NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dům národního parku (Bad Schandau)

Dům národního parku (německy Nationalparkhaus), také Centrum národního parku Saské Švýcarsko (Nationalparkzentrum Sächsische Schweiz), původně kino Míru (Filmtheater des Friedens) je novoklasicistní budova z roku 1953 stojící v saském lázeňském městě Bad Schandau. Mezi lety 1954–1991 sloužila budova jako kino, od roku 2001 slouží potřebám národního parku Saské Švýcarsko. Historie Zcela nová budova byla postavena v roce 1953 a v květnu následujícího roku se otevřela veřejnosti jako kino Míru (Filmtheater des Friedens). Jeho kapacita přesahovala 400 diváků a do roku 1980 jej vedl Erich Lein. Na svou dobu bylo vybavené moderní technikou, ale také občerstvením ve foyer a pokladnou s možností předprodeje. Do konce 70. let 20. století promítlo kino přes 8000 filmů a navštívily jej více než 4 miliony diváků. V polovině 80. let 20. století již vyžadovalo kino rozsáhlou rekonstrukci, kvůli které bylo v letech 1987–1989 uzavřeno. Náklady dosáhly částky téměř milion marek. Od 1. července 1991 zůstalo kino uzavřené a v následujících letech došlo k poškození a vykradení jeho interiéru. Nevyužívaná budova našla nové uplatnění jako Dům národního parku (Nationalparkhaus), který v ní sídlí od roku 2001. Bývalé kino Míru je památkově chráněné pod číslem 09222162. Popis K novoklasicistní budově směřující průčelím do ulice Dresdner Straße vedou ze dvou stran široká schodiště. Z průčelí vystupuje výrazný pískovcový rizalit zakončený trojúhelníkovým štítem. Vstupní hale dominují mramorové sloupy. Dochovaly se původní lustry. Kinosál byl v době svého vzniku moderně vybavený čalouněnými židlemi, širokoúhlým plátnem a čtyřkanálovým ozvučením. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kino Míru na Wikimedia Commons Nationalparkzentrum Sächsische Schweiz SZ: Wie ins Kino der Nationalpark einzog Denkmalpflege in Sachsen. Denkmalliste 09222162
Radnice v Bad Schandau

Radnice v Bad Schandau, lázeňském městě v saském zemském okrese Saské Švýcarsko-Východní Krušné hory v Německu, je expresionistická budova pocházející z počátku 20. let 20. století. Stojí na břehu Labe a je památkově chráněná. Historie Budova badschandauské radnice byla postavena na počátku 20. let 20. století poté, co byl roku 1920 úředně změněn název města z Schandau na Bad Schandau (česky Lázně Žandov). Jako sídlo městské samosprávy tak nahradila starší radniční budovu na náměstí z roku 1863. Stavba je situovaná průčelím k Dresdner Straße, jedné z hlavních ulic, zadní stranou pak k labskému nábřeží (ulice An der Elbe). Radnice nebyla stavebně nijak výrazně upravovaná a slouží nepřetržitě svému účelu; je sídlem vedení města Bad Schandau a také správního společenství, do kterého patří také sousední Rathmannsdorf a Reinhardtsdorf-Schöna. Budova byla v roce 2002 zasažena povodní. Je chráněná jako kulturní památka pod číslem 09222163 pro svůj stavební a historický význam. Popis Třípatrová budova s dvoupatrovou půdou je postavená v expresionistickém stylu. Stojí na obdélném půdorysu, fasáda má pískovou barvu. Střechu kryjí pálené tašky. Odkazy Související články Bad Schandau Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Radnice v Bad Schandau na Wikimedia Commons Oficiální stránky města Denkmalpflege in Sachsen. Denkmalliste 09222163
Kostel Panny Marie Prostřednice všech milostí (Bad Schandau)

