Т-80

Т-80 је основни борбени тенк (ОБТ) који је пројектован и произведен у бившем Совјетском Савезу, а чија се производња наставила у Русији и Украјини. Т-80 је базиран на Т-64, док укључује карактеристике каснијег Т-72, сем новог мотора са гасном турбином. Када је ушао у употребу 1976. године, био је то први производни тенк који је покретан искључиво турбином. Главни конструктор Т-80 био је совјетски инжењер Николај Попов. Последњи произведени Т-80 у Русији био је Т-80У, 2001. године у фабрици у Омску у Русији, али је 2023. године генерални директор Уралвагонзавода најавио да ће производња овог тенка поново покренути. У Украјини је настављена производња украјинске варијанте са дизел мотором Т-80УД. Украјина је даље развила Т-80УД као Т-84. Историја Развој Пројекат производње првог совјетског тенка са турбинским погоном почео је 1949. године. Његов дизајнер је био А.Х. Старостенко, који је радио у Лењинградској фабрици Киров (ЛКЗ). Тенк никада није направљен јер су доступни турбински мотори били веома лошег квалитета. 1955. два прототипас а снагом од 1.000 КС су у истом погону су направљена под руководством Г. А. Оглоблина. Две године касније тим предвођен Јозефом Котином конструисао је два прототипа тенка Објекат 278. Оба су били хибриди тешких тенкова ИС-7 и Т-10, покретани турбинским мотором ГТД-1, тежине 53,5 тоне и наоружани тенковским топом М65 130мм. Турбински мотор је омоtaгућио да тенк достигне максималну брзину од 57,3 км/ч, међутим са само 1.950 литара горива у возилу, његов досег је био ограничен на само 300 километара . Два тенка су сматрана експерименталним возилима и рад на њима је на крају престао. Године 1963. Конструкторски биро Морозов је дизајнирао Т-64, који је покретао дизел мотор 5ТДФ . Такође су експериментисали са Т-64Т са турбинским моторима ГТД-3ТЛ који је генерисало 700КС. Он је тестиран до 1965. године. У исто време, у Уралвагонзаводу, дизајнерски тим под вођством Леонида Н. Карцева креирао је тенк Објекат 167Т. Године 1964, у свом извештају првом секретару Никити Хрушчову, тим је известио да дизајн није вредан разматрања, делимично због велике потрошње горива. Године 1960. Хрушчов је окончао све програме тешких тенкова . ЛКЗ, забринут због лоше поузданости 5ТД дизел мотора Т-64, био је слободан да се фокусира на развој мотора са гасном турбином . 1967. године биро СП Изотов при Истраживачко-производном удружењу Климов додељен је овом пројекту. Уместо да поново користи постојећи хеликоптерски мотор, Изотов је направио ГТД-1000Т од нуле. Године 1966. ЛКЗ је направио експериментални „ракетни тенк“ Објекат 288, покретан са два Климов ГТД-350 турбинска мотора из хеликоптера Мил Ми-2, нудећи комбиновану снагу од 691 КС. Испитивања су показала да двоструки погон није ништа бољи од турбинског мотора који је био у развоју од 1968. у ЛКЗ-у и Омсктрансмашу . Објекат 219 Тенк из ЛКЗ опремљен овим турбинским мотором дизајнирао је Николај Попов . Изграђен је 1969. године и означен као објекат 219 СП1 . То је у суштини био Т-64Т који је покретао вишегоривни гаснотурбински мотор ГТД-1000Т који је производио до 1.000 КС. Током испитивања постало је јасно да повећана тежина и динамичке карактеристике захтевају потпуни редизајн вешања возила. Други прототип, назван Објекат 219 СП2, добио је веће погонске ланчанике и повратне ваљке. Број потпорних точкова је повећан са пет на шест. Конструкција куполе је измењена да користи исти топ, 2А46 125 мм, аутопуњач и постављање муниције као код