NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palais Brühl-Marcolini

Le palais Brühl-Marcolini est un édifice de Friedrichstadt qui fait aujourd'hui partie de la municipalité de Dresde sur la rive gauche de l'Elbe. Il est construit par Johann Christoph von Naumann (de) en 1719 pour la princesse de Teschen, maîtresse d'Auguste le Fort. Il ne doit pas être confondu avec l'ancien palais Brühl de Dresde, aujourd'hui disparu. Historique Le comte von Brühl, ministre à la cour de Saxe, en est propriétaire en 1736. Il fait arranger le palais par Johann Christoph Knöffel (de) qui comprend en plus une orangerie et un nouveau jardin à la française. La fontaine de Neptune (1741-1744) est particulièrement remarquable. Elle est l'œuvre de Lorenzo Mattielli (en). Le comte Marcolini, conseiller secret de Frédéric-Auguste, achète le palais en 1774 et le fait rebâtir par Johann Daniel Schade et Johann Gottfried Knutsch (de). Il est décoré de statues de Johann Baptist Dorsch et de Thaddäus Ignatius Wiskotschill. Le portail d'honneur est orné de deux lions de grès, de deux Hermès et des armoiries du comte et de la comtesse, née O'Kelly. Wiskotschill quant à lui sculpte des lanternes et d'autres statues, visibles aujourd'hui dans le parc du Bürgerwiese (de) à Dresde. Beaucoup disparaissent dans les attaques aériennes britanniques du 13 au 15 février 1945. Napoléon s'y arrête à partir du 10 juin 1813. Metternich est reçu en audience le 26 juin avec l'intention d'obtenir des concessions en Pologne, en Prusse, dans le nord de l'Allemagne et en Illyrie. L'empire autrichien entre en guerre le 11 août 1813 et avec le traité d'union de Teplitz du 9 septembre 1813 est à l'initiative d'un nouvel ordre européen. Carl Ernst Werner, conseiller municipal de Dresde, en est le propriétaire en 1839. Il le transforme en appartements à louer. Richard Wagner et le sculpteur Ernst Hähnel y seront locataires. Aujourd'hui Le salon chinois, où a eu lieu l'entrevue de Napoléon et de Metternich, et le salon pompéien ont été récemment restaurés avec les fresques de ce dernier, de la main de Johann Ludwig Giesel, mais le reste du palais est depuis 1849 un hôpital dénommé Krankenhaus Dresden-Friedrichstadt. Les bâtiments d'époque de la cour d'honneur ont disparu, ainsi que le jardin à la française. Source (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « Palais Brühl-Marcolini » (voir la liste des auteurs). Voir aussi château de la Faisanderie Waldschlösschen (Dresde) Portail du baroque Portail de la Saxe Portail des châteaux Portail du XVIIIe siècle Portail des monuments historiques en Allemagne
Haus Fährmann

Das Haus Fährmann liegt in der Straße An der Jägermühle 3 im Stadtteil Niederlößnitz der sächsischen Stadt Radebeul. Es wurde in der Mitte des 18. Jahrhunderts erbaut, später umgebaut und vereinfacht. Die beidseits stehenden Gebäude Paradiesstraße 26 und An der Jägermühle 1 (links) sowie An der Jägermühle 5 (rechts) sind ebenfalls denkmalgeschützt. Als Haus Fährmann stand das Gebäude bereits zu DDR-Zeiten seit mindestens 1973 unter Denkmalschutz, so wie das gegenüberliegende, inzwischen aus dem Denkmalschutz entlassene Haus Gärtner. Beschreibung Das mitsamt Nebengebäude und Einfriedung denkmalgeschützte Wohnhaus ist ein zweigeschossiger Putzbau, der längs zur Straße liegt. In dieser Ansicht zeigen sich fünf gleichmäßig gereihte Fensterachsen. Die Fenster werden von Sandsteineinfassungen eingerahmt. Obenauf sitzt ein „mäßig steiles“, ziegelgedecktes Walmdach mit einem „recht kurze[n]“ Dachfirst, in dem sich etwas außermittig ein Schornstein befindet. Die Seitenansicht ist zweiachsig. Das ebenfalls denkmalgeschützte Nebengebäude trägt ein Satteldach und steht giebelständig zur Straße, vom Haupthaus aus nach hinten gerückt. Gartenbahn Auf der gegenüberliegenden Straßenseite, über den an