Kostel Panny Marie Prostřednice všech milostí (německy Kirche Maria, Mittlerin aller Gnaden) je římskokatolický filiální kostel v saském lázeňském městě Bad Schandau. Původní klasicistní vila pochází z roku 1886 a roku 1927 byla vysvěcena jako kostel. Historie Původní klasicistní Villa Rudolph byla postavena roku 1886 podle plánů drážďanského architekta Christiana Friedricha Arnolda (1823–1890). Ta sloužila jako ubytování pro ruské diplomaty, kteří zde pobývali v létě během návštěv saských králů v místních lázních. Po první světové válce ztratila své opodstatnění a význam. V roce 1924 ji proto za částku 32 000 říšských marek odkoupila římskokatolická církevní obec a ještě téhož roku se v budově uskutečnila první mše svatá. Roku 1927 byla v Bad Schandau zřízena samostatná farnost a téhož roku vysvětil 1. června vilu upravenou na kostel míšeňský biskup Christian Schreiber (1872–1933). Mezi lety 1932 a 1948 byla místní farnost spojena s königsteinskou. Roku 1966 došlo k rozšíření modlitebního sálu na kapacitu 80 míst. Kostel je chráněný jako kulturní památka pod číslem 09222136 a je využíván k pravidelným nedělním bohoslužbám. Od roku 2018 náleží k Římskokatolické farnosti Pirna. Popis Budova vznikla jako klasicistní vila v petrohradském (ruském) stylu. Dvoupatrová stavba stojí na obdélném půdorysu. Hlavní fasádu člení výrazné nosníky s vysokými okny v přízemí a iónské sloupy v lodžii v patře. Nad nimi stojí jednoduchý trojúhelníkový štít. Výraznými prvky interiéru jsou dřevěný oltářní kříž a dvě sochy světců. V patře je umístěn byt faráře. Okolí kostela Vpravo od kostela stojí secesní výtah z roku 1904 spojující Bad Schandau s místní částí Ostrau. Přibližně 400 metrů západním směrem stojí evangelický městský kostel svatého Jana. Necelých 200 metrů jihozápadně ústí zprava do Labe řeka Křinice a 500 metrů severozápadně začíná tramvajová trať Dráha Křinického údolí. Odkazy Literatura MÖSCHNER, Dietmar. Kirchen in der Sächsisch-Böhmischen Schweiz. Bad Schandau: Tourismusverband Sächsische Schweiz e. V., 2002. 88 s. ISBN 3-9806841-0-5. (německy) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kostel Panny Marie Prostřednice všech milostí na Wikimedia Commons Oficiální stránky farnosti Denkmalpflege in Sachsen. Denkmalliste 09222136 (německy)
Hřbitovní kaple (Bad Schandau)

Hřbitovní kaple v saském lázeňském městě Bad Schandau (německy Friedhofskapelle Bad Schandau) je novorománská funerální stavba postavená v roce 1887. Historie Původní badschandauský hřbitov středověkého založení se rozkládal u kostela svatého Jana, kvůli opakovaným povodním byl však v roce 1599 přemístěn k Rathmannsdorfu do místa zvaného Hofleite. Roku 1627 je zde zmiňována hřbitovní kaple, v letech 1701–1703 přestavěná Balthasarem Hillem na hřbitovní kostel. Tento hřbitov zvaný „u svatého Jana“ sloužil až do roku 1895, kdy byl zrušen, v roce 1899 byl pak stržen i zchátralý hřbitovní kostel. Nový městský hřbitov byl založen v roce 1867 ve svahu při cestě Zaukenweg, která vede z Bad Schandau do vesnice Zauke, části obce Rathmannsdorf. Hřbitov doplnila v roce 1887 hřbitovní kaple sloužící od té doby nepřetržitě pro poslední rozloučení se zemřelými. V dalších letech nebyla nijak zásadně upravována a dochovala se tak v původní podobě. Je chráněná jako kulturní památka pod číslem 09222171. Popis Funerální stavba postavená v novorománském slohu stojí na obdélníkovém půdorysu. Patrová kaple je řešená jako Torhaus (dům s bránou), kdy průjezdem v přízemí prochází silnice do vsi Zauke a zároveň je kaple vstupní bránou na hřbitov. Fasáda je pískovcová a nese novorománské prvky. Dřevěná okna zakončuje jednoduchý oblouk. Galerie Odkazy Literatura MEICHE, Alfred. Historisch-Topographische Beschreibung der Amtshauptmannschaft Pirna. Dresden: Buchdruckerei der Wilhelm und Bertha v. Baensch Stiftung, 1927. 