NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Енгельська ТЕЦ

Енгельська ТЕЦ — теплова електростанція у Саратовській області Росії. Також відома як Енгельська ТЕЦ-3 (в системі нумерації, де ТЕЦ-2 та ТЕЦ-5 знаходились у Самарі, а ТЕЦ-4 у Балаково). В 1958 – 1962 роках ввели в дію першу чергу станції, що отримала чотири парові котли продуктивністю по 75 тонн пари на годину та дві парові турбіни потужністю по 12 МВт (в подальшому були деноміновані до типу ПР-11-35/10 зі зменшенням потужності до 11 МВт). У другій половині 1960-х стала до ладу друга черга з двома паровими котлами продуктивністю по 320 тонн пари на годину та двома паровими турбінами потужністю по 50 МВт – однією ПТ-50-130 (станційний номер 3) та однією Р-50-130 (номер 4). В 1975-му котельне господарство доповнили одним котлом продуктивністю 420 тонн пари на годину, а в 1980-му стала до ладу одна турбіна третьої черги типу ПТ-80/100-130/13 потужністю 80 МВт. Таким чином, загальна потужність станції досягнула позначки 202 МВт. Крім того, теплова потужність складала 844 Гкал/г (з урахуванням трьох водогрійних котлів типу ПТВМ-100 продуктивністю по 100 Гкал/г постачених Бійським котельним заводом та Білгородським котельним заводо). Станом на 2022 рік в роботі залишалась лише одна турбіна №5, один котел продуктивністю 420 тонн пари на годину та два водогрійні котла, що забезпечує потужність у 80 МВт при тепловій потужноісті 364 Гкал/г. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить до Енгельса через перемичку від трубопровода Стєпноє – Сторожовка. Видача продукції відбувається під напругою 110 кВ. Примітки
29th Arsenal (Russia)

The 29th Arsenal of the Strategic Rocket Forces is a military formation (arsenal, military unit). It was first part of the Strategic Rocket Forces (RSVN) of the Soviet Armed Forces and then became part of the RSVN of the Russian Federation. It is located in the settlement of Balezino-3, Balezinsky District, Udmurt Republic. Its Military Unit Number is No. 25850. It is located at 57°51′22″N 53°16′44″E. Overall, arsenals in the Armed Forces of the Russian Federation are involved in building, maintaining, issuing, and storing weaponry for their forces. During the Cold War the 29th Arsenal stored and maintained UR-100 (DOD: SS-11 "Sego"), SS-17, SS-18 "Satan", SS-19 and SS-25 intercontinental ballistic missiles. History In 1953, not far from the Pibanshur station (ru:Пибаньшур, 1213 kilometers of the Trans-Siberian Railway), a plot of land was allocated for the construction of a military unit. A year later, construction of a workers' settlement began on the allocated plot of land, headed by Colonel Rakovsky. Two years later, the first stage of construction of not only the settlement, but also the unit was put into operation. In mid-1956, the first unit — a technical battery — was created. From this moment, the unit began to form, which was initially assigned the conditional number (V/Ch) 14000. Colonel Boris Nikolaevich Sharkov was appointed its first commander. By 1958, production units and rear services were created in the unit. On December 17, 1959, the Strategic Rocket Forces were created within the Soviet Armed Forces (Armed Forces of the USSR), after which the unit received a new code number - 25850 - and began to carry out tasks to support the new force. Soon, the Minister of Defense of the USSR approved the Day of the Unit - November 25, 1956. References https://web.archive.org/web/20211021073417/http:/encyclopedia.mil.ru/encyclopedia/dictionary/details_rvsn.htm?id=12591@morfDictionary - commanders
29-й арсенал РВСН

