at den barokke forgængerbygning brændte ned i 1847. Den nye trefløjede hovedbygning i to etager er omkranset af voldgrave og park. Sidefløjenes gavle fik karakteristiske kamtakker. Bygningen er fredet. Noter
Manoir de Saxtorf

Le manoir de Saxtorf se trouve dans le domaine du même nom, dans la commune de Rieseby située dans la presqu'île de Schwansen au nord du Schleswig-Holstein (nord de l'Allemagne). Historique Le domaine de Saxtorf appartient à la fin du XVe siècle aux chevaliers de Wohnsfleth, puis en 1494 au chevalier Heinrich von Blome qui construit un manoir, mais la famille Ahlefeldt l'acquiert peu de temps après, et donne un nouvel élan à l'exploitation des terres. Il entre ensuite dans la puissante famille Rantzau (de) par mariage, jusqu'en 1633, et de nouveau aux Ahlefeldt jusqu'en 1690, où il est acquis par les Brockdorff. La famille von Ahlefeldt récupère Saxtorf en 1741. Cai von Ahlefeldt fait construire un château à la française en 1648, mais celui-ci brûle à la Noël 1847. Il ne reste qu'une petite partie qui est intégrée au château actuel. La reconstruction, menée par l'architecte hambourgeois Friedrich Stammann, dure jusqu'en 1852. Le château se présente sous la forme d'un château néogothique écossais, selon la vogue de l'époque en Europe. Il a trois corps de bâtiment de briques, surmontés d'une haute tour de cinq étages. Le château a servi à partir des années 1970 de décor pour des films et des feuilletons télévisés allemands. Portail des châteaux Portail du Schleswig-Holstein Portail des monuments historiques en Allemagne