dieser Stelle eingefassten Lößnitzbach hinüber, liegt ein ebenfalls unter der Adresse An der Jägermühle 3 bekanntes Grundstück, auf dem eine personenbefördernde Gartenbahn betrieben wird (). Das Grundstück reicht vom Lößnitzbach bis an die Gleise der schmalspurigen Lößnitzgrundbahn (750 Millimeter), sodass es dort ab und zu zu Begegnungen zwischen Zügen unterschiedlicher Spurweiten kommt. Nach dem Andampfen im Frühling (1. Mai 2013) kommt es insbesondere an den Karl-May-Festtagen mit ihrer erhöhten Zugfrequenz zu solchen Zugbegegnungen, auch sind dann nicht nur die Regelzüge zu sehen, sondern die für das Fest verwendeten Lokomotiven und Wagen der Traditionsbespannung. Die heute vom Minibahnclub Dresden betriebene Gartenbahn-Anlage wurde im Jahr 1988 begonnen und das erste Mal befahren. Seitdem wurde sie kontinuierlich weiterentwickelt. Sie zeigt heute die beiden Spurweiten 127 Millimeter (5 Zoll) mit einer Streckenlänge von 450 Metern und 144 Millimeter (Maßstab 1:10) mit einer Streckenlänge von 80 Metern. Literatur Volker Helas (Bearb.): Stadt Radebeul. Hrsg.: Landesamt für Denkmalpflege Sachsen, Große Kreisstadt Radebeul (= Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland. Denkmale in Sachsen). Sax-Verlag, Beucha 2007, ISBN 978-3-86729-004-3. Weblinks Internetseite des Minibahnclubs Dresden. Übersichtsplan über das Fahrgelände. Dresdner Minibahnclub in Radebeul am 25. Juli 2010. Einzelnachweise
Deutsch-Sorbisches Volkstheater

Das Deutsch-Sorbische Volkstheater, sorbisch Němsko-serbske ludowe dźiwadło, in Bautzen ist das einzige professionelle bikulturelle Theater Deutschlands. Es ist eine wichtige Institution sorbischer, deutscher und deutsch-sorbischer Kultur. Geschichte In der ehemals zur Stadtbefestigung gehörenden Schützenbastei am Lauengraben wurde 1796 das Bautzener Theater eingeweiht. Zuvor hatten Aufführungen meist im alten Gewandhaus stattgefunden. Während und nach der Schlacht bei Bautzen 1813 diente das Theater als Lazarett. Nachdem es 1865 in den Besitz der Stadt überging, wurde es 1868/71 tiefgreifend umgebaut. 1905 erhielt es den 1840 von Ernst Rietschel geschaffenen Rietschelgiebel. 1963 kam es zum Zusammenschluss mit dem seit 1948 bestehenden Sorbischen Volkstheater. 1968 wurde das Theater im Zuge des geplanten Ausbaus der Stadt Bautzen zu einer modernen sozialistischen Stadt abgerissen und 1975 ein Theaterneubau in den Schilleranlagen errichtet. Am 12. September 2003 wurde auf der Ortenburg das Burgtheater/Dźiwadło na hrodźe als zweiter Theaterbau eingeweiht, in dem unter anderem Puppentheater aufgeführt wird, aber auch Möglichkeiten für Schauspiel der kleinen Form, für Lesungen, theatrale Experimente, musikalische Abende und Amateurtheater bestehen. Hier ist auch der Rietschelgiebel zu sehen. Die vor dem Hintergrund der sinkenden öffentlichen Mittel für 2002/03 vorgesehene Fusion der Theater von Bautzen, Zittau und Görlitz sowie der Neuen Lausitzer Philharmonie zu einem Kulturraum-Theater war ebenso wenig umsetzbar, wie die 2003/2004 vorgesehene Fusion des Deutsch-sorbischen Volkstheaters mit dem Sorbischen Nationalensemble in Bautzen. Nach eineinhalbjähriger Umbauzeit, in der vor allem der Brandschutz des Theaters aktuellen Standards angepasst wurde, fand am 17. Februar 2006 wieder die erste Vorstellung statt. Am 11. Januar 2012 konnte auch das Verwaltungs- und Funktionsgebäude „Societät“ nach der Modernisierung in Betrieb genommen werden. Innerhalb von ca. 10 Jahren wurden an den verschiedenen Theatergebäuden rund 18 Mio. Euro verbaut. Statistik In der Spielzeit 2016/17 besuchten 152.434 Gäste die 905 Veranstaltungen des Deutsch-Sorbischen Volkstheaters. Das Jahr 2017 brachte dem Volkstheater rund 155.000 Besucher bei über 950 Veranstaltungen. Es wurden 19 Premieren im Schauspiel und neun im Puppentheater gezeigt. Zu den