NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Usina Nuclear de Balakovo

A Usina Nuclear de Balakovo (em russo: Балаковская АЭС ) é uma usina nuclear localizada em Balakovo, Oblast Saratov na Rússia, a cerca de 900 km no sudeste de Moscou. Ela consiste em 4 reatores operacionais; uma quinta undiade está em construção. A Rosenergoatom é a dona e operadora da usina elétrica. A Usina de Balakovo participa de projetos de "geminação" com usinas nucleares da Europa e Rússia, tendo parceria com a Usina Nuclear de Biblis desde 1990. Reatores A Usina Nuclear de Balakovo tem 4 unidades em operação, com potência total instalada de 4 000 MW e produção anual de 29 GWh de eletricidade. Incidentes Em 27 de junho de 1985 durante a ativação da primeira unidade de reator, um erro humano (mais tarde atribuído a inexperiência e pressa) resultou na abertura de uma válvula de pressão e vapor de 300 °C entrou a área de trabalho dos funcionários. Quatorze pessoas foram mortas. Esse evento é citado como um dos predecessores do Desastre de Chernobyl. Ver também Lista de usinas nucleares Energia nuclear na Rússia Referências Ligações externas Balakovo NPP site – site em inglês. Rosenergoatom – site em russo e inglês. Bellona Foundation, Balakovo NPP – Organização ambiental internacional.
Нуклеарна електрана Балаково

Балаково нуклеарна електрана (рус. Балаковская АЭС) налази се у граду Балаково, област Саратов, Русија, на око 900 километара југоисточно од Москве. У нуклеарној електрани се налази пет реактора, с тим што последњи, пети, реактор још није почео са комерцијалном производнњом електричне енергије. Власник и оператер реактора и нуклеарне електране је државна фирма Росенергоатом. Балаково је такође и партнер електране Библис. Спољашње везе Балаково званични сајт(језик: енглески) https://web.archive.org/web/20071026045224/http://rosenergoatom.com/ (језик: енглески) (језик: руски) http://www.bellona.org/subjects/1140452665.16
Balakovo kärnkraftverk

Balakovo kärnkraftverk (ryska: Балаковская АЭС) är ett kärnkraftverk i Ryssland. Kärnkraftverket ligger i staden Balakovo i Saratov oblast, vid floden Volga ca 800 km sydöst om Moskva. Det finns fyra kärnkraftsreaktorer på verket. Reaktorerna är av typen VVER-1000/320 och har en kapacitet på 950 MWe var. Reaktorerna togs i drift 1986, 1988, 1989 och 1993. I slutet av 1980-talet började man bygga ytterligare två reaktorer. Dessa färdigställdes aldrig och övergavs i december 1992. Kärnkraftverket ägs och drivs av Rosenergoatom. Reaktorer Externa länkar Balakovo kärnkraftverks hemsida
Балаковська АЕС

Балаковська атомна електрична станція — діюча АЕС, розташована біля міста Балаково, Саратовської області, Росія. На лівому березі Саратовського водосховища. Філія концерну «Росенергоатом» Станція складається з чотирьох енергоблоків, з реакторами типу ВВЕР-1000 виробництва «Атоммаш». Встановлена теплова потужність одного блока становить 3000 МВт, електрична потужність — 1000 МВт. Зв'язок з енергосистемою здійснюється п'ятьма лініями електропередач напругою 220 кВ та п'ятьма лініями напругою 500 кВ. Кожен з енергоблоків станції — окрема споруда, що складається з реакторного відділення, машинної зали, деаераторної етажерки та приміщення електротехнічних пристроїв. Головні корпуси енергоблоків орієнтовані до водосховища-охолоджувача — джерела циркуляційного водопостачання. Між водосховищем та головними корпусами енергоблоків розташовані блочні насосні станції, трубопроводи технічного водопостачання та дороги. Загальна площа, що займає БАЕС, становить 487,4 га. Щорічне вироблення електроенергії становить більше 28-29 млрд кВт·г — це найбільший показник серед усіх електростанцій Росії. Початок будівництва — жовтень 1977 року. Перший енергоблок було введено в експлуатацію 28 грудня 1985 року, другий — 10 жовтня 1987, третій — 28 грудня 1988 та четвертий — 12 травня 1993. Інформація по енергоблокам Примітки Ресурси Інтернету БАЕС [Архівовано 17 вересня 2008 у Wayback Machine.]
Tatarská jaderná elektrárna