29-й арсенал Ракетных войск стратегического назначения — формирование (арсенал, воинская часть) Ракетных войск стратегического назначения (РВСН) ВС СССР и РВСН России, дислоцирующееся в посёлке Балезино-3. Условное наименование — войсковая часть № 25850. История Согласно решению руководства СССР в 1953 году недалеко от станции Пибаньшур (1213 километр Транссибирской железной дороги) был выделен участок местности для строительства войсковой части. Спустя год на выделенном участке земли началось строительство рабочего посёлка, которое возглавлял полковник Раковский. Ещё через два года были введены в эксплуатацию объекты первой очереди строительства не только посёлка, но и части. В середине 1956 года было создано первое подразделение — техническая батарея. С этого момента начинает формироваться часть, которой изначально присвоили условный № 14000. Её первым командиром назначен полковник Борис Николаевич Шарков. К 1958 году в части были созданы производственные подразделения и тыловые службы. 17 декабря 1959 года в ВС Союза ССР были созданы РВСН, после чего часть получила новый условный номер — 25850 — и стала выполнять задачи по обеспечению деятельности нового вида вооружённых сил. Вскоре Министр обороны СССР утвердил День части — 25 ноября 1956 года. В 1995 году часть была занесена в «Книгу воинской доблести и славы РВСН». 29-й арсенал в течение долгого времени удерживает лидирующие позиции в деятельности по выполнению задач по предназначению. Среди родственных частей РВСН по результатам проверки комиссией командующего войсками считается одной из лучших. Начальники (период) полковник Борис Николаевич Шарков (1955―1957) полковник Николай Владимирович Чернов, полковник Василий Семёнович Лисенков, полковник Василий Алексеевич Атрошенко, полковник Рафаил Николаевич Кузнецов, полковник Валерий Петрович Железняков, полковник Алексей Ефимович Жванко, полковник Виктор Яковлевич Глушко, полковник Александр Геннадьевич Макиенко, Примечания
29-й арсенал РВСП (РФ)

29-й арсенал Ракетних військ стратегічного призначення (рос. 29-й арсенал Ракетных войск стратегического назначения, 29-й арсенал РВСН) — формування (арсенал, військова частина) Ракетних військ стратегічного призначення (РВСП) Росії, що дислокується у селищі Балезіно-3 в Удмуртії. Умовне найменування — військова частина № 25850. Історія Згідно з рішенням керівництва СРСР в 1953 році недалеко від станції Пібаньшур (1 213 кілометр на Транссибірській залізниці) була виділена ділянка місцевості для будівництва військової частини. Через рік на виділеній ділянці землі почалося будівництво робітничого селища, що очолював полковник Раковський. Ще через 2 роки були введені в експлуатацію об'єкти першої черги будівництва селища й частини. В середині 1956 було створено перший підрозділ — технічна батарея. З цього моменту починається формуватися частина, якій спочатку привласнили умовний № 14000. Її першим командиром призначено генерал-майора Шаркова Борис Миколайовича. До 1958 року в частині були створені виробничі підрозділи й тилові служби. 17 грудня 1959 року у ЗС СРСР були створені РВСП, після чого частина отримала новий умовний номер — 25850, й стала виконувати завдання по забезпеченню діяльності нового виду збройних сил. Незабаром Міністр оборони СРСР затвердив День частини — 25 листопада 1956 року. У 1995 році частина була занесена в «Книгу військової доблесті й слави РВСП». 29-й арсенал протягом тривалого часу утримує лідуючі позиції в діяльності по виконанню завдань за призначенням. Серед споріднених частин РВСП за результатами перевірки комісією командувача військами вважається однією з кращих. З грудня 2009 відбулось переведення на нову оптимізовану організаційно-штатну структуру. Для оптимізації витрат, частину питань життєзабезпечення перекладено на цивільних підрядників Начальники генерал-майор Б. Н. Шарков (1955—1957) полковник Микола Володимирович Чернов, полковник Василь Семенович Лисенков, полковник Василь Олексійович Атрошенко, полковник Рафаїл Миколайович Кузнєцов, полковник Валерій Петрович Желєзняков. полковник В.Я.Глушко. Примітки
Sujumbike-Turm

