NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Пугачов (аеродром)

Пугачов — військовий аеродром у Саратовській області, поблизу однойменного міста Пугачов. Використовується як навчальний Історія На аеродромі раніше базувався 626-й навчальний вертолітний полк (Мі-24, Мі-8), що належав Сизранському військовому інституту. Восени 2011 року полк було розформовано; п'ять гелікоптерів Мі-24 разом з екіпажами та обслуговуючим персоналом перебазовані на військовий аеродром «Сизрань-Троєкуровка», один гелікоптер — на військовий аеродром Сокіл поблизу Саратова. Решту персоналу полку (800 осіб військовослужбовців та цивільного персоналу) було звільнено. Станом на 2013 рік, існували плани повернення Сизранському вертолітному училищу статусу самостійного навчального закладу та формування знову гелікоптерного полку в Пугачові. Аеродром використовується також як посадковий майданчик для авіаційних робіт на літаках Ан-2 і вертольотах. У 1980-х роках сюди виконувались рейси на літаках Л-410 з Саратова ; їх було припинено у 1992 році. Між 1992 і 2010 роками на аеродромі базувався 325-й окремий вертолітний полк оснащений Мі-8, Мі-6 і Мі-26. У 2016 на аеродромі відновились польоти курсантів. Див. також Список військових аеродромів Росії Примітки
Pugachyovo

Pugachyovo (Russian: Пугачёво) is a rural locality (a village) in Ivanovsky Selsoviet, Khaybullinsky District, Bashkortostan, Russia. The population was 89 as of 2010. There are 3 streets. Geography Pugachyovo is located 40 km northwest of Akyar (the district's administrative centre) by road. Novopetrovskoye is the nearest rural locality. References
Пугачёво (Хайбуллинский район)

Пугачёво (баш. Пугачёво) — деревня в Хайбуллинском районе Башкортостана, входит в состав Ивановского сельсовета. Географическое положение Расстояние до: районного центра (Акъяр): 39 км, центра сельсовета (Ивановка): 6 км, ближайшей ж/д станции (Сара): 95 км. Население Национальный состав Согласно переписи 2002 года, преобладающие национальности — чуваши (97 %), башкиры (3 %). Примечания Ссылки Совет муниципальных образований Республики Башкортостан
Пугачово (Хайбуллінський район)

Пугачо́во (рос. Пугачёво, башк. Пугачёво) — присілок у складі Хайбуллінського району Башкортостану, Росія. Входить до складу Івановської сільської ради. Населення — 89 осіб (2010; 121 в 2002). Національний склад: чуваші — 54% башкири — 37% Примітки Посилання На Вікімапії
Колійна машинна станція