Publikumshöhepunkten gehörte das Stück Die Olsenbande wandert aus im Bautzener Theatersommer. Sonstiges Das Theater bietet Schauspiel- und Puppentheater in deutscher, ober- und niedersorbischer Sprache. Bei vielen sorbischen Veranstaltungen wird Simultanübersetzung ins Deutsche per Kopfhörer angeboten. Der Bautzener Theatersommer im historischen Hof der Ortenburg ist mittlerweile überregional bedeutend. Intendant ist seit 1999 Lutz Hillmann. Weblinks Offizielle Internetpräsenz YouTube-Video: 3D Deutsch-Sorbisches Volkstheater YouTube-Video: 3D Theater-Foyers und Ensemble YouTube-Video: 3D Burgtheater/Ortenburg YouTube-Video: 3D altes Stadttheater Bautzen Einzelnachweise
Немецко-серболужицкий народный театр

Немецко-серболужицкий народный театр (в.-луж. Němsko-Serbske ludowe dźiwadło, нем. Deutsch-Sorbisches Volkstheater) — наименование театра, находящегося в городе Баутцен, Германия. Единственный в Германии профессиональный театр с репертуаром на лужицких языках. Культурный центр серболужицкого и двуязычного немецко-серболужицкого театрального искусства. История Первый серболужицкий театр был открыт в летом 1796 года по инициативе депутата городского совета Карла Вильгельма Августа Херинга (1749—1802), который основал в 1795 году акционерное общество, которое финансировало строительство серболужицкого театра. 26 октября 1796 года в Баутцене был основан первый в истории серболужицкого народа театр под названием «Budyske činohrajne dźiwadło».Театр был построен около городской стены между районами «Лавские гребни» и «Житные вики». В 1813 году во время битвы за Баутцен здание театра использовалось в качестве госпиталя и значительно пострадало при взятии города русско-прусскими войсками. 2 октября 1862 года в театре была представлена комедия «Rohowin Štyrirohač», которую постановил серболужицкий театральный деятель Петр Дучман. В 1865 году театр перешёл под управление городского совета и стал называться «Budyskе Měšćanskе dźiwadło». 2 сентября 1877 года в театре был сыгран первый студенческий спектакль. В 1868—1871 годах здание театра было капитально перестроено и расширено. После ремонта партер театра насчитывал 480 сидячих и 130 стоячих мест. В 1905 году театр был украшен созданным в 1840 году скульптурным панно «Трагедия Ореста» немецкого скульптора Эрнста Ритшеля. Во время нацистского режима представления на лужицких языках были запрещены и в здании действовал немецкий пропагандистский театр «Grenzlandtheater». В 1948 году в Баутцене была основана новая театральная труппа «Serbske ludowe dźiwadło» (Серболужицкий народный театр). В 1956 году театр был удостоен премии имени Якуба Чишинского. В 1968 году здание театра было разрушено во время запланированного переустройства улиц Баутцена. В 1975 году было построено новое здание современного театра. В этом здании с 2003 года действовал «Городской театр» (Burgtheater/ Dźiwadło). В этом же году для снижения государственных расходов городские театры в Баутцене, Гёрлице и Циттау, а также Новая лужицкая филармония были объединены в единую структуру под названием «Kulturraum-Theater», из которого в 2004 году отделилась двуязычная немецко-серболужицкая театральная труппа, объединённая с Серболужицким народным ансамблем Баутцена. После структурного реформирования 17 февраля 2006 года состоялось первое представление современного Немецко-серболужицкого народного театра. В настоящее время театр представляет кукольные и драматические программы на верхнелужицком и нижнелужицком языках. Ежегодно летом театр представляет фестивальную программу «Bautzener Theatersommer» на территории исторического дворца Ортенбург. Литература Michael Lorenz: Bautzner Theater Geschichten. Theater der Zeit, Berlin 2013 Дни лужицко-сербской литературы и искусства Ссылки Официальный сайт Архивная копия от 12 мая 2016 на Wayback Machine (нем.) (верхнелуж.)