Der Sujumbike-Turm (tatarisch Сөембикә манарасы / Söyembikä Manarası; russisch башня Сююмбике / Baschnja Sjujumbike) ist ein Turm im Kasaner Kreml und ein wichtiges Wahrzeichen der Stadt. Er wurde zwischen der zweiten Hälfte des 17. und dem frühen 18. Jahrhundert errichtet und nach der letzten Kasaner Herrscherin Sujumbike benannt. Der Turm ist 58 m hoch und besteht aus sieben Stockwerken. Die ersten drei sind quadratisch, was den russischen Traditionen entspricht, die darüber liegenden sind achteckig, was für die tatarische Architektur typisch ist. Dies wird damit erklärt, dass die russischen Zaren versuchten, die zwei Kasaner Bevölkerungsgruppen (Russen und Tataren) und deren Religionen zu versöhnen. Überall in Kasan spürt man den Einfluss beider Kulturen. Im Inneren des Turmes sind die hölzernen Treppen aus dem 18. Jahrhundert erhalten geblieben. Die Geländer sind mit arabischen Ornamenten verziert. Während des Zarenreichs befand sich auf der Turmspitze ein Doppeladler, zu Sowjetzeiten ein Roter Stern und heute ist dort eine Mondsichel montiert. Mit einer Abweichung von 1,98 m in der Vertikalen wird der Sujumbike-Turm zu den Schiefen Türmen gezählt. Dies liegt daran, dass sich die westlichen Teile des Turms auf den Fundamenten eines tatarischen Wachturms befinden, während die östliche Hälfte auf nichtverdichtetem Boden steht. Im 20. Jahrhundert wurden mehrfach Stabilisierungsarbeiten vorgenommen, es gelang dabei, die weitere Absenkung zu stoppen. Unter dem Turm wurden 1977 die Sarkophage der tatarischen Khane gefunden, hinter dem Turm gibt es heute ein Mausoleum. Der Platz am Turm war immer eine heilige Stelle für die Kasaner Moslems. Um den Turm rankt sich eine Legende, die ihn mit der Erstürmung Kasans durch die russischen Truppen im Jahr 1552 verknüpft. Sie berichtet, Sujumbike, die letzte Kasaner Herrscherin, sei so schön und klug gewesen, dass ausländische Reisende berichteten, es gebe in Moskau kaum eine klügere und schönere Frau. Die Legende erzählt auch, dass Iwan IV. nur wegen Sujumbike das Khanat Kasan erobern wollte. Er bat um ihre Hand, aber sie gab ihm einen Korb. So stand Iwan IV. mit seinen Truppen an den Kremlmauern. Sujumbike gab dann doch ihr Jawort, aber dabei stellte sie eine Bedingung: In sieben Tagen sollte der russische Zar den größten Turm in der Stadt bauen. Nach sieben Tagen war der Turm fertig. Vor der Hochzeit bat Sujumbike um die Erlaubnis nach oben zu steigen, um sich von der Stadt zu verabschieden. Aber als sie die Stadt von oben sah, verstand sie, dass es außerhalb ihrer Kräfte stand, die Stadt zu verlassen, und sie stürzte sich vom Turm in den Tod. Soweit die Legende – in Wirklichkeit wurde Sujumbike mit ihrem minderjährigen Sohn als Geisel nach Moskau verschleppt und starb dort etwa 1554. Einzelnachweise
Söyembikä Tower