Колійна машинна станція (КМС) — механізоване рухоме підприємство колійного господарства, яке виконує планові роботи щодо ремонту колії на експлуатаційних частинах залізниці. Як правило, КМС складається із підготовчої, основної та опоряджувальної колон (ланкову колію збирають та розбирають на автоматичних та напівавтоматичних лініях виробництва). Одне із структурних підприємств АТ «Укрзалізниця». Історія виникнення 1 квітня 1936 року Л. М. Каганович видав наказ 35/Ц «Об организации машинно-путевых станций» і на Московсько-Курській залізниці виникло 50 машино-колійних станцій. Через різке збільшення колійних робіт було прийнято рішення (наказ № 365/Ц з 20 квітня 1944 року) про створення ще 10 додаткових КМС. 30 квітня 1953 року в зв'язку з постановою Ради Міністрів СРСР № 1140 було організовано Всесоюзний трест по реконструкції залізничних колій «Рекколія». У 1952–1955 рр. було створено ще 18 нових КМС (загалом 82 у «Рекколії»). Призначення КМС виконує такі види ремонтів як: реконструкція верхньої будови колії, всі види капітального ремонту, підсилення середнього, середній та підйомочні ремонти колії, заміна стрілочних переводів, заміна рейок нових та старих, підсилення земляного полотна, захист від снігових заметів та затоплення колії. Важливою задачею КМС є збільшення ефективності виконання наданих у графік руху поїздів «вікон», зниження втрат через затримку поїздів, на основі надання прогресивних технологій і найкращого використання машин і механізмів. Списки колійно-машинних станцій Укрзалізниці Донецька залізниця: КМС-7 Ясинувата; КМС-9 Дебальцеве; КМС-10 Лиман; КМС-62 Микитівка; КМС-134 Попасна; КМС-135 Покровськ (перетворено на Донецький ЦМКР філії "ЦРЕКМ"); КМС-191 Іловайськ; КМС-222 Старобільськ. Львівська залізниця: КМС-123 Рівне; КМС-124 Чернівці; КМС-125 Дубляни; КМС-198 Ужгород; Одеська залізниця: КМС-63 Знам'янка; КМС-127 Снігурівка (в 2021 році приєднано до КМС-261); КМС-128 Вапнярка; КМС-129 Цвіткове; КМС-261 Усатове. Південна залізниця: КМС-39 Основа; КМС-213 Люботин (в 2021 році приєднано до КМС-39); КМС-131 Харків (в 2021 році приєднано до КМС-39); КМС-132 Полтава; КМС-133 Куп'янськ; КМС-265 Полтава (перетворено на Полтавський ЦМКР філії "ЦРЕКМ") Південно-Західна залізниця: КМС-79 Жмеринка; КМС-119 Конотоп; КМС-120 Козятин II; КМС-121 Київ (перетворено на Київський ЦМКР філії "ЦРЕКМ"); КМС-122 Коростень; КМС-193 Шепетівка (в 2021 році приєднано до КМС-120); КМС-221 Гречани (приєднано до КМС-276); КМС-276 Старокостянтинів КМС-285 Бахмач; КМС-295 Житомир (перетворено на Житомирський КРМЗ філії "ЦРЕКМ"); Придніпровська залізниця: КМС-6 Іларіонове; КМС-80 Батуринська; КМС-136 Федорівка; КМС-137 Новоолексіївка; КМС-202 Верхівцеве (перетворено на Верхівцевський ЦМКР філії "ЦРЕКМ"); КМС-237 П'ятихатки. Посилання Не колесом единым. Магістраль. 23 лютого 2011. Архів оригіналу за 6 травня 2016. Процитовано 23 квітня 2016.(рос.) Джерела Наталья Лазарева. Последнее место ссылки [Останнє місце заслання]. Архів оригіналу за 13 травня 2014. Процитовано 18 грудня 2012.(рос.)
Путь Ленина (Нижегородская область)

Путь Ле́нина — посёлок в Вознесенском районе Нижегородской области. Входит в состав Нарышкинского сельсовета. Население Улицы ул. Зелёная, ул. Кирова, ул. Полевая, ул. Садовая, ул. Цветочная. Примечания
Путь Леніна (Нижньогородська область)

Путь Леніна (рос. Путь Ленина) — селище в Вознесенському районі Нижньогородської області Російської Федерації. Населення становить 32 особи. Входить до складу муніципального утворення Наришкінська сільрада. Історія Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Наришкінська сільрада. Населення Примітки
Пырское озеро

Пы́рское — крупнейшее озеро Нижегородской области, расположено близ посёлка Пыра (город Дзержинск). Площадь его зеркала составляет 2,52 км², глубина варьируется от пяти до одного метра (в среднем 2 метра). Озеро признано природным памятником областного значения и охраняется государством. На его берегах произрастает несколько видов редких растений, кроме того, обнаружено несколько стоянок эпохи неолита (III—V тыс. до н. э.). Озеро популярно у окрестных рыболовов. Несмотря на то, что в связи с заболачиванием, количество видов рыб, обитающих в озере, сильно сократилось за последние сто лет (в XVIII—XIX веках озеро было рыбопромысловым угодьем государства), и сейчас в водоёме хорошо клюёт карась и ротан. Экологическое состояние За последние сто лет берега озера сильно заболотились, дно заилилось, озеро обмелело, а вода приобрела коричневый торфяной оттенок. Это последствия нерегулируемой добычи торфа в 1930—1950 годах (вокруг посёлка Пыра велись массовые торфоразработки). Вода для технологических нужд торфоразработчиков (для разжижения торфяной массы) забиралась из акватории Пырского озера, после чего возвращалась обратно загрязнённая торфом. Возможно, к загрязнению озера приложили руку и военные — неподалёку дислоцированы несколько танковых гарнизонов и находятся военные полигоны. В начале 90-х годов прошлого века был разработан экологический проект возвращения озеру первозданного вида, предусматривающий удаление болотной растительности и очистку дна озера от отложений ила для облегчения подпитки озера донными родниками. Для того, чтобы проект был частично самоокупаемым, из добытого в озере ила предполагалось производить сельскохозяйственное удобрение — сапропель. Несмотря на то, что проект был одобрен горисполкомом Дзержинска, средств для его осуществления тогда не нашлось. Примечания
Пянтег