Tatarská jaderná elektrárna (rusky Татарская АЭС) je nedokončenou jadernou elektrárnou v Rusku. Nachází se v Autonomní republice Tatarstán u vesnice Ači, nedaleko Nižněkamsku. Výstavba byla přerušena pod tlakem veřejnosti v důsledku černobylské havárie v roce 1990. Elektrárna se měla stát jednou z největších v Sovětském svazu, projekt počítal s celkovým výkonem až 8000 MW. Měla provozovat stejné bloky jako Temelín. Historie a technické informace Počátky Výstavba jaderné elektrárny v Tatarstánu byla projednávána již od roku 1978. V oblasti bylo totiž vybudováno velké množství různých podniků, například KamAZ, několik chemických závodů a další. O rozhodnutí výstavby nového jaderného zařízení se široce diskutovalo na ministerstvu energetiky a elektrifikace SSSR. Následně byla elektrárna schválena ÚV KSSS a Ranou ministrů SSSR. Pro projekt byla vybrána lokalita na místě vesnic Beljachča a Ači. Projekt jaderné elektrárny vyvinula pobočka Institutu Atomteploelektroproekt v Rize. V elektrárně měly pracovat čtyři tlakovodní reaktory VVER 1000/320, každý o výkonu 1000 MW. Součástí plánu byla možnost rozšíření na osm bloků, tomu byl přizpůsoben i areál. Všechny reaktory měly být chlazeny uzavřeným vodním systémem, jehož součástí je velká vodní nádrž podobná například té v Černobylské jaderné elektrárně. Výstavba Výstavba prvního bloku započala 1. dubna 1987. Jednalo se o tlakovodní čtyřsmyčkový jaderný reaktor VVER-1000/320. Hrubý výkon bloku měl být 1000 MW a čistý výkon by činil 950 MW. Uveden do provozu měl být v roce 1992. Výstavba druhého bloku byla zahájena 1. května 1988. Parametry, typ a koncepce reaktoru a výkon měly zůstat stejné. Blok měl být uveden do provozu v roce 1994. Plánováno bylo dalších 6 bloků, které měly být spouštěny vždy každých 18 měsíců. Další bloky by byly uvedeny do provozu v letech 1995, 1997, 1998, 2000, 2001 a 2003. V roce 1989 začala sílit občanská neposlušnost a odpor vůči jaderné elektrárně. Tím byl důsledek černobylské havárie. Později v roce 1989 byl podán návrh na zastavení výstavby elektrárny, ke kterému došlo v dubnu 1990. Formálně byla výstavba zrušena 1. prosince 1993. V době zrušení stavby byly rozestavěny dva reaktory a vykopány základy pro 3. a 4. reaktor. Po roce 2000 bylo uvažováno o dostavbě s dvěma VVER-1000 a dvěma VVER-1500, roku 2003 byla dokonce odčerpána podzemní voda ze základů, avšak ke stavbě nedošlo z důvodu nedostatku financí. Nová elektrárna V roce 2016 bylo navrženo snížení počtu jednotek na jednu a změnu typu na VVER-1300/510. Nová elektrárna má však stát vedle staré, nikoliv na stejném místě. Předpoklad začátku výstavby je po roce 2035, až budou dokončeny primární jaderné projekty Ruské federace, elektrárny Smolensk II, Leningrad II a Kursk II, které nahradí stávající dosluhující elektrárny s reaktory RBMK. Informace o reaktorech Odkazy Reference Související články Jaderná energetika v Rusku Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tatarská jaderná elektrárna na Wikimedia Commons
Kernkraftwerk Tatarstan