Söyembikä Tower (Tatar: Сөембикә манарасы, romanized: Söyembikä manarası; Russian: Ба́шня Сююмбикэ́, romanized: Bashnya Syuyumbike), also called the Khan's Mosque, is probably the most familiar landmark and architectural symbol of Kazan. Once the highest structure of that city's kremlin, it used to be one of the so-called leaning towers. By 1990s, the inclination was 198 centimeters (78 in). Diverse stabilization methods were used to straighten the tower in the 1930s and 1990s, and it no longer leans. The tower's construction date is enshrouded in mystery. Several scholars date its construction to the turn of the 18th century, when tiered towers were exceedingly popular in Russia. Some scholars believe that the tower may date further back than the 18th century. A legend postulates that the tower was built more than a century earlier by Ivan the Terrible's artisans in just a week's time. As the legend goes, the Kazan queen Söyembikä threw herself down from the highest tier, hence the name. According to scholar Ravil Bukharaev, the need for the tower, which was built as a military watchtower is questionable. He stated that the region was in relative peace at the time and another existing tower already existed next to the Blagoveshchensky Cathedral. He adds that if the tower was built in the 18th century by the Russians, it would have proved superfluous and expensive to construct another for such a purpose. Additionally, he cites the Islamic influence of the tower's architecture as being uncharacteristic if it was of Russian origin. Supporters of the theory point out that the only similar structures were built in Central Asia, which was politically and culturally connected with the derelict Khanate of Kazan. Several points possibly add validity to this theory: the size of the masonry, the absence of documentary evidence supporting Russian building, the respect paid to the tower by the local Tatar population, and so forth. In the Imperial period, the tower used to be topped with a double-headed eagle, which the Bolsheviks replaced with a red star. It is currently crowned with a Muslim crescent. In the early twentieth century, the architect Alexey Shchusev reproduced the structure's outline in the Kazan Rail Station of Moscow. The tower was depicted on the reverse of the Russian 1000-ruble note issued in 2023. A controversy was sparked by the Orthodox Church, as the tower was depicted with a crescent on top while the former building of the Dvortsovaya church lacked a cross. As a result, the release of the note was halted and a new design was announced. References External links Media related to Syuyumbike Tower at Wikimedia Commons
Sujumbikin stolp

Poševni Sujumbikin stolp (tatarsko Сөембикә манарасы, Söembikə manarası, rusko Ба́шня Сююмбикэ́, Bašnja Sujumbike) ali Kanova mošeja je verjetno najbolj znana in prepoznavna zgradba v Kazanu, Tatarstan, Rusija. Nekoč je bil najvišja zgradba Kazanskega kremlja. Na začetku 20. stoletja je bil odklon vrha stolpa ocenjen na 194 cm. V 1930. in 1990. letih so stolp utrdili in nagibanje ustavili. Datum postavitve stolpa je zavit v skrivnosti. Več znanstvenikov ga datira na prelom 18. stoletja, ko so stolpi v Rusiji postali izredno priljubljeni. Ena od legend pravi, da so stolp postavili umetniki Ivana Groznega več kot stoletje prej in v samo tednu dni. Po legendi se je z najvišjega nadstropja stolpa vrgla kazanska kraljica Sujumbike, po kateri je stolp dobil ime. Legenda nima nobene zveze z resnično zgodovino stolpa, ker so Rusi po osvojitvi Kazana leta 1551 Sujumbike ujeli in preselili v Kasimov, kjer je nekaj let kasneje umrla. Razen tega je samomor v islamu nedopusten greh. Legenda je priljubljena že od zgodnjega 18. stoletja. Nekatere zgodbe gredo še dlje in pravijo, da je stolp edina preostala zgradba predruske tatarske citadele. V carskem obdobju je bil na vrhu stolpa dvoglavi ruski orel, ki so ga boljševiki zamenjali z rdečo zvezdo. Trenutno je na njem muslimanski polmesec. V zgodnjem 20. stoletju je arhitekt Aleksej Šušev reproduciral obris Sujumbikinega stolpa na Kazanski železniški postaji v Moskvi. Vir
Вежа Сююмбіке