Пянтег — село в Чердынском районе Пермского края России. В рамках организации местного самоуправления входит в Чердынский городской округ. Известно с 1579 года. С конца XVIII века до упразднения уездно-губернского деления волостной центр Пянтежской волости. География Расположено на левом берегу Камы, расстояние до райцентра Чердынь — 40 км, до Перми — 336 км, высота над уровнем моря 127 м. История Вблизи села находятся археологические памятники — городище Пянтег I и селище Пянтег I (родановская культура), стоянка Пянтег I Поселение известно с 1579 года, как погост (центр округи) Пентег, с конца XVIII века было центром Пянтежской волости Чердынского уезда, затем, после советской административной реформы и до января 2006 года — центр Пянтежского сельского совета. В 1909 году здесь 41 двор и 289 жителей. К 1617 году относится строительство древнейшей деревянной Богородицкой церкви, в середине XIX века, на месте сгоревшей ещё в 1768 году деревянной была сооружена каменная Ильи Пророка. До 2020 года входило в состав Рябининского сельского поселения. Население Численность населенияГод2703003303603904204502010201220142016201820202022ПянтегСтатистика населения.mw-chart-4a58a8e7e6a1b0e394f53de00b579cbb38f1a8b260d1805f5561d3927308e98aa21b8501d4429ce4daa2c548a78559940e1e784196faba7a2a9179ce483e5315__zr189165-cls-977459:hover{pointer-events:none}.mw-chart-4a58a8e7e6a1b0e394f53de00b579cbb38f1a8b260d1805f5561d3927308e98aa21b8501d4429ce4daa2c548a78559940e1e784196faba7a2a9179ce483e5315__zr189165-cls-977460:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-4a58a8e7e6a1b0e394f53de00b579cbb38f1a8b260d1805f5561d3927308e98aa21b8501d4429ce4daa2c548a78559940e1e784196faba7a2a9179ce483e5315__zr189165-cls-977461:hover{cursor:pointer}.mw-chart-4a58a8e7e6a1b0e394f53de00b579cbb38f1a8b260d1805f5561d3927308e98aa21b8501d4429ce4daa2c548a78559940e1e784196faba7a2a9179ce483e5315__zr189165-cls-977462:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-4a58a8e7e6a1b0e394f53de00b579cbb38f1a8b260d1805f5561d3927308e98aa21b8501d4429ce4daa2c548a78559940e1e784196faba7a2a9179ce483e5315__zr189165-cls-977463:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Инфраструктура Личное подсобное хозяйство с зоной сельскохозяйственного использования, индивидуальная застройка усадебного типа. 143 двора с население 443 человека на 2012 год. В Пянтеге работает почта, средняя школа (школа в селе была основана в 1871 году), детский сад, амбулатория, дом культуры, библиотека им. Ф. Ф. Павленкова (действует с 1899 года), Пянтежское сельпо, 3 магазина. Транспорт Село доступно автотранспортом. См. также Церковь Иконы Смоленской Божией Матери (Пянтег) Примечания Ссылки Рябининское сельское поселение [maps.vlasenko.net/?lat=60.15&lon=56.25&addmap2=smtm1000&s=&addmap1=smtm1000 Пянтег на карте] Подробная карта автомобильных дорог Соликамского района Село Пянтег в Энциклопедии «Пермский край» Богоявленская церковь в селе Пянтег
Раифское озеро

Раифское (также Сумское, Монастырское) — озеро в Зеленодольском районе, Татарстан, Россия. Располагается на территории Раифского участка Волжско-Камского заповедника. Через озеро протекает река Сумка, по происхождению — карстово-суффозионное. На берегу озера располагается Раифский Богородицкий монастырь и населенный пункт Местечко Раифа. Примечания
Ратово (Нижегородская область)