Німецько-серболужицький народний театр

Німецько-серболужицький народний театр (в.-луж. Němsko-Serbske ludowe dźiwadło, нім. Deutsch-Sorbisches Volkstheater) — театр у місті Бауцен, Німеччина. Єдиний у Німеччині професійний театр з репертуаром на лужицьких мовах. Культурний центр серболужицького і двомовного німецько-серболужицького театрального мистецтва. Історія Перший серболужицький театр був відкритий влітку 1796 року за ініціативою депутата міської ради Карла Вільгельма Августа Херінга (1749—1802), який заснував 1795 року акціонерне товариство, яке фінансувало будівництво серболужицького театру. 26 жовтня 1796 року в Баутцені був заснований перший в історії серболужицького народу театр під назвою «Budyske činohrajne dźiwadło». Театр був побудований біля міської стіни між районами «Лавські гребені» і «Житні вікі». У 1813 році під час битви за Бауцен будівля театру використовувалася як госпіталь і значно постраждала під час взяття міста російсько-пруськими військами. 2 жовтня 1862 року в театрі була представлена комедія «Rohowin Štyrirohač», яку поставив серболужицький театральний діяч Петро Дучман. У 1865 році театр перейшов під управління міської ради і став називатися «Budyske Měšćanske dźiwadło». 2 вересня 1877 року в театрі був зіграний перший студентський спектакль. У 1868—1871 роках будівлю театру було капітально перебудовано і розширено. Після ремонту партер театру налічував 480 сидячих і 130 стоячих місць. У 1905 році театр був прикрашений створеним в 1840 році скульптурним панно «Трагедія Ореста» німецького скульптора Ернста Рітшеля. Під час нацистського режиму постановки на лужицьких мовах були заборонені і в будівлі діяв німецький пропагандистський театр «Grenzlandtheater». У 1948 році в Баутцені була заснована нова театральна трупа «Serbske ludowe dźiwadło» (серболужицький народний театр). У 1956 році театр був удостоєний премії імені Якуба Цішинського. У 1968 році будівлю театру було зруйновано під час запланованої перебудови вулиць Баутцена. У 1975 році було побудовано нову будівлю сучасного театру. У цій будівлі з 2003 року діяв «Міський театр» (Burgtheater/Dźiwadło). В цьому ж році для зниження державних витрат міські театри в Баутцені, Герліці та Циттау, а також Нова лужицька філармонія були об'єднані в єдину структуру під назвою «Kulturraum-Theater», із якої в 2004 році відділилася двомовна німецько-серболужицька театральна трупа, об'єднана з серболужицьким народним ансамблем Баутцена. Після структурного реформування 17 лютого 2006 року відбулася перше постановка сучасного Німецько-серболужицького народного театру. В даний час театр представляє лялькові і драматичні програми верхньолужицькою і нижньолужицькою мовами. Щорічно влітку театр представляє фестивальну програму «Bautzener Theatersommer» на території історичного палацу Ортенбург. Примітки Література Michael Lorenz: Bautzner Theater Geschichten. Theater der Zeit, Berlin 2013 Дні лужицько-сербської літератури та мистецтва Посилання Офіційний сайт (нім.), (в.-луж.)