Das Kernkraftwerk Tatarstan (russisch Татарская АЭС/Tatarskaja AES []; Tatarisches Kernkraftwerk) sollte nahe der Siedlung Kamskije Poljany am Fluss Kama in der Tatarischen ASSR, der heutigen Republik Tatarstan, entstehen. Der Bau wurde nach einiger Zeit eingestellt. Die Wiederaufnahme des Baus war immer wieder im Gespräch, wurde aber zuletzt 2005 – zumindest für diesen Standort – vom Parlament der Republik Tatarstan mit Verweis auf ökologische Bedenken abgelehnt. Geschichte Im Zuge des sowjetischen Atomprogrammes wurde Anfang der 1980er Jahre beschlossen, entweder bei Kuibyschew (nicht zu verwechseln mit der gleichnamigen Millionenstadt, dem heutigen Samara) oder bei Kamskije Poljany ein Kernkraftwerk zu bauen. Die Wahl fiel schließlich auf Kamskije Poljany, weil eine Prüfung der Standorte insbesondere eine mangelhafte Infrastruktur im Gebiet um Kuibyschew ergeben hatte. Den Bau des Kraftwerks bei Kamskije Poljany unterstützten neben dem Ort selbst die Städte Nabereschnyje Tschelny, Nischnekamsk und Tschistopol, da sie sich wirtschaftliche Einnahmequellen und eine bessere Anbindung an das Stromnetz erhofften. Das Kraftwerk sollte nach dem Kernkraftwerk Tschernobyl die neue Musteranlage und Vorzeigeprojekt werden und wurde deshalb in der Sowjetunion als Projekt des Jahrtausends bezeichnet. Die Baupläne des Kraftwerkes wurden am 1. April 1987 fertiggestellt. Noch am gleichen Tag wurde mit dem Bau des ersten Blockes begonnen. Ab 1. Mai 1988 wurde begonnen, den zweiten Block zu bauen. Während des Baus wurde die Siedlung Kamskije Poljany ausgebaut, um genügend Wohnungen für die Arbeiter des Kraftwerks bereitzustellen. Im Jahr 1990 waren die Kosten auf 96 bis 100 Millionen Rubel pro Jahr gestiegen. Während dieser Zeit arbeiteten rund 1000 Menschen auf der Baustelle des Kraftwerks. Es wurde rund um die Uhr gearbeitet, um das Projekt möglichst schnell zu realisieren. Der Bau der Reaktorgebäude ging aber sehr schleppend voran. Während dieser Zeit waren schon ein Großteil der Wohnungen und die Kühlwasseraufbereitungsanlage fertiggestellt. Der Kühlsee des Kraftwerks war zu dieser Zeit noch in Bau. Letztendlich wurde das Projekt aufgegeben, da der Bau zu teuer wurde und die Organisation des Baus fehlschlug. Alleine in der Planungsphase verschlang das Projekt über 288 Millionen Rubel und während der Bauzeit etwa 700 Millionen Rubel. Das Kraftwerk war zu diesem Zeitpunkt erst zu 25 % fertiggestellt. Daten der Reaktorblöcke Das Kernkraftwerk Tatarstan sollte vier Blöcke umfassen: Einzelnachweise Siehe auch Liste von Kernkraftanlagen Liste der kerntechnischen Anlagen in Russland Liste der WWER
Татарська АЕС

Татарська атомна електростанція (рос. Татарская АЭС) — недобудована атомна електростанція в Росії. Розташована в АР Татарстан біля села Ачі, поблизу Нижньокамська. Будівництво було перервано під тиском громадськості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС у 1990 році. Електростанція мала стати однією з найбільших у Радянському Союзі, проект передбачав загальну потужність до 8000 МВт. Передбачалося, що вона буде використовувати ті ж блоки, що й Темелін. Історія та технічна інформація Витоки Про будівництво атомної електростанції в Татарстані говорять з 1978 року. Це пояснюється тим, що на території Татарстану побудовано велику кількість різних підприємств, таких як КамАЗ, кілька хімічних заводів та ін. Рішення про будівництво нового атомного об'єкта широко обговорювалося в Міністерстві енергетики та електрифікації СРСР. Згодом електростанцію затвердили ЦК КПРС і Рада Міністрів СРСР. Для проекту було обрано місце на території сіл Белячча та Ачі. Проект атомної електростанції розроблений філіалом інституту «Атомтеплоелектропроект» у Ризі. На електростанції мали працювати чотири водопровідні реактори ВВЕР-1000/320 потужністю 1000 МВт кожен. Частиною плану була можливість розширення до восьми блоків, і майданчик був адаптований до цього. Усі реактори повинні були охолоджуватися замкнутою водяною системою, яка включає великий резервуар для води, подібний, наприклад, до того, що був на Чорнобильській АЕС. Будівництво Будівництво першого енергоблоку почалося 1 квітня 1987 року. Це був чотириконтурний ядерний реактор ВВЕР-1000/320 з водою під тиском. Загальна потужність блоку мала складати 1000 МВт, а чиста – 950 МВт. Його мали ввести в експлуатацію у 1992 році. Будівництво другого енергоблоку почалося 1 травня 1988 року. Параметри, тип і концепція реактора, потужність повинні були залишитися незмінними. Блок планувалося ввести в експлуатацію в 1994 році. Планувалося ще 6 блоків, які мали запускати кожні 18 місяців. Додаткові блоки будуть введені в експлуатацію в 1995, 1997, 1998, 2000, 2001 і 2003 роках. У 1989 році почали наростати громадянська непокора та опозиція атомній електростанції. Це стало наслідком аварії на ЧАЕС. Пізніше в 1989 році було зроблено пропозицію зупинити будівництво станції, що й відбулося в квітні 1990 року. Будівництво було офіційно скасовано 1 грудня 1993 року. На момент припинення будівництва будували два реактори і копали фундаменти для 3-го і 4-го реакторів. Після 2000 року розглядалося завершення будівництва двома ВВЕР-1000 і двома ВВЕР-1500, у 2003 році навіть відкачали ґрунтові води з фундаментів, але будівництво не відбулося через брак коштів. Нова електростанція У 2016 році було запропоновано скоротити кількість блоків до одного і змінити тип на ВВЕР-1300/510. Проте нова електростанція має стояти поруч із старою, а не на тому ж місці. Очікується, що будівництво розпочнеться після 2035 року, коли будуть завершені основні ядерні проекти Російської Федерації, Смоленська ІІ, Ленінградська 2 і Курська 2 електростанції, які замінять існуючі застарілі реакторні електростанції РБМК. Інформація про реактори Див. також Ядерна енергетика Росії Примітки
Заречный (Чувашия)