397 s. (německy) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hřbitovní kaple Bad Schandau na Wikimedia Commons Oficiální stránky farnosti Denkmalpflege in Sachsen. Denkmalliste 09222171
Radnice v Neustadtu in Sachsen

Radnice v Neustadtu in Sachsen, městě v saském zemském okrese Saské Švýcarsko-Východní Krušné hory v Německu, je barokní budova pocházející z let 1696–1703. Uprostřed náměstí situovaná stavba slouží svému původnímu účelu a je památkově chráněná. Historie Budova neustadtské radnice pochází z let 1696–1703 a je jednou z mála saských radnic situovaných uprostřed náměstí. V 18. a 19. století nesloužila jen k rokování vedení města, v přízemí sídlili také různí řemeslníci. Radniční sklep a taneční sál pocházejí z roku 1863. Jednotlivé místnosti sloužily dočasně jako lékárna, byt lékárníka či soud. Do roku 1972 hostila radnice v roce 1871 založenou sbírku starožitností, jež byla předchůdkyni dnešního městského muzea. Roku 1880 byl zbořen pivovar, který k radnici přiléhal. Během renovace v letech 1937–1938 obdržel radniční sál vitráže, na kterých jsou vyobrazena nejdůležitější městská řemesla. Ze stejné doby pocházela také sgrafita na třech stěnách zobrazující dějiny města, která však byla roku 1968 zakryta. Radnice v minulosti přečkala velké požáry města, včetně toho posledního ze dne 9. května 1945, kterému padlo za oběť na 70 domů. Poslední celková rekonstrukce proběhla v letech 1992–1995. Radnice slouží nepřetržitě svému účelu, je sídlem starosty a schází se zde městská rada. Je památkově chráněna pod číslem 09253465. Popis Zděná barokní stavba je významná po stránce architektonické, historické, ale také z hlediska utváření prostoru města. Stojí na půdorysu širokého písmene L a je dvoupatrová. Žlutou fasádu člení bílé lizény. Portál zdobí volutový štít spolu s neustadtským a saským znakem s letopočtem 1703. Vysoká valbová střecha je dvoupodlažní, na jižní straně opatřená dvěma podlouhlými vikýři (takzvané štiky) a na bocích dalšími menšími (rybí oka). Jako krytina slouží pálené tašky (bobrovky). Uprostřed střechy je umístěna cca 15 metrů vysoká věž s hodinami a zvonem zakončená cibulovou bání a korouhví. Galerie Odkazy Literatura MEICHE, Alfred. Historisch-Topographische Beschreibung der Amtshauptmannschaft Pirna. Dresden: Buchdruckerei der Wilhelm und Bertha v. Baensch Stiftung, 1927. 397 s. (německy) Begleitheft: Historischer Rundgang Neustadt in Sachsen. Neustadt in Sachsen: Stadtverwaltung Neustadt in Sachsen, 2007. 17 s. (německy) Související články Neustadt in Sachsen Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Radnice na Wikimedia Commons Oficiální stránky města
Vesnický kostel (Rückersdorf)