Вежа Сююмбіке (тат. Сөембикә манарасы, Sөyembikə manarası) — дозорна (сторожова) вежа в Казанському кремлі, Казань. Вежа Сююмбіке відноситься до «падаючих» башт (як, наприклад, Пізанська вежа), оскільки має помітний нахил на північний схід. На даний момент відхилення її шпиля від вертикалі становить 1,98 м. Вежа орієнтовно датується 1645—1650 роком. Прихильники гіпотези виникнення вежі після 1552 року як дозорної вказують на схожість вежі Сююмбіке з Боровицькою вежею Московського кремля. Відомий казанський краєзнавець, професор Казанського Імператорського університету Н. П. Загоскін в XIX столітті вважав питання з датуванням вежі відкритим і схилявся до версії її виникнення в ханський період. Можливо, вежа була побудована в період правління хана Шах-Алі, який встановив добрі відносини з московським князем. Висловлюються припущення, що московський князь міг надіслати для побудови вежі в Казань майстрів, які будували Московський кремль, що і могло в підсумку позначитися на схожості вежі Сююмбіке з Боровицькою. Джерела Фоторепортаж из внутренних помещений башни Сююмбике Падающая башня Сююмбике Страница башни Сююмбике на портале «Культура.рф» Нияз Халитов. Башня Сююмбике в Казанском Кремле — историко-архитектурная биография символа Казани на портале «РусАрх» [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Башня Сююмбике на официальном сайте Казанского Кремля
Вяжля (Саратовская область)

Вяжля — село в Аткарском районе Саратовской области России. Входит в состав Кочетовского муниципального образования. История Согласно «Списку населённых мест Аткарского уезда» издания 1914 года (по сведениям за 1911 год) в деревне Вяжля, расположенной на вненадельной земле Галаховской волости, имелось 98 хозяйств и проживало 608 человек (301 мужчина и 307 женщин). Функционировала министерская школа. В национальном составе населения преобладали великороссы, выходцы из Кирсановского уезда Тамбовской губернии. География Село находится в юго-западной части района, в пределах Приволжской возвышенности, на берегах реки Веселовка, на расстоянии примерно 33 километров (по прямой) к западу-юго-западу (WSW) от города Аткарск. Абсолютная высота — 174 метра над уровнем моря. Часовой пояс Село Вяжля, как и вся Саратовская область, находится в часовой зоне МСК+1. Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +4:00. Население Гендерный состав По данным Всероссийской переписи населения 2010 года в гендерной структуре населения мужчины составляли 50,9 %, женщины — соответственно 49,1 %. Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 52 % из 435 чел. Инфраструктура В селе функционируют основная общеобразовательная школа, фельдшерско-акушерский пункт, библиотека и отделение Почты России. Улицы Уличная сеть села состоит из шести улиц. Примечания
Вяжля (Саратовська область)

Вяжля (рос. Вяжля) — село у Аткарському районі Саратовської області Російської Федерації. Населення становить 397 осіб. Належить до муніципального утворення Кочетовське муніципальне утворення. Історія Населений пункт розташований у межах українського історичного та культурного регіону Жовтий Клин. Від 23 липня 1928 року в складі Аткарського району Саратовського округу Нижньо-Волзького краю. До цього — у складі Аткарського повіту Саратовської губернії. З 1934 року підпорядковується Саратовському краю, з 1936 року — в складі Саратовської області. Згідно із законом N 90-ЗСО від 27 грудня 2004 року органом місцевого самоврядування є Кочетовське муніципальне утворення. Населення Примітки
Лесхоз (Ульяновская область)

Лесхо́з — посёлок в Кузоватовском районе Ульяновской области. Входит в состав Коромысловского сельского поселения. География Посёлок находится на расстоянии примерно 2 км (по прямой) к югу от рабочего посёлка Кузоватово, административного центра района. Часовой пояс Посёлок Лесхоз, как и вся Ульяновская область, находится в часовой зоне МСК+1. Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +4:00. История В 1990-е годы в посёлке работал лесхоз и совхоз «Баевский». Население Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения мордва составляла 48 % из 106 чел., русские — 47 %. Примечания
Лісгосп (Ульяновська область)

Лісгосп (рос. Лесхоз) — селище в Кузоватовському районі Ульяновської області Російської Федерації. Населення становить 81 особу. Входить до складу муніципального утворення Коромисловське сільське поселення. Історія Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Коромисловське сільське поселення. Населення Примітки
Талалихино (Саратовская область)