Заре́чный (чув. Заречный) — посёлок в Порецком районе Чувашской Республики России. Входит в состав Никулинского сельского поселения. География Посёлок находится в юго-западной части Чувашии, в пределах Чувашского плато, в зоне хвойно-широколиственных лесов, на расстоянии примерно 15 километров (по прямой) к юго-западу от села Порецкого, административного центра района. Абсолютная высота — 171 метр над уровнем моря. Климат Климат характеризуется как умеренно континентальный, с продолжительной морозной зимой и тёплым летом. Среднегодовая температура воздуха — 3,6 °С. Средняя температура воздуха самого тёплого месяца (июля) — 19,1 °C (абсолютный максимум — 38 °C); самого холодного (января) — −12,3 °C (абсолютный минимум — −44 °C). Безморозный период длится около 140 дней. Среднегодовое количество атмосферных осадков составляет 525 мм, из которых 352 мм выпадает в вегетационный период Часовой пояс Посёлок Заречный, как и вся Чувашия, находится в часовой зоне МСК (московское время). Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +3:00. Население Половой состав По данным Всероссийской переписи населения 2010 года в гендерной структуре населения мужчины составляли 57,6 %, женщины — соответственно 42,4 %. Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 81 % из 63 чел. Примечания
Зарічний (Поріцький район)

Зарі́чний (рос. Заречный, чув. Заречный) — селище у складі Поріцького району Чувашії, Росія. Входить до складу Нікулінського сільського поселення. Населення — 33 особи (2010; 63 у 2002). Національний склад: росіяни — 81 % Джерела Аркуш карти N-38-33 Порецкое. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1984 р. Видання 1989 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]
Kirche der Gottesmutter-Ikone „Lindere mein Leid“ (Saratow)