Vesnický kostel v Rückersdorfu (německy Dorfkirche Rückersdorf či Kirche Rückersdorf), místní části města Neustadt in Sachsen, je sakrální stavba náležející Evangelicko-luterské církevní obci Lauterbach-Oberottendorf. Vesnický kostel byl do dochované podoby přestavěn roku 1767 po velkém požáru vsi. Historie Rückersdorf byl založen patrně v průběhu 13. století a jako léno náležel míšeňskému biskupství. Z dochovaných pramenů nelze určit, zda měl v této době vlastní kostel nebo kapli. Jisté je, že ve středověku byl Rückersdorf farně příslušný k sousednímu Großdrebnitz. Samostatný farní kostel stál ve vsi nejpozději kolem roku 1500. Když byla roku 1559 ve vsi zavedena reformace, přešlo léno do vlastnictví saských kurfiřtů. V letech 1564, 1583 a 1676 prošel kostel rekonstrukcí. Při posledně uvedené úpravě byla zvětšena okna, nově vystavěna jižní stěna a kostel získal částečně nový mobiliář. Silná vichřice strhla roku 1660 polovinu střechy. Při stavebních úpravách roku 1722 byl nově zhotoven kůr a na něj umístěny nové varhany. Kostel byl poškozen během velkého požáru Rückersdorfu dne 16. listopadu 1766. Škody byly rychle opraveny a následujícího roku tak mohl být kostel nově vysvěcen. Zatím poslední rekonstrukce proběhla na počátku 21. století. Kostel spolu se hřbitovem je chráněn jako kulturní památka s číslem 09253951. Spravuje jej Církevní obec Lauterbach-Oberottendorf. Pravidelné bohoslužby se konají podle aktuálního rozpisu. Popis Jednolodní orientovaný sálový kostel je v jádru gotický, později renesančně a barokně upravovaný. Stojí na obdélníkovém půdorysu, vnější fasáda je prostá. Hlavní vchod je umístěný v jižní stěně. Polovalbová střecha je od roku 1885 krytá břidlicí. V přední části vybíhá sanktusník s korouhví. Ve zvonici visely původně dva zvony, velký nesl latinský nápis Anno Christi 1639 fecit Andreas Herold Dresdae. Protože se mezi oběma zvony objevila kvůli rozdílným tónům disharmonie, byly z nich roku 1885 ulity tři nové. Kněžišti dominuje dřevěný hlavní oltář s kazatelnou z roku 1676, která nese latinský nápis Renatus Friedrich Longolius Auspice Christo conscendit primus rostra Deo haec. Vpravo od oltáře je umístěna patronátní lóže. Po stranách lodi stojí zdobená dřevěná empora. Varhany pocházejí z roku 1798, ty předešlé z roku 1722 zničil blesk. Okolí kostela Kostel obklopuje ze všech stran hřbitov s pískovcovou ohradní zdí z roku 1885. Její výstavbu financoval místní rodák Gottlob Traugott Grützner. Před kostelem je umístěn památník obětem první světové války. Naproti přes ulici stojí fara z roku 1898. Galerie Odkazy Literatura MEICHE, Alfred. Historisch-Topographische Beschreibung der Amtshauptmannschaft Pirna. Dresden: Buchdruckerei der Wilhelm und Bertha v. Baensch Stiftung, 1927. 397 s. (německy) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vesnický kostel na Wikimedia Commons Kirchgemeinde Lauterbach-Oberottendorf
Kirche Ruppendorf

Die evangelische Dorfkirche Ruppendorf ist eine Saalkirche im Ortsteil Ruppendorf von Klingenberg im Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge in Sachsen. Sie gehört zur Kirchengemeinde Höckendorf in dem Kirchenbezirk Freiberg der Evangelisch-Lutherischen Landeskirche Sachsens. Geschichte und Architektur Die Saalkirche besaß ihre Erstdatierung auf das Jahr 1504 an der im Ersten Weltkrieg eingeschmolzenen großen Glocke. Ein Teil der Außenwand der Südseite und der Chor stammen aus dieser Zeit und haben den Brand am Mittwoch nach Ostern den 27. April 1639 überdauert. 