Т-64А. Фабрика ЛКЗ је направила серију прототипова на основу Објекта 219 СП2. Историја производње У новембру 1974, министар одбране Андреј Гречко је одбио одобрење за пуштање у производњу Објекта-219 због велике потрошње горива и недостатка предности у наоружању и оклопу у односу на друге тенкове који су се тада производили. Гречко је умро у априлу 1976, а на његово место је постављен Дмитриј Устинов, велики присталица Објекта 219. Објекат 219-2 је одобрен за производњу као Т-80 у августу 1976. Објекат 219Р, који има комбиновани К композитни оклоп, примљен је у совјетску службу 1978. као Т-80Б. Производња оригиналног Т-80 завршена је исте године. Т-80Б је ушао у производњу у Омсктрансмашу 1979. године. Омск је развио командну верзију под називом Т-80БК. Т-80Б је распоређен у састав Групације совјетских снага у Немачкој 1981. У почетку су неки западни аналитичари помешали Т-80 са совјетским Т-72 . Они су производи различитих дизајнерских бироа; Т-80 је из конструкторског бироа СКБ-2 Фабрике Киров (ЛКЗ) у Лењинграду, док је Т-72 из фабрике Уралвагонзавод у Нижњем Тагилу. Они су слични по површном изгледу, али Т-80 је заснован на ранијем Т-64, док је уграђивао карактеристике Т-72, који је био комплементаран дизајн. Т-64 је заузврат био ранији високотехнолошки главни борбени тенк, који је дизајнирао Конструкторски биро Морозов у Харкову да замени Т-54/55 и Т-62, који су се раније користили у Совјетском Савезу . Из даљине, Т-64, Т-72 и Т-80 личе. Упркос сличностима, Т-80 је 90цм дужи од Т-64, а Т-80 и Т-72 се механички веома разликују. Т-72 је механички једноставнији, лакши за производњу и лакши за сервисирање на терену. Као такав, Т-72 је требало да буде тенк који се масовно производи за опремање највећег дела совјетских јединица моторних пушака и за продају извозним партнерима и сателитским државама источног блока. Дизајн Т-80 је побољшао неколико аспеката ранијег дизајна Т-64, уводећи гаснотурбински мотор у оригиналном моделу, и инкорпорирајући компоненте вешања Т-72. То је тенку дало висок однос снаге и тежине и учинило га најмобилнијим тенком у употреби, иако са акутним проблемима досега, пошто је турбина брзо трошила гориво, чак и у празном ходу мотора. Морозовљев накнадни паралелни развој Т-80УД заменио је гасну турбину комерцијалним турбо-дизелом, како би се смањила потрошња горива и потребе одржавања. У поређењу са својим очекиваним противником, амерички М1 Абрамс има јачу гасну турбину од 1.500кс, али је и тежак 61 тону у поређењу на Т-80 са 42,6 тона, па има лошији однос кс/т од 24,5 у односу на 27,1 и мање је маневарски способдан од Т-80 (са гасном турбином). Т-80 може испалити исту противтенковску вођену ракету 9К112 Кобра кроз цев топа као и Т-64. Основни борбени тенк Т-80У (1985, " У " за улучшеније, што значи "побољшање") су пројектовали СКБ-2 у Лењинграду (труп) и Биро Морозов (купола и наоружање). То је даљи развој Т-80Агасна турбина ГТД-1250 са 1.250кс. То је корак испред мотора ГТД-1000Т и ГТД-1000ТФ који су били уграђени на претходне тенкове линије Т-80. Ова гасна турбина може да користи млазно гориво, дизел и нискооктански бензин и има добру динамичку стабилност, радни век и поузданост. ГТД-1250 има уграђен аутоматски систем за уклањање наслага прашине. Задржава високу потрошњу горива Т-80, што је руска војска сматрала неприхватљивим током Првог чеченског рата . Опремљен је системом за управљање ватром 2А46 и новом куполом. Т-80У је заштићен другом генерацијом експлозивног реактивног