Ратово — село в Сеченовском районе Нижегородской области. Входит в состав Мурзицкого сельсовета. Расположение Село располагается на левом берегу реки Суры. Из районного центра (село Сеченово) до села можно добраться по шоссе через село Красный Остров; также в село ведёт грунтовая дорога из деревни Барятино (Пильнинский район). Достопримечательности Достопримечательность села составляет церковь Вознесения Господня, построенная в 1785 году. Этот памятник архитектуры включён в «Государственные списки памятников истории и культуры Нижегородской области». Инфраструктура В Ратово расположено сельское отделение почтовой связи (индекс 607565). На берегу Суры действует пристань Дурасово. Население Примечания Ссылки ОКАТО по Нижегородской области Фотография церкви в селе Лист карты N-38-21 Шумерля. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1983 год. Издание 1989 г. Лист карты N-38-33 Порецкое. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1984 год. Издание 1989 г. Литература Карякин И. С. Нижегородская Земля. Теплостанское Посурье. История села Ратово.— М., 2000.
Ратово (Нижньогородська область)

Ратово (рос. Ратово) — село в Сеченовському районі Нижньогородської області Російської Федерації. Населення становить 520 осіб. Входить до складу муніципального утворення Мурзицька сільрада. Історія Від 2009 року входить до складу муніципального утворення Мурзицька сільрада. Населення Примітки
Рекшино (Нижегородская область)

Рекшино́ — деревня в городском округе Бор Нижегородской области России. Входит в состав Кантауровского сельсовета. География Близость к Нижнему Новгороду, наличие одноимённой остановочной платформы Горьковской железной дороги, а также протекающая рядом река Линда определяют застроенность окрестностей деревни многочисленными садовыми участками. История Первые упоминания о Рекшино встречаются в архивных документах начиная с конца XVI века. Интересный документ, свидетельствующий об основании поселка Рекшино, и хозяйственной деятельности его жителей, удалось обнаружить нижегородскому учёному-краеведу, профессору ННГУ Филатову Николаю Филипповичу в Государственном архивe Горьковской области: «109 году (1601) декабря в 20 день написано, починок Рекшинское стоит, на озере на Рекшинском, а в нём жильцов д. Фетка Федоров, д. Иванка Фомин, д. Михалко Емельянов… живут четыре года на бортном лесу на чернорамени, а земли пашут пол по полчетверти…» Таким образом, можно точно датировать основание поселка Рекшино 1597 годом. Примечания Ссылки
Рекшино (Нижньогородська область)

Рекшино (рос. Рекшино) — присілок в Борському міському окрузі Нижньогородської області Російської Федерації. Населення становить 417 осіб. Входить до складу муніципального утворення Міський округ місто Бор. Історія Від 2010 року входить до складу муніципального утворення Міський округ місто Бор. Населення Примітки
Ремпутьмаш (Верещагино)

«Верещагинский завод „Ремпутьмаш“ по ремонту путевых машин и производству запасных частей» — входит в Группу РПМ холдинга «Синара — Транспортные Машины», машиностроительное предприятие России, расположенное в городе Верещагино Пермского края. История Верещагинский завод по ремонту путевых машин и производству запасных частей основан в 1961 году на базе паровозного депо, существовавшего с 1902 года. С 4 января 1999 года завод реорганизован в дочернее государственное унитарное предприятие «Верещагинский завод по ремонту путевых машин и изготовлению запасных частей» ГУП Калужский завод «Ремпутьмаш». С 1 октября 2003 года «Верещагинский завод по ремонту путевых машин и изготовлению запасных частей» становится филиалом ОАО «Российские железные дороги». С 1 января 2006 года — ОАО «Верещагинский завод „Ремпутьмаш“ по ремонту путевых машин и производству запасных частей»; с 20 марта 2018 года — АО «Верещагинский завод „Ремпутьмаш“ по ремонту путевых машин и производству запасных частей». С 2018 года входит в холдинг "Синара - Транспортные Машины" Холдинг Калугапутьмаш (входит в холдинг «Синара-Транспортные Машины») приобрел 75 % минус две акции «Группы РПМ» («Калужский завод „Ремпутьмаш“»). Ранее в соответствии с распоряжением Правительства РФ от 11 февраля 2014 года № 174-р и решением совета директоров РЖД от 24 мая 2018 года компания РЖД провела конкурс по продаже контрольного пакета акций. Продукция Завод специализируется на ремонте путевой снегоуборочной техники и грузовых вагонов различных типов, изготовлении самоходных снегоуборочных машин, запасных частей для подвижного состава и товаров народного потребления. Литература Верещагинский путевой ремонтно-механический завод // Железнодорожный транспорт: энциклопедия / гл. ред. Н. С. Конарев. — М.: Большая российская энциклопедия, 1994. — С. 60. — ISBN 5-85270-115-7. Ссылки Официальный сайт группы компаний «Ремпутьмаш»
Речной вокзал (Пермь)