Die Kirche der Gottesmutter-Ikone „Lindere mein Leid“ (russisch Храм в честь иконы Божией Матери „Утоли моя печали“) ist eine russisch-orthodoxe Kirche in der Stadt Saratow in Russland. Erbaut wurde die Kirche von 1904 bis 1906 im Zentrum der Stadt beim Haus des Bischofs von Saratow und Wolsk. Geschichte Von der Weihe bis zur Rückgabe an die Kirche Die Kirche der Gottesmutter-Ikone „Lindere mein Leid“ wurde in Auftrag gegeben vom damaligen Bischof Hermogenes. Mit dem Bau der von Pjotr Mitrofanowitsch Sybin entworfenen Kirche wurde 1903 oder 1904 begonnen. Fertiggestellt wurde sie bereits zwei Jahre später 1906. Am 28. Januar 1930 wurde die Kirche auf Beschluss der sowjetischen Regionalverwaltung geschlossen. Sie blieb jedoch – im Gegensatz zu den meisten anderen Kirchen in Russland – fast in ihrer ursprünglichen Form erhalten. Am 23. Mai 1948 wurde in dem Kirchengebäude das Planetarium der Stadt eröffnet. In den 1960er Jahren wurden auf Veranlassung der Kommunistischen Partei der Sowjetunion an allen Kirchen und Kapellen in Saratow die Kreuze entfernt. Bischof Pimen trat schließlich 1965 mit der Bitte an die Stadtverwaltung von Saratow heran, die Kirche der Gottesmutter-Ikone „Lindere mein Leid“ auf Kosten der Diözese zu renovieren. Dies wurde jedoch abgelehnt, da man sich entschlossen hatte, das Planetarium selbst zu renovieren. Außerdem wurden wieder Kreuze auf den Kuppeln angebracht. Seit den 1990er Jahren Im Jahr 1990 wurde sie der Russisch-Orthodoxen Kirche zurückgegeben. Im selben Jahr wurde nebenan eine kleine Kapelle gebaut, die dem heiligen Sergius von Radonesch geweiht wurde. 2004 begann die Renovierung der Kirche, vor allem in Innenraum. Nachdem die Kirche eine Ikonostase im altrussischen Stil gefunden hatte, wurde sie im Inneren anstatt des Rednerpultes aufgestellt. Von 2005 bis 2006 wurde ein Nebenaltar angebracht. Darüber hinaus wurde die gewölbte Decke rekonstruiert und ein neues Taufbecken aufgestellt. Von 2006 bis 2008 wurde das äußere Erscheinungsbild wiederhergestellt. Architektur Entworfen wurde sie von Pjotr Mitrofanowitsch Sybin in Anlehnung an die Moskauer Basilius-Kathedrale. Die Kathedrale hat acht kleine Kuppeln, jede davon unterscheidet sich in Aussehen und Farbgebung von den anderen. Sie sind symmetrisch um den Turm angeordnet. Weblinks Website der Kirche der Gottesmutter-Ikone „Lindere mein Leid“ (russisch) Website der Diözese Saratow und Wolsk (russisch) Bilder der Kirche (russisch) Einzelnachweise
Soothe My Sorrows Church

Soothe My Sorrows Church (Russian: Утоли моя печали) is a Russian Orthodox church in Saratov, Russia. The church is located in the center of the city, on Volzhskaya Street and is one of the landmarks of the city. History The church was built between 1904 and 1906. The project was designed by Pyotr Zybin and inspired by the architecture of the Saint Basil's Cathedral in Moscow. In 1930 the church was closed, and various organizations were housed in its premises. In the 1990s the church began to be revived. Since 2007 repairs have been underway. References
Iglesia del icono de la Madre de Dios «Alivia mi sufrimiento»

La iglesia del icono de la Madre de Dios «Alivia mi sufrimiento» (en ruso: Храм в честь иконы Божией Матери „Утоли моя печали“) es una iglesia ortodoxa rusa en la ciudad de Sarátov en Rusia. La iglesia fue construida entre 1904 y 1906 en el centro de la ciudad, cerca de la casa del obispo de Sarátov y Volsk. Historia De la consagración a la devolución a la iglesia La iglesia del icono de la Madre de Dios «Alivia mi sufrimiento» fue un encargo del entonces obispo Hermógenes. La construcción de la iglesia, diseñada por Piotr Mitrofanovitch Sibin, comenzó en 1903 o 1904. Se completó en solo dos años, en 1906.​ El 28 de enero de 1930, la iglesia fue cerrada por decisión de la administración regional soviética. Sin embargo, quedó —al contrario de la mayoría de las otras iglesias de Rusia— conservada casi en su forma original. El 23 de mayo de 1948 se inauguró el planetario de la ciudad en el edificio de la iglesia.​ En la década de 1960, a instancias del Partido Comunista de la Unión Soviética, se retiraron las cruces de todas las iglesias y capillas de Sarátov. El obispo Pimen finalmente se acercó al ayuntamiento de Sarátov en 1965 para renovar la iglesia a expensas de la diócesis.​ Sin embargo, fue rechazado porque se había decidido renovar el planetario. También se colocaron cruces en las cúpulas nuevamente. Desde la década de 1990 En 1990 fue devuelta a la iglesia ortodoxa rusa. En el mismo año, se construyó una pequeña capilla al lado, que está dedicada a san Sergio de Rádonezh.​ En 2004 se inició la renovación de la iglesia, especialmente del interior. Después de que se encontrase un iconostasio al estilo ruso antiguo, se colocó en el interior en lugar del atril. Se instaló un altar lateral de 2005 a 2006. Además, se reconstruyó el techo abovedado y se instaló una nueva pila bautismal. Arquitectura Fue diseñado por Piotr Mitrofanovich Sibin basado en la Catedral de San Basilio de Moscú. La catedral tiene ocho pequeñas cúpulas, cada una de las cuales es diferente en apariencia y color a las demás. Están dispuestos simétricamente alrededor de la torre.​ Enlaces externos Sitio web de la Iglesia del Icono de la Madre de Dios "Alivia mis dolores" (ruso) Sitio web de la diócesis de Saratov y Volsk (ruso) Imágenes de la iglesia (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). (ruso) Referencias
Cerkiew Ikony Matki Bożej „Ukój Mój Smutek” w Saratowie