оклопа званог Контакт-5, који може да смањи продирање против-оклопних граната са стабилисаним перајем (АПФСДС), као што је М829А1 „Сребрни метак“, за 38%, и високоексплозивних противтенковских (кумулативних) граната. Контакт-5 је развијен као одговор на претњу модерног АПФСДС-а подстакнутог тестирањем које је показало да израелска граната 105мм М111 АПФСДС може да пробије оклоп најновијих модела Т-72 и Т-80. Контакт-5 је интегрисан у дизајн куполе, трупа и Брод-М опреме за дубоки газ. Као и сви претходни модели Т-80, Т-80У има гумене бочне лајсне пуне дужине које штите бочне стране, а оне изнад прва три потпорна точка су оклопљене и имају ручке за подизање. Може да испали вођену ракету 9М119 Рефлекс и пенетратор (ХВАПФСДС) 3БМ46. Даљински управљани командиров митраљез замењен је флексибилнијим. Специјална камуфлажна смањује видљивост тенка у оку видљивом и ИЦ таласном опсегу. Систем за контролу ватре Т-80У 1А46 укључује ласерски даљиномер, балистички компјутер и напреднији главни нишан 1Г46, што значајно повећава ватрену моћ Т-80У у односу на претходне моделе. Ови нови системи, заједно са топом Д-81ТМ „Рапира-3“ глатке цеви, обезбеђује да Т-80У може да погоди циљеве на домету до 5 километара. Искусна посада на међународној изложби успела је да успешно погоди 52 мете без промашаја на удаљености од 5 км помоћу вођених ракета. Т-80У(М) из 1990-их добио је термовизијски нишан топника ТО1-ПО2 Агава и вођену ракету 9М119М Рефлекс-М, а касније и побољшану верзију 2А46М-4 125 коришћен је топ мм и нишан нишана 1Г46М. Производња руских тенкова је ослабила у годинама пре и после распада Совјетског Савеза. У две преостале руске фабрике тенкова, државне поруџбине су готово престале. Омск, тада једини руски произвођач Т-80, добио је поруџбине за само пет Т-80У 1992. године. Отприлике у исто време, руско Министарство одбране одлучило је да ће се обавезати да ће на крају произвести само један тип тенка. Иако су и Т-90 из Нижњег Тагила и Т-80У из Омска имали своје предности, Т-80 је био озлоглашен због велике потрошње горива и производним трошковима. Такође, руски Т-80БВ су претрпели ужасне губитке у својој првој борбеној употреби током Првог чеченског рата. Т-90, који нису били распоређени у Чеченији, били су поштеђени медијских критика упркос сличним лошим перформансама Т-72 (не много другачији предак Т-90) у истом сукобу. У јануару 1996. године, генерал-пуковник Александар Галкин, начелник Главне оклопне управе руског Министарства одбране, рекао је да ће руске оружане снаге постепено укинути производњу Т-80 у корист Т-90 (Галкин је променио свој став касније те године, тврдећи Т-80У је био супериорнији тенк). Производња Т-80 у Омску је трајала до 2001. године, углавном за извозно тржиште. У септембру 2023, генерални директор Уралвагонзавода, Александар Потапов, рекао је да су добили задатак од војске да обнове производњу Т-80. Не зна се колико ће трајати процес поновног покретања производне линије. украјински Т-80УД Паралелно са Т-80У и Русијом уопште, Биро Морозов у Украјини развио је верзију на дизел мотор, Т-80УД. Покреће га 6ТД-6-цилиндарски двотактни турбо-клипни дизел мотор са више горива и 1.000кс, који обезбеђује високу ефикасност горива и дуг досег кретања. Системи за подршку мотора омогућавају рад резервоара на температури околине до 55 степени целзијуса. Т-80УД дели већину побољшања Т-80У, али се од њега може разликовати по различитој палуби мотора и препознатљивом низу бацача димних кутија и сандука