Пермский речной вокзал — один из ключевых узлов пассажирского судоходства в СССР. Построен в 1940 году архитектором А. З. Гринбергом. История Здание Речного вокзала было построено в 1940 году по проекту архитектора А. З. Гринберга в стилистике «сталинского ампира». Здание Речного вокзала — последний проект Гринберга, известного своими конструктивистскими зданиями в Новосибирске, Москве, Ростове-на-Дону и Дагестане. Строительство Речного вокзала было осуществлено уже после смерти архитектора. Вокзал расположен на нижней террасе берега Камы напротив другого архитектурного памятника и вокзала — станции «Пермь I». Таким образом была удачно разрешена проблема перехода пассажиров с одного вида транспорта на другой. Восточный фасад здания выходит на площадь Трёх столетий. Весь объём здания разбит на три части согласно функциональному делению плана: центральная часть — вестибюль, кассовый зал и ресторан, левая — зал ожидания и гостиница (в подвальной части находились камеры хранения, санитарные узлы и т. д.). В правом крыле размещались службы Камского пароходства. Средняя часть выделена на фасаде аркадой и широкой парадной лестницей. Объём, занимаемый гостиницей и залом ожидания, имеет большие застеклённые плоскости стен и глубокую лоджию-балкон. Это придаёт зданию воздушность и делает его похожим на пароход. Другое крыло здания решено в скромных соподчинённых формах. В перестроечные 1990-е годы, после падения уровня судовых пассажирских перевозок, Речной вокзал утратил свою основную функцию. Здание вокзала какое-то время использовалось под торговлю. В 2004 году Речной вокзал был вообще закрыт и постепенно приходил в аварийное состояние. В 2010 году в здании речного вокзала расположился Пермский музей современного искусства «PERMM». В 2013 году суд обязал «PERMM» покинуть здание Речного вокзала из-за его аварийного состояния; летом 2014 года музей открылся по адресу бульвар Гагарина, 24. Между тем здание вокзала оказалось брошенным и продолжало разрушаться. В мае 2016 года началась реставрация. Музей «PERMM» должен был вернуться в свое здание после реставрации, однако 12 декабря 2017 года в здании Речного вокзала открылся мультимедийный парк «Россия — моя история. Пермский край». В здании установлен пассажирский лифт. В 2025 году снова начал работать пассажирский зал речного вокзала. Примечания Литература Памятники истории и культуры Пермский области. / Сост. Л. Шатров — Пермь: Кн. изд-во, 1976. Ссылки Речной вокзал на сайте проекта «Русское бедное»
Річковий вокзал (Перм)

Пермський річковий вокзал — об'єкт культурної спадщини Росії в Пермі, раніше — один із ключових вузлів пасажирського судноплавства на Камі. Побудований у 1940 році архітектором Олександром Грінбергом. Історія та опис Будівля річкового вокзалу була збудована в 1940 році за проєктом архітектора Олександра Зиновійовича Грінберга в стилістиці «сталінського ампіру» і є останнім проєктом Грінберга, відомого своїми конструктивістськими будівлями в Новосибірську, Москві, Ростові-на-Дону й Дагестані. Будівництво було здійснене вже після смерті архітектора. Вокзал розташований на нижній терасі берега Ками навпроти іншої архітектурної пам'ятки — вокзалу станції Перм I. Таким чином була вдало вирішено проблеми переходу пасажирів з одного виду транспорту на інший. Увесь об'єм будівлі розбитий на три частини відповідно до функціонального розподілу плану: центральна частина — вестибюль, касовий зал і ресторан, ліва — зал очікування й готель (в підвальній частині були камери схову, санітарні вузли тощо). У правому крилі розміщувалися служби Камського пароплавства. Середня частина виділена на фасаді аркадою й широкими парадними сходами. Об'єм, який займають готель і зал очікування, має великі засклені площини стін і глибоку лоджію-балкон. Це надає будівлі легкість і робить її схожою на пароплав. Інше крило будівлі вирішено в скромних супідрядних формах. У 1990-ті роки, після падіння рівня суднових пасажирських перевезень, Річковий вокзал втратив свою основну функцію. Будівля вокзалу якийсь час використовувалося в якості торгового залу, а 2004 року Річковий вокзал був взагалі закритий і поступово приходив у аварійний стан. У 2010 році в будівлі річкового вокзалу розташувався Музей сучасного мистецтва PERMM. У 2013 році суд зобов'язав «PERMM» покинути будівлю Річкового вокзалу через її аварійний стан, музей влітку 2014 року було відкрито за адресою: бульвар Гагаріна 24. Тим часом покинута будівля вокзалу продовжувала руйнуватися, в травні 2016 року розпочалася реставрація. Музей «PERMM» мав повернутися до будівлі Річкового вокзалу після її реставрації, проте 12 грудня 2017 року в будівлі відкрилася приватна мультимедійна виставка «Росія — моя історія. Пермський край». Література Памятники истории и культуры Пермский области. / Сост. Л. Шатров — Пермь: Кн. изд-во, 1976. Терехин А. С. Пермь. Очерк архитектуры. Пермское книжное издательство, 1980.
Ufa Cathedral