18 Jahre dauerte die Wiederherstellung der Kirche. Bereits im Jahre 1674 wurde die ältere kleinere Kirche bis auf 3 Seiten dem Altarraum abgetragen und die Kirche 2 Ellen Höher und Länger in ihrer heutigen Form an gleicher Stelle erbaut. worauf ein Stein im Eingangsportal weist. Im Jahre 1557 bekam die Kirche einen ersten eigenen Pfarrer, Johann Nagler, und löste sich damit von ihrer Filialkirche in Höckendorf. Der als Dachreiter aufgesetzte Turm erhielt bei der Sanierung 1831 einen vergoldeten Turmknopf und ein Uhrwerk mit drei Zifferblättern, welche die Zeit in Richtung Süden, Westen und Norden anzeigen. Die ältere Sakristei wurde im Jahre 1911 durch den heutigen Neubau ersetzt. Ausstattung Das Hauptstück der Kirche ist ein Flügelaltar aus der Zeit um 1520 mit zwei Flügeln, in seinem Mittelschrein steht als Hauptfigur die geschnitzte Figur der Jungfrau Maria mit dem Christuskind, dieser ist eine Arbeit des Meisters der gleichen Altäre wie der Kirchen in Höckendorf und Seifersdorf, Der Aufsatz desselben ist eines jüngeren Datum um 1680, 1920 wurde die Predella aus dem 17. Jh. abgenommen und durch die heutige ersetzt. Der Taufstein trägt die Jahreszahl 1529. Gotische Wandmalereien, die bis an die Fensterrahmen der Südseite reichen, wurden bei der Sanierung 2009–2010 gesichert und verputzt. Das heutige Glockengeläut stammt von 1949, nachdem das 1892 erneuerte Geläut, welches das erste aus drei Glocken des 16. Jahrhunderts bestehende Geläut ersetzte, im Ersten Weltkrieg eingeschmolzen wurde und dasselbe Schicksal die am 19. Februar 1922 geweihten Glocken im Zweiten Weltkrieg ereilte. Orgel Eine erste Orgel wurde 1680 eingebaut, diese diente 1853 aus und wurde durch eine neue ersetzt. Eine weitere 1929 hergestellte, aber erst 1933 eingebaute Konzertorgel der Firma Barth & Boscher wurde 2003 durch eine aus der Kreuzkirche Dresden stammende Orgel (hergestellt 1956–1959) von der Firma Jehmlich ersetzt. Literatur Richard Steche: Ruppendorf. In: Beschreibende Darstellung der älteren Bau- und Kunstdenkmäler des Königreichs Sachsen. 2. Heft: Amtshauptmannschaft Dippoldiswalde. C. C. Meinhold, Dresden 1883, S. 72/73. Sächsische Zeitung, Ausg. Dippoldiswalde vom 21. Februar 2003 und 11. November 2016 Weblinks Informationen zur Jehmlich-Orgel in der Dorfkirche Ruppendorf Einzelnachweise
Kirche Lausa

Die evangelische Dorfkirche Lausa ist eine im Kern spätgotische Saalkirche im Ortsteil Lausa von Belgern-Schildau im Landkreis Nordsachsen in Sachsen. Sie gehört zum Pfarrbereich Belgern-Beilrode im Kirchenkreis Torgau-Delitzsch der Evangelischen Kirche in Mitteldeutschland. Geschichte und Architektur Die Saalkirche des 15. Jahrhunderts wurde gegen Ende des 17. Jahrhunderts umgebaut; Restaurierungen erfolgten im Jahr 1983. Das Bauwerk ist ein verputzter Bruchsteinbau mit eingezogenem, dreiseitig geschlossenem Chor und wird durch Strebepfeiler gestützt. Der schindelgedeckte Dachreiter ist mit geschweifter Haube und hoher Spitze, einer Wetterfahne mit der Jahreszahl 1690 sowie Halbmond und Stern auf der Spitze als Erinnerung an die Befreiung Wiens von den Türken im Jahr 1683 versehen. Zwei gekehlte Spitzbogenportale erschließen das Bauwerk, das von Spitzbogenfenstern mit Maßwerk, teils mit Fischblasen, erhellt wird. Im Innern wird der Raum von einer Bretterdecke abgeschlossen; ein weiter Spitzbogen vermittelt zwischen Saal und Chor. Reste von Wandmalereien des späten 15./frühen 16. Jahrhunderts wurden nur partiell freigelegt. Im Westen ruht eine L-förmige Empore aus dem 18. Jahrhundert auf einer eisernen Säule; eine Chorempore aus dem 17. Jahrhundert befindet sich an der Nordseite, die Sakristei ist über eine Spitzbogentür zugänglich und wird durch ein Spitztonnengewölbe abgeschlossen. Ausstattung Das Hauptstück der Ausstattung ist ein beachtenswerter Flügelaltar aus dem Jahr 