Талалихино — село в Вольском районе Саратовской области, административный центр Талалихинского муниципального образования. География Находится на правом берегу речки Терсянка расстоянии примерно 13 километров по прямой на восток-северо-восток от восточной окраины города Вольск. История Село было основано в период коллективизации в 1930 году как плодоовощной комбинат. В 1938 году организован совхоз «Большевик» № 5. В 1965 году совхоз №5 был переименован в село Талалихино, в честь Виктора Васильевича Талалихина, уроженца соседнего села Тепловка. Население Население составляло 461 человек в 2002 году (82% русские), 348 в 2010. Инфраструктура Имеется основная школа, дом культуры, фельдшерско-акушерский пункт, магазин и детсад[1]. Примечания
Талаліхино (Саратовська область)

Талаліхино (рос. Талалихино) — село у Вольському районі Саратовської області Російської Федерації. Населення становить 348 осіб. Належить до муніципального утворення Талалихинське муніципальне утворення. Історія Населений пункт розташований у межах українського історичного та культурного регіону Жовтий Клин. Від 23 липня 1928 року в складі Вольського округу Нижньо-Волзького краю. Орган місцевого самоврядування від 2004 року — Талалихинське муніципальне утворення. Населення Чисельність населенняРік150200250300350400450500550100015002000250030003500Талалихино (Саратовская область)Статистика населення.mw-chart-0ab8b8f43458bf748630fac2b26f1eca457eec55a91657c3ac4b372f68e80a72a5f62138df01d5c923066a919f3f00db4a83b63dd806e71083fc0d51c2903c4a__zr259667-cls-1346117:hover{pointer-events:none}.mw-chart-0ab8b8f43458bf748630fac2b26f1eca457eec55a91657c3ac4b372f68e80a72a5f62138df01d5c923066a919f3f00db4a83b63dd806e71083fc0d51c2903c4a__zr259667-cls-1346118:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-0ab8b8f43458bf748630fac2b26f1eca457eec55a91657c3ac4b372f68e80a72a5f62138df01d5c923066a919f3f00db4a83b63dd806e71083fc0d51c2903c4a__zr259667-cls-1346119:hover{cursor:pointer}.mw-chart-0ab8b8f43458bf748630fac2b26f1eca457eec55a91657c3ac4b372f68e80a72a5f62138df01d5c923066a919f3f00db4a83b63dd806e71083fc0d51c2903c4a__zr259667-cls-1346120:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-0ab8b8f43458bf748630fac2b26f1eca457eec55a91657c3ac4b372f68e80a72a5f62138df01d5c923066a919f3f00db4a83b63dd806e71083fc0d51c2903c4a__zr259667-cls-1346121:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Чернышовка (Оренбургская область)

Чернышо́вка — село в Ташлинском районе Оренбургской области России. Входит в состав Вязовского сельсовета. География Село находится в юго-западной части Оренбургской области, в степной зоне, на правом берегу реки Иртек, на расстоянии примерно 12 км (по прямой) к востоку-северо-востоку (ENE) от села Ташла, административного центра района. Абсолютная высота — 71 м над уровнем моря. Климат Климат характеризуется как резко континентальный, с морозной зимой и жарким сухим летом. Среднегодовая температура составляет 3,6 °C. Абсолютный минимум температуры воздуха самого холодного месяца (января) составляет −42 °C; абсолютный максимум самого тёплого месяца (июля) — 39 °C. Среднегодовое количество атмосферных осадков составляет 350—400 мм, из которых большая часть выпадает в тёплый период года. Часовой пояс Село Чернышовка, как и вся Оренбургская область, находится в часовой зоне МСК+2. Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +5:00. Население Гендерный состав По данным Всероссийской переписи населения 2010 года в гендерной структуре населения мужчины составляли 47,3 %, женщины — соответственно 52,7 %. Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 78 % из 123 чел. Примечания
Чернишовка (Ташлинський район)

Чернишо́вка (рос. Чернышовка) — село у складі Ташлинського району Оренбурзької області, Росія. Населення Населення — 110 осіб (2010; 123 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 78 % Джерела Аркуш карти M-39-10. Масштаб: 1 : 100 000. (рос.) Зазначити дату випуску/стану місцевості. Примітки