за одлагање. Задржава митраљез командира на даљинско управљање. Око 500 тенкова Т-80УД произведено је у фабрици Малишев у периоду од 1987. до 1991. године. Око 300 их је још увек било у украјинској фабрици када се Совјетски Савез распао, тако да је тенк Т-80УД прихваћен у украјинску војну службу, те је стога чешћи у украјинској служби него у руској. За разлику од Русије, Украјина је имала много бољи успех у продаји Т-80 страним купцима. Кипар је за своју војску од Русије купио известан број Т-80У и Т-80УК. Пакистан је, супротстављајући се индијском усвајању руског Т-90, купио украјинске Т-80УД. Украјински основни борбени тенк Т-84 је базиран на Т-80УД. Украјина је могла да приушти само занемарљив број Т-84 за сопствену употребу, али је пласирала тенк за извоз. Т-84 Оплот (први пут испоручен 2001. године) увео је ново складиште муниције у куполи; и да би се добила већа продаја на међународном тржишту, Т-84-120 Јатаган је понуђен за извоз са НАТО компатибилним топом 120мм. Историја употребе Совјетски Савез Током 1989. било је укупно 3.000 тенкова верзија Т-80. Према подацима објављеним у Русији, 2.256 Т-80 (до модела Т-80БВ, пошто Т-80У никада нису били распоређени у Европи) је било стационирано у Групи совјетских снага у Немачкој у Источној Немачкој између 1986. и 1987. Године 1991, када се Совјетски Савез распао, Совјетска армија је користила 4.839 Т-80 неколико различитих модела. У августу 1991. комунисти и савезнички војни команданти покушали су да свргну Михаила Горбачова и поврате контролу над нестабилним Совјетским Савезом. Тенкови Т-80УД 4. гардијске Кантемировске тенковске дивизије изашли су на улице Москве, али је покушај совјетског удара пропао када су тенковске посаде одбиле да нападну цивиле или парламент. Русија Пре руске инвазије на Украјину 2022. године, Т-80 није коришћен на начин на који је био намењен (конвенционални рат великих размера у Европи). До 2022. године био је распоређен током политичких и економских трзавица у Русији 1990-их. Већина Т-80 МБТ поседује Русија, иако су неке наследиле Украјина, Белорусија и Казахстан. Године 1995. број тенкова Т-80 порастао је на око 5.000, али је 1998. смањен на 3.500. Током руске уставне кризе 1993. године, Борис Јељцин је наредио употребу тенкова против Врховног совјета и Конгреса народних посланика који су му се супротстављали. Дана 4. октобра 1993. шест Т-80УД из састава 13. гардијског тенковског пука, 4. гардијске Кантемировске тенковске дивизије, заузело је положаје на мосту преко пута зграде руског парламента и отворило ватру на њега. Први чеченски рат Т-80Б и Т-80БВ никада нису коришћени у совјетско-авганистанском рату 1980-их да би се карактеристике тенка задржале у тајности, али су први пут коришћени током Првог чеченског рата. Ово прво право борбено искуство за Т-80 било је неуспешно, јер су тенкови коришћени за освајање градова, задатак за који нису били баш погодни због ниске депресије и висине топа 2А46-М1. Највећи губици тенкова претрпљени су током несрећног јуриша у бици за Грозни, која је почела у децембру 1994. године. Током три месеца борбе, Русија је изгубила 18 од 84 тенка Т-80 коришћених од стране припадника 133. тенковског батаљона и 3. тенковског батаљона. Снаге одабране да заузму Грозни нису биле спремне за такву операцију, док су град бранили, између осталих, и бивши совјетски војници. Неким тенковима Т-80 коришћеним у нападу недостајали су експлозивно-реактивни блокови оклопа. Забележено је неколико борби између