1473 mit einer reich geschnitzten Rahmung aus dem Jahr 1700; er zeigt im Schrein die reich geschnitzten Figuren von Maria mit dem Kind, Maria Magdalena sowie vier weiteren weiblichen Heiligen; auf den Flügeln sind die gemalten Darstellungen der Geburt Christi, der Anbetung der Könige, der Heimsuchung und der Marienkrönung zu sehen. Auf den Außenseiten der Flügel sind die Verkündigung sowie eine Stiftungsinschrift zu sehen; im überreich gerahmten Aufsatz sind die trauernde Maria und Johannes der Evangelist dargestellt, das Kruzifix fehlt. Die Kanzel mit eingestellten Säulchen am Korb aus der Zeit um 1700 ruht auf einer gedrehten Säule. Der oktogonale Taufstein, dessen Kuppa mit Maßwerk und Rosetten verziert ist, stammt aus dem 16. Jahrhundert. Ein fast lebensgroßes Kruzifix aus der Zeit um 1500 ist farbig gefasst. Im Chor ist eine vermauerte spätgotische Sakramentsnische mit Kielbogen, Kreuzblume, Fialen und zwei Wappen erhalten. Zwei große ganzfigurige Pfarrerbildnisse sind Werke des 18. Jahrhunderts. Ein rustikales Kastengestühl aus der Zeit um 1700 mit schmückenden Scharnierblättern ist im Saal und an der Chornordwand aufgestellt. Die Orgel ist ein Werk von Conrad Geißler aus dem Jahr 1882 mit zwölf Registern auf zwei Manualen und Pedal. Literatur Georg Dehio: Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler. Sachsen II. Die Regierungsbezirke Leipzig und Chemnitz. Deutscher Kunstverlag, München/Berlin 1998, ISBN 3-422-03048-4, S. 468. Weblinks Website der Kirchengemeinde Einzelnachweise
Kirche Taura (Belgern-Schildau)

Die evangelische Kirche Taura ist eine im Kern romanische, mehrfach umgebaute Saalkirche in Taura (Belgern-Schildau) im Landkreis Nordsachsen in Sachsen. Sie gehört zum Pfarrbereich Schildau–Audenhain im Kirchenkreis Torgau-Delitzsch der Evangelischen Kirche in Mitteldeutschland und kann in der Regel nicht besichtigt werden. Geschichte und Architektur Die Kirche wurde unter Verwendung einer romanischen Chorturmanlage im frühen 16. Jahrhundert umgebaut und nach Zerstörungen im Dreißigjährigen Krieg erneuert. Restaurierungen wurden in den Jahren 1922 und 1991 vorgenommen. Das Bauwerk ist ein verputzter Bruchsteinbau, der eingezogene Chor ist mit einer polygonalen Apsis in Backstein geschlossen und mit Strebepfeilern versehen. An der Saalnordseite findet sich ein vermauertes Rundbogenfenster, ansonsten wird das Bauwerk durch Korbbogenfenster erhellt. Der eingestellte Westturm ist über quadratischem Grundriss erbaut, geht im Obergeschoss in einen oktogonalen Aufsatz über und wird durch eine geschweifte Haube mit Spitze aus dem Jahr 1740 bekrönt. Im Innern ist das Bauwerk flachgedeckt. Die Apsis ist mit einem Zellengewölbe aus dem frühen 16. Jahrhundert geschlossen. Flache Spitzbögen trennen den Chor vom Saal und von der Apsis. An drei Seiten sind schlichte Emporen in den Saal eingebaut, die vermutlich aus dem Jahr 1740 stammen. Ausstattung Zu den Schätzen der Kirche zählt ein spätgotischer Klappaltar vom Anfang des 16. Jahrhunderts. Die Predella ist bemalt mit Szenen der Martyrien der Heiligen Erasmus und Laurentius. Im Schrein ist Maria mit dem Kind zwischen dem Heiligen Georg und Anna selbdritt dargestellt. In den Flügeln je drei Heiligenfiguren sowie Darstellungen der Flucht nach Ägypten und der Anbetung der Könige. Die Außenseiten sind bemalt mit den Heiligen Georg und Martin sowie der Erhebung von Maria Magdalena und einer Verkündigungsszene. Die Kanzel ist mit leeren Bogennischen zwischen eingestellten Säulchen gegliedert und stammt aus der Zeit um 1600. Der gedrungene kelchförmige Taufstein ist ein Werk aus dem 13. Jahrhundert. Literatur Barbara Bechter, Wiebke Fastenrath, Heinrich Magirius (Bearb.): Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Sachsen II. Die Regierungsbezirke Leipzig und Chemnitz. Deutscher Kunstverlag, München/Berlin 1998, ISBN 3-422-03048-4, S. 930–931 (dehio.org). Weblinks Website der EKM Einzelnachweise