Саксония

Свободна държава Саксония (на немски: Freistaat Sachsen; лужишки: Swobodny Stata Sakska) е една от шестнадесетте федерални провинции на Германия. Намира се в източната част на страната и граничи с провинциите Бранденбург, Тюрингия, Бавария и Саксония-Анхалт. Също така с държавите Чехия и Полша. Столица на Саксония е град Дрезден. Други по-големи градове са Лайпциг и Кемниц. Федералната провинция е образувана отново след Обединението на Германия през 1990 и заема приблизително земите на бившето Кралство Саксония (до 1918 година). По време на ранното Средновековие терминът Саксония се е отнасял за региона, който е заемал земите на днешните германски провинции Долна Саксония и Северен Рейн-Вестфалия. Саксонците мигрират там от земите на днешната провинция Шлезвиг-Холщайн между 250 и 500 година. Саксония не може директно да се свързва с всички значения на етнонима саксонци. Саксонец не се отнася само за жител на Саксония, има и англо-саксонци и трансилвански саксонци. География Саксония заема площ от 18 420 км² и има 4,149 млн. жители. Гъстотата на населението е 225 души/км². Граничи (от изток по посока на часовниковата стрелка) с Полша, Чехия и федералните провинции Бавария, Тюрингия, Саксония-Анхалт и Бранденбург. След 1989 населението на провинцията намалява като резултат на миграцията в бившата Западна Германия. Главна артерия на Саксония е река Елба, която преминава от югоизток на северозапад. Друга важна река, западно от Елба, е река Мулде. Река Ниса формира полската граница. Дяловете на Източна Саксония са южните части на историческия регион Лужица и се наричат Горна Лужица. В този регион живее малцинството лужишки сърби. Лужица е двуезичен регион. Най-високата точка в провинцията е връх Фихтелберг (Fichtelberg) с височина 1215 метра. Административно деление В резултат на административната рефора от 2012 г. Саксония е разделена на 13 окръга: Население Чужденци Брой и произход на част от чужденците в Саксония към 31 декември 2024 г.: Източници Външни препратки Официален правителствен портал Коледа в Саксония
Saxônia

A Saxônia (português brasileiro) ou Saxónia (português europeu) ou Saxe (em alemão: Sachsen; em alto sorábio: Sakska), oficialmente Estado Livre da Saxônia (alemão: Freistaat Sachsen; alto sorábio: Swobodny stat Sakska) é um dos 16 estados federados (Bundesländer) da Alemanha, no leste do país. Sua capital é Dresden (Dresda) e Leipzig (Lípsia) é a maior cidade. Seus limites são: a norte com o Brandemburgo, a leste com a Polônia (voivodias da Lubúsquia e da Baixa Silésia), a sul a República Checa, a sudoeste com a Baviera, a oeste com a Turíngia e a noroeste com a Saxônia-Anhalt. Divisão administrativa Desde 1 de agosto de 2008, após a reforma distrital ocorrida no estado, a Saxônia está dividida em três regiões (Direktionsbezirke) — Chemnitz, Dresden (Dresda), Leipzig (Lípsia) — que estão subdivididas em 10 distritos (Kreise, singular Kreis; ou ainda distritos rurais: Landkreise, singular Landkreis) e três cidades independentes (Kreisfreie Städte; ou ainda distritos urbanos: Stadtkreise, singular Stadtkreis), que possuem estatuto de distrito. Divisão administrativa até 31 de julho de 2008 Até 31 de julho de 2008, a Saxônia estava dividida em 22 distritos (Kreise, singular Kreis; ou ainda distritos rurais: Landkreise, singular Landkreis) e 7 cidades independentes (Kreisfreie Städte; ou ainda distritos urbanos: Stadtkreise, singular Stadtkreis). Existiam também 7 cidades independentes (Stadtkreise), que não pertenciam a nenhum distrito: Chemnitz (C) (2) Dresda (Dresden) (DD) (1) Görlitz (GR) (1) Hoyerswerda (HY) (1) Leipzig (L) (3) Plauen (PL) (2) Zwickau (Z) (2) Os distritos e cidades independentes acima estavam agrupados em três regiões administrativas (Regierungsbezirke, singular Regierungsbezirk): Chemnitz (2), Dresda (1) e Leipzig (3). Lista dos Ministros-Presidentes da Saxônia 1918 - 1919: Richard Lipinski (USPD) 1919 - 1920: Georg Gradnauer (SPD) 1920 - 1923: Wilhelm Buck (SPD) 1923: Erich Zeigner (SPD) 1923 - 1924: Alfred Fellisch (SPD) 1924 - 1929: Max Heldt (SPD) 1929 - 1930: Wilhelm Bünger (DVP) 1930 - 1933: Walter Schieck (no party) 1933 - 1935: Manfred Freiherr von Killinger (NSDAP) 1935 - 1945: Martin Mutschmann (NSDAP) 1945 - 1947: Rudolf Friedrichs (SPD, então SED) 1947 - 1952: Max Seydewitz (SED) 1990 - 2002: Kurt Biedenkopf (CDU) 2002 - 2008: Georg Milbradt (CDU) 2008 - : Stanislaw Tillich (CDU) Ver também História da Saxônia Castelo de Moritzburg Referências