тенкова. Током борби крајем децембра 1994. – почетком јануара 1995. године, руски тенкови Т-80 уништили су најмање шест побуњеничких тенкова. Са друге стране, један Т-80 је онеспособљен поготком гранате 125мм. Други Т-80 је добио три или четири поготка тенковских граната, али је остао у служби. У августу 1996. Т-80 је уништио један побуњенички тенк. Неискусне посаде су имале мало знања о изгледу града, док су тенкове напали тимови са против-оклопним системима, скривени у подрумима и на високим зградама. Противтенковска ватра је била усмерена на најмање оклопљене делове возила. У гомилању снага пре напада на Грозни, Т-80 су пребачени из складишта у јединице са мало искуства са тенковима. Када није опремљен помоћним агрегатом, гаснотурбински мотори тенка Т-80 троше скоро исто толико горива у празном ходу као и када се крећу. Већина посада тенкова је нехотице потрошила гориво на овај начин на дан напада. После Првог чеченског рата Т-80 је био толико лош у Првом чеченском рату да је генерал-потпуковник Александар Галкин, начелник Управе за оклоп, убедио министра одбране после сукоба да више никада не набавља тенкове са гаснотурбинским моторима (Галкин је преокренуо свој позицију 1996. тврдећи да је Т-80У супериорнији од Т-90). Након тога, Т-80 никада више нису коришћени за освајање градова, већ су подржавали пешадијске одреде са безбедне удаљености. Браниоци Т-80 објашњавају да се Т-72 показао једнако лоше у урбаним борбама у Грозном као и Т-80 и да су постојала два отежавајућа фактора: након распада Совјетског Савеза слабо финансирање значило је да нема обуке за нове посаде, а тенковске снаге које су улазиле у град нису имале подршку пешадије. Русија није користила тенкове Т-80 у каснијим сукобима као што су Други чеченски рат 1999 или Руско-грузијски рат 2008. Руско-украјински рат Руска инвазија на Украјину Током руске инвазије на Украјину, руске снаге су користиле тенкове Т-80 поред Т-72 и Т-90. Неки су били опремљени импровизованим челичним решеткама на врху купола, које су корисници интернета прозвали „cope cages“ . Оне су планиране за борбу против пројектила који нападају горњу пројекцију возила (тзв. "top attack"), као што је ФГМ-148 Јавелин и лутајућа муниција; касније током сукоба, кавези су постали учесталији, након што су дејства дронова наоружаних пројектилима постала учесталија. Према холандском Oryx, до почетка априла 2024. године, најмање 818 руских Т-80 више варијанти визуелно је потврђено као уништено, оштећено, напуштено или заробљено Са друге стране, према њиховим подацима, најмање 62 украјинских Т-80 је уништено, оштећено или напуштено. Извоз Велика Британија 1992. Уједињено Краљевство је купило одређени број Т-80У за истраживање и развој одбране. Они нису купљени званично, већ преко посебно креиране трговачке компаније, која је требало да их испоручи у Мароко. Понуђена цена од 5 милиона долара за сваки тенк обезбедила је недостатак сумње код Руса. Британија је проценила тенкове на својим полигонима и пребацила један у САД где су га Американци проценили на полигону у Абердину . У јануару 1994, британски државни министар за набавку одбране Џонатан Ејткен потврдио је у парламентарним дебатама да је руски тенк Т-80У увезен у „сврхе истраживања и развоја одбране“. Јужна Кореја Јужној Кореји је дато 33 тенка Т-80У и 2 тенка Т-80УК као вид плаћање руских дугова насталих у време Совјетског Савеза. Тенкови су долазили у три наврата; први се састојао од шест Т-80У 1996. године, затим 27 