Schloss Großböhla

Das Schloss Großböhla ist ein Herrenhaus im Dahlener Ortsteil Großböhla im Landkreis Nordsachsen, Sachsen. Es gehört zu den markanten Bauwerken der Region und ist weithin sichtbar. Das Schlossgebäude und der dazugehörige Park stehen in enger Verbindung mit der Geschichte des Ritterguts Großböhla. Geschichte Die genaue Entstehungszeit des Schlosses ist nicht belegt. Vermutet wird, dass die Familie von Miltitz, die das Rittergut Großböhla zwischen 1715 und 1779 besaß, das Gutshaus errichten oder umbauen ließ. Durch Heirat gelangte das Rittergut in den Besitz der Familie von Krosigk. Diese Familie blieb fast 165 Jahre lang Grundherrschaft in Großböhla, hielt sich jedoch nicht dauerhaft dort auf. Das Schloss diente vor allem als Sommer- und Jagdschloss. Auch im Schloss, dem Park und der Kirche des Ortes hinterließ die Familie von Krosigk Spuren. Zu Beginn des 20. Jahrhunderts ging der Besitz auf die Familie von Bültzingslöwen über. Friedrich von Bültzingslöwen lebte gemeinsam mit seiner Frau Armgard, geborene von Krosigk, und den gemeinsamen Kindern bis in die 1940er Jahre auf dem Gut. Nach 1945 entging das Schloss einer geplanten Zerstörung. Später diente es unterschiedlichen Nutzungen, unter anderem als Unterkunft für Vertriebene sowie als öffentliche Einrichtung. Heute befindet sich das Gebäude in veränderter Nutzung und prägt weiterhin das Ortsbild von Großböhla. 1994 wurde das Schloss umfangreich restauriert. Architektur Das Schloss wurde im Laufe seiner Geschichte mehrmals baulich verändert. Heute zeigt sich das Schloss an der Straßenseite als ein dreigeschossiger Bau mit elf Achsen und einem mit vier Pilastern gegliederten Mittelrisalit, der mit einem Dreiecksgiebel, in dem sich ein Thermenfenster öffnet, abschließt. An einer Seite ist ein polygonaler Treppenturm angebaut, der mit einem ziegelgedeckten Zeltdach gedeckt ist. Parkanlage Zum Schloss gehört ein historischer Landschaftspark, der über mehrere Generationen hinweg gestaltet und verändert wurde. Er folgt in seiner Anlage dem Zeitgeschmack der jeweiligen Epoche und enthält sowohl landschaftliche als auch symbolische Elemente. Hugo Koch erwähnte den Park in seinem Werk Sächsische Gartenkunst (1910) im Zusammenhang mit der Entwicklung der ältesten Gartenkunst. Der Großböhlaer Park zeichnet sich durch eine Vielzahl von Teichen, verschlungene Wege und eine abwechslungsreiche Flora und Fauna aus. Er bietet damit sowohl Raum für Erholung als auch für Naturbeobachtung. Besonders hervorzuheben ist die Krosigk-Gruft im Park: eine über hundert Jahre alte Begräbnisstätte der früheren Rittergutsbesitzer. Um dieses Grabmal ranken sich bis heute Mythen und Erzählungen der Ortsbewohner. Der Park ist Teil des Landschaftsschutzgebietes „Dahle und Tauschke“ und wurde in den letzten Jahrzehnten zu einem Volkspark entwickelt. Für seinen Erhalt und die Pflege setzt sich der Heimatverein Böhla – Dorf der Teiche e.V. engagiert ein. Weblinks Quellen