Cerkiew Ikony Matki Bożej „Ukój Mój Smutek” – prawosławna cerkiew w Saratowie, w jurysdykcji eparchii saratowskiej Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego, pełniąca funkcję świątyni przy domu biskupów saratowskich. Historia Inicjatorem budowy cerkwi przy rezydencji biskupów saratowskich był biskup saratowski i carycyński Hermogen, na zamówienie którego miejski architekt Piotr Zybin w 1903 lub 1904 zaprojektował świątynię nawiązującą wprost do moskiewskiego soboru Opieki Matki Bożej na Fosie. Budowę cerkwi rozpoczęto natychmiast, w 1906 miało miejsce jej poświęcenie. Według tradycji ikona patronalna świątyni została zamówiona przez biskupa Hermogena na górze Athos – jest to dokładna kopia czczonego tam wizerunku. Za odprawianie nabożeństw w cerkwi odpowiedzialni byli mnisi stale zamieszkujący w domu biskupim. Po rewolucji październikowej cerkiew została zaadaptowana na planetarium, zachowała przy tym swój pierwotny wygląd, a do lat 60. XX wieku znajdowały się na niej krzyże. W 1965 biskup saratowski Pimen zwrócił się do władz miejskich z prośbą o zgodę na remont świątyni, finansowany przez eparchię. Chociaż władze nie wyraziły na to zgody, same przeprowadziły częściową renowację obiektu. Dzięki zgodzie pierwszego sekretarza komitetu obwodowego KPZR A. Szybajewa na kopule planetarium ponownie umieszczono krzyż. Od tego czasu budynek stał się atrakcją turystyczną Saratowa. Eparchia saratowska odzyskała budynek w 1990. W czasie niezbędnego remontu nabożeństwa odbywały się w ołtarzu św. Sergiusza z Radoneża w przybudówce. W 1993 arcybiskup saratowski Pimen poświęcił wyremontowany obiekt. Architektura Cerkiew jest wyraźnie wzorowana na moskiewskim soborze Opieki Matki Bożej, jednak jest od niej dwa (lub nawet dwa i pół) razy mniejsza, nie jest ponadto dokładną kopią. W świątyni znajduje się jeden ołtarz ikony Matki Bożej „Pocieszenie w Strapieniu i Smutku”, popularnie określany jako ikona Matki Bożej „Ukój Mój Smutek”. Przypisy
Искра (Чувашия)

И́скра (чув. Искра) — посёлок в Новоайбесинском сельском поселении Алатырского района Чувашской Республики Российской Федерации. Географическое положение Посёлок расположен в 28 км к востоку от районного центра, Алатыря. Ближайшая железнодорожная станция Алатырь — там же. Через посёлок проходит автодорога Алатырь — Сойгино, соединяющая посёлок с центром поселения, селом Новые Айбеси, расположенным в 8 км к юго-востоку. История Посёлок Искра образовался 30 июля 1928 года при создании сельскохозяйственной артели «Искра». Первыми жителями были выходцы из села Новые Айбеси, чуваши. Со времени основания относился к Новоайбесинскому сельсовету, ныне Новоайбесинскому сельскому поселению, Алатырского района. Население Число дворов и жителей: 1928 — 11 дворов, 52 человека. 1939 — 28 дворов, 71 мужчина, 72 женщины. 1979 — 8 мужчин, 19 женщин. 2002 — 4 двора, 0 мужчин, 2 женщины (чувашки). 2010 — 1 частное домохозяйство, 2 человека: 1 мужчина, 1 женщина. Примечания Литература С. И. Выйкин, Н. С. Яковлева. Искра . Чувашская энциклопедия. Дата обращения: 19 августа 2016.
Іскра (Алатирський район)

І́скра (рос. Искра, чув. Искра) — селище у складі Алатирського району Чувашії, Росія. Входить до складу Новоайбесинського сільського поселення. Населення — 2 особи (2010; 2 у 2002). Національний склад: чуваші — 100 % Джерела Аркуш карти N-38-46 Алатырь. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1984 р. Видання 1986 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]