Т-80У 1997. и коначно два Т-80УК 2005. године. Када је Јужна Кореја први пут набавила Т-80 касних 1990-их, то је био најнапреднији тенк на Корејском полуострву, супериорнији од домаћег К1 88-тенка због јачег топа од 125мм, насупрот 105мм. Међутим, како је време одмицало, К1 је унапређен у К1А1 и напреднији К2 Црни Пантер је ушао у службу, док се Т-80 мало променио од испоруке због иностране природе дизајна и недостатка воље за додавањем домаћих надоградњи. Док јужнокорејски тенкови користе муницију домаће производње, гранате за Т-80 и већина делова морају бити увезени, што повећава трошкове одржавања, јер су трошкови наручивања резервних делова стално расли. Иако је турбински мотор лакши са бољим убрзањем, троши више горива и мање је поуздан. Унутрашњост је критикована као скучена, а топ није имао добре резултате због мање напредних нишана и спорије брзине пуњења. Украјински извоз Т-80УД био је умерено успешан. Украјина је 1993. и 1995. демонстрирала тенк Пакистану, који је тражио нови основни борбени тенк. Тенк је тестиран у Пакистану, а у августу 1996. Пакистан је одлучио да од Украјине купи 320 тенкова Т-80УД за 650 милиона долара у две варијанте: стандардни објекат 478Б и извозни објекат 478БЕ. Сви тенкови су требали бити испоручени 1997. године. Након што је прва серија од 15 возила испоручена у фебруару 1997. године, Русија је протестовала да има права на тенк и да Украјина не може да га извози. Скоро 70% компоненти Т-80УД произведено је ван Украјине (углавном у Русији). Под маском одржавања добрих односа са Индијом, једним од њених најважнијих војних купаца, Русија је ускратила глаткоцевне топове 2А46-2 125мм, ливене куполе и другу технологију, што је приморало Украјину да своју тенковску индустрију учини независном. Развијену су домаће компоненте, укључујући варену куполу, која је била у употреби на новом украјинском Т-84. Украјина је могла да испоручи још 20 тенкова Т-80УД у Пакистан између фебруара и маја 1997. Ових 35 тенкова је било из залиха украјинске војске од 52 Т-80УД; произведени су у фабрици Малишев неколико година раније, али нису испоручени на првобитно одредиште. Њихове способности биле су испод стандарда који су договорили и Украјина и Пакистан. Уговор је завршен испоруком још 285 украјинских Т-80УД МБТ-а између 1997. и почетка 2002. године. Имали су варену куполу и друге производне карактеристике Т-84. Кипар Кипар је прва инострана земља која је званично набавила тенкове Т-80. Русија је 1996. продала Кипру 27 Т-80У и 14 Т-80УК за 174 милиона долара. Тенкови су стигли у две серије. Прва пошиљка се састојала од 27 Т-80У који су стигли 1996. године, док је друга партија од 14 Т-80УК стигла 1997. године. Ово је значајно побољшало способности оклопних снага кипарске војске; њихов најмоћнији тенк до тада био је АМКС-30 Б2. Нови тенкови дали су Кипарској националној гарди предност у могућој конфронтацији са турском војском на Северном Кипру . У октобру 2009. Кипар је наручио још једну серију од 41 половног Т-80У и Т-80УК из Русије за 115 милиона евра. Испоруке су завршене у првој половини 2011. Сједињене Америчке Државе Влада САД је добила један Т-80У од Уједињеног Краљевства. Испитиван је у ваздухопловној бази Еглин. Украјина је 2003. године пребацила четири Т-80УД у САД. Неуспели покушаји извоза Осим Кипра и Народне Републике Кине, Русија је покушала да извезе Т-80 у Турску и Грчку, које су тражиле нове тенкове. Ова два покушаја су пропала. Шведска је сматрала Т-80У алтернативом