The Cathedral of the Nativity of the Theotokos is the largest Orthodox church in Ufa, Bashkortostan. It has been the seat of the Bishops of Ufa since May 2016. The azure-walled parish church with five golden domes was built between 1901 and 1909 on the site chosen by Bishop Antony. Its construction was financed by local merchants, notably Nikifor Patokin. Its most striking feature is the 47-metre-tall pagoda-like belltower which used to dominate the city's skyline. In 1919, the Bolsheviks had the church converted into a hospital. After the domes were torn down, the building was used as a cinema. The Russian Orthodox Church reclaimed the property in 1991. Restoration works took 15 years and involved a new set of frescos for the interior. A bust of poet Denis Davydov was placed in the church garden in 2004. References External links http://собор-уфа.рф Media related to Church of the Nativity of the Theotokos (Ufa) at Wikimedia Commons
Cattedrale di Ufa

La cattedrale della Natività della Madre di Dio (in russo Кафедральный собор Рождества Пресвятой Богородицы?, Kafedral'nyj sobor Roždestva Presvjatoj Bogorodicy) è la principale chiesa ortodossa di Ufa, capoluogo della repubblica russa della Baschiria; è la cattedrale dell'eparchia di Ufa. Descrizione La cattedrale è sita all'estremità orientale di via Kirov (già via Prijuckaja), al centro di piazza Roždestvenskaja (già Prijuckaja). È ben visibile da gran parte della città di Ufa grazie al suo campanile di 47 metri; il corpo principale raggiunge i 21 metri. Storia Il sito per la costruzione di questa chiesa era già preparato nei piani regolatori di Ufa di inizio Ottocento. La posa della prima pietra, ad opera del vescovo Antonij Hrapovickij, avvenne solo nel 1901. L'edificio, finanziato principalmente da Nikifor Mironovič Patokin, mercante e membro della Duma cittadina, venne completato nel 1909 e consacrato il 6 settembre di quell'anno da parte del vescovo Nafanail Trockij; le navate laterali vennero dedicate san Nicola e a san Michele. Con la nascita dell'Unione Sovietica, dal 1922 la chiesa aderì allo scisma rinnovazionista, ed ebbe i propri vescovi separati da quelli della vicina cattedrale di San Sergio; ad ogni modo nel 1934 venne chiusa al culto e adibita a prigione per l'NKVD, e nei suoi sotterranei vennero eseguite anche torture ed esecuzioni. Ospitò anche un ospedale e un'officina aeronautica e, nel 1955, venne trasformata nel cinema "Jondoz"; per adeguarla vennero demoliti la cupola, la cima del campanile e parte dei pilastri di sostegno, rifatti i soffitti e aggiunto un portico e altri elementi non coerenti con lo stile. Il 4 settembre 1991 venne restituita alla Chiesa ortodossa, la quale avviò i lavori di restauro che richiesero quindici anni; nel 2004 venne installato un busto di Denis Davydov sul sagrato. Il 5 giugno 2016 Cirillo I, durante la prima visita mai effettuata da un patriarca di Mosca nell'intera metropolia della Baschiria fin dalla sua istituzione nel 1799, vi ha celebrato la divina liturgia; al termine l'ha elevata a cattedrale, sostituendo quella di San Sergio che è divenuta una semplice chiesa parrocchiale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla cattedrale di Ufa Collegamenti esterni Sito ufficiale, su nativity-virgin.cerkov.ru.