Saška

Saška (nemško Freistaat Sachsen [ˈfʁaɪʃtaːt ˈzaksən]; gornjelužiškosrbsko Swobodny stat Sakska) je nemška zvezna dežela na jugovzhodu države, ki je po površini za okoli 2000 km² manjša od Slovenije, a z dobrimi štirimi milijoni prebivalcev šesta najštevilčnejša nemška zvezna dežela. Saška je tudi zgodovinska oziroma geografska regija, ki je širša od zvezne dežele. Ime Saške se namreč pojavlja tudi v zveznih deželah Saška - Anhalt in Spodnja Saška. Glavno mesto Saške je Dresden, največje mesto pa je Leipzig. Tretje po velikosti je Chemnitz, četrto Zwickau (gornjelužiško Šwikawa, češ. Cvikov/Zvíkov), druga večja mesta so še Plauen (gornjelužiško Pławno; češko: Plavno), Bautzen/Budyšin (neuradno glavno mesto Zgornjih Lužiških Srbov), Pirna, Freiberg, Görlitz, Kamenz, Meissen, Hoyerswerda, Zittau, Grimma, Döbeln, Annaberg-Buchholz, Aue-Bad Schlema, Riesa, Torgau (včasih je spadal v deželo Saška - Anhalt, ob razpustitvi dežel oziroma upravni reformi v Nemški demokratični republiki leta 1952 je bilo mesto Torgau priključeno okrožju Leipzig in je bilo tudi po združitvi Nemčije leta 1990 vključeno v obnovljeno deželo Saško). Glej tudi Plemenska vojvodina Saška Saška, vojvodina (volilna kneževina) Kraljevina Saška Saška - Anhalt Spodnja Saška Saška (razločitev) Sklici Zunanje povezave Uradna spletn stran
Саксонија

Саксонија (нем. Sachsen, глсрп. Sakska, лат. Saxonia), званично Слободна Држава Саксонија (нем. Freistaat Sachsen, глсрп. Swobodny Stat Sakska), је држава Немачке. На северу се граничи са Бранденбургом, на северозападу са Саксонија-Анхалтом, на западу са Слободном државом Тирингија, а на југозападу са Слободном државом Баварска. Поред тога, граница на истоку је међународна граница са Пољском, а на југу са Чешком. Историја Слободне државе Саксонија Прва „Слободна Држава Саксонија“ настала је 1918. по абдикацији краља Саксоније и распуштања Саксонског краљевства. Године 1945, „Земља Саксонија“ је постала део совјетске окупационе зоне у Немачкој. Осим историјске области Саксоније, обухватила је и мали део некадашње пруске провинције Шлезија. Године 1952, Саксонија је административно укинута и претворена у 3 округа: Лајпциг, Кемниц, касније преименован у Карл-Маркс-Штат и Дрезден. По укидању комунистичког режима у Немачкој Демократској Републици и њеног уједињења са Савезном Републиком Немачком, 1990, поново је установљена Слободна држава Саксонија као федерална држава Немачке. Географија У низије се убрајају околина Лајпцига, као и Горња и Доња Лужичка област на североистоку. Даље ка југу, предели су брдовити, а уз чешку границу су планински. Рудне горе (Erzgebirge) се простиру од Баварске до реке Елбе. Кањон Елбе кроз ове планине познат је као Саксонска Швајцарска. Планине на истоку су ниже (Лужичко горје). Најважнија, највећа и једина пловна река Саксоније је река Елба. Кроз државу протиче од југоистока ка северозападу. Друга значајна река је Шпреја. На источној граници је река Ниса, која се улива у Одру. Становништво Највећи градови Највећи градови Саксоније су Лајпциг и Дрезден, а за њима следи Кемниц, па Цвикау. Од уједињења Немачке 1990, Саксонија је изгубила око 600.000 становника исељавањем у друге крајеве Немачке. У држави Саксонија живи око 60.000 припадника словенске етничке групе Лужички Срби. Најзначајније црквене заједнице су Лутеранска (Евангелистичка) и Римокатоличка. Привреда Саксонија има најнапреднију економију од свих бивших источнонемачких држава. Економија је 2004. расла по стопи од 2,1%, што је више од националног просека. Ипак, стопа незапослености је висока, а инвестиције недовољне. Од индустријских грана најзначајније су микроелектроника и туризам. Референце Спољашње везе http://www.sachsen.de Саксонско министарство културе Природа Саксоније