за своје механизоване бригаде почетком 1990-их, ако би Леклерк био усвојен за њене оклопне бригаде, али пошто је изабран нови унапређени Леопард 2 ( Стрв 122 ), Леопард 2А4 ( Стрв 121 ) је набављен за механизоване бригаде како би се поједноставила логистика. Опис Т-80 је по распореду сличан Т-64; простор за возача је на средишњој линији напред, простор за два човека је у средини, нишанџија лево и командир десно, а мотор је постављен позади. Све у свему, његов облик је такође веома сличан Т-64. Мобилност Оригинални дизајн Т-80 користи гаснотурбински мотор са 1.000 КС уместо дизел мотора од 750 КС Т-64; касније варијанте Т-80 вратиле су се на употребу дизел мотора. Мењач је другачији, са пет брзина напред и једном уназад, уместо седам унапред и једном уназад. Вешање се враћа са пнеуматског на торзиону шипку, са шест потпорних точкова од кованог челика-алуминијума са гумом са сваке стране, са гусеницама које покрећу задњи ланчаници. Гусенице су нешто шире и дуже него на Т-64 што даје мањи притисак на тло. Наоружање У куполи се налази исти глаткоцевни топ 2А46 125мм као и код Т-72, који може да испаљује стандардне пројектиле, али и противтенковске вођене ракете. Главни топ се напаја из аутоматског пуњача Корзина. Ово држи до 28 граната у каруселу који се налази испод пода куполе. Аутопуњач је ефикасан, поуздан, борбено тестиран систем који је у употреби од средине 1960-их. Погонско пуњење се држи унутар полузапаљиве чахуре направљене од лако запаљивог материјала, који се троши у затварачу током пуцања, осим мале металне основне плоче. Аутоматском пуњачу је потребно између 7,1 и 19,5 секунди да напуни топ. Оклоп Гласија је од ламинатног оклопа, а купола је од оклопног челика, са шупљинама у образима куполе које садрже или керамичко пуњење или неексплозивне реактивне оклопне елементе. Оклоп Т-80 је композитни на куполи и трупу, док гумени заклопци и бочни прагови штите бокове и доњи део трупа. Каснији модели Т-80 користе бољи експлозивно-реактивни оклоп ( Контакт-5 или Реликт), попут Т-80У и Т-80УМ1. Остали системи заштите укључују систем активне заштите Штора-1 и Арена, као и Дрозд који је напуштен пројекат. Недостатак који је наглашен током борби у Чеченији био је рањивост Т-80БВ на катастрофалну експлозију за коју се сматра да је узрокована рањивошћу ускладиштених полузапаљивих погонских пуњења и пројектила када дође у контакт са млазом растопљеног метала од продора кумулатвних бојевих глава, узрокујући да сва муниција експлодира. Мана се углавном односи на резервну муницију у куполи, ван аутопуњача. Аутоматски утоваривачи имају одређену балистичку заштиту, али држе само отприлике половину муниције Т-80. Током чеченског рата 1994. године, Руси су могли да смање своје губитке тако што су њихови тенкови носили мање граната, тако да је сва муниција и гориво било ускладиштено у аутопуњачима Ова рањивост се може решити у каснијим моделима. Када су се модерни западни дизајни тенкова променили са негоривих погонских патрона на полузапаљиве, тежили су да одвоје складиште муниције од одељка за посаду са блиндираним минусним вратима и обезбедили су панеле за „издувавање“ да преусмере силу и ватру експлодирајуће муниције из одељка за посаду. Варијанте Т-80 Командни тенкови са више радио опреме су додали К у своју ознаку за командирски („команда“), на пример, Т-80БК је командна верзија Т-80Б. Верзије са реактивним оклопом су додале Б. Т-80 / Објекат 219 (1976): Почетни модел, са гаснотурбинским мотором од 1000кс, коинциденцијалним даљиномером и без могућни испаљивања ракета. Овај модел нема носаче за експлозивно-реактивни оклоп. Купола задржала употребу старог даљиномера. Карактеристике овог типа су дефлектор воде у облику слова V на предњној гласији, коинциденцијални даљиномер испред командирове осматрачке куполе и Луна рефлектор постављен у истом положају као и код Т-64. Произведено их је око 250, пошто је оклоп тенка био суштински застарео када је уведен у наоружање. Т-80Б / Објекат 219Р (1978): Овај модел је имао нову куполу са побољшаним композитним оклопом, ласерски даљиномер, нови систем за контролу ватре, нови систем за аутоматско пуњење. Може да испаљује противтенковску вођену ракету 9М112-1 Кобра кроз цев топа. Побољшани мотор од 1.100КС је додат 1980. године, а нови топ 1982. године. Ноћни нишан ТПНЗ-49 у активном режиму достигао је 1.300 м, а пасивни – 850 м. Т-80БВ (1985): Т-80БВ (модел 1985) је Т-80Б надограђен са експлозивно-реактивним оклопом Контакт-1 на куполи и трупу. Избацивачи дима су поново премештени да би се направила просторија на куполи за ЕРА. Поседује нови топ 2А46М-1 са системом 9К112 Кобра способним да испаљује побољшани ПОВР 9М112М Кобра кроз цев топа. Т-80БВ је такође добио нови петоделни оклопни низ на трупу за разлику од старог троделног Т-80Б. Т-80Б су надограђени челичном плочом високе тврдоће од 30 мм са аплицираним оклопом како би се повећала њихова. Објекат 219А: Рана варијанта Т-80У (Објекат 219АС). Има куполу Т-80У, али не и оклоп Контакт-5. Уместо тога, користи стари Контакт-1/3 систем; неки 219А уопште нису имали експлозивно-реактивни оклоп. Често мешан са Т-80А . Т-80У / Објекат 219АС (1985): Даљи развој са бољом куполом, експлозивно-реактивним оклопом Контакт-5, побољшаним нишанима. Има исти топ 2А46М-1 као и Т-80БВ, али са новим системом 9К120 Свир који омогућава испаљивање ПОВР 9М119 Свир. Године 1990. уграђен је нови мотор од 1.250кс. Т-80УД Береза (1987): украјинска дизел верзија са мотором 6ТД од 1.000кс и противавионским митраљезом на даљинско управљање. Т-80УДК – командни тенк Т-80УД. Само прототип. Објекат 478БК – Т-80УД са вареном куполом. Објекат 478БЕх – Т-80УД продат Пакистану. Објекат 478ДУ2 – Развој Т-80УД, који је донео фамилију украјинских ОБТ, укључујући моделе Т-84, Т-84У, Т-84 Оплот и Т-84 Јатаган. Т-80УК: Командна верзија опремљена системом активне заштите Штора-1, термовизијом ТО1-ПО2Т са дометом од 6.400 метара, новим атмосферним сензором, радио станицама Р-163У и Р-163К, системом навигације ТНА-4, и др. Усвојен у наоружање током 1990-их. Т-80УЕ: извозна верзија Т-80У, слична Т-80УК, такође је опремљен системом Штора-1 и другим побољшањима. Није било склопљених уговора за извоз. Т-80УЕ1: Често мешан са Т-80УЕ, ова верзија је направљена спајањем куполе Т-80УД са трупом Т-80БВ. Поседује одређена побољшања, попут додатног ЕР оклопа Контакт-5, како би се довео на стандард Т-80У. Т-80УМ (1995): Руска верзија са новим системом термовизије Буран, уместо Луне ИР. Објекат 478БК (1995): Даљи украјински развој Т-80УД, са новим мотором од 1.200кс и вареном куполом. Т-80УМ-1 "Барс" (1997): Руски прототип са потпуно новим системом активне заштите Арена, повећаном покривеношћу ЕР оклопом Контакт-5 и другим побољшањима. Т-80БВД (2002): Пакет модернизације украјинских Т-80БВ, представљен од стране харковског ХКБМ. Укључује нови 6ТД дизел мотор, даљински управљан митраљез командира, бољу оптику и др. Није потписан ниједан уговор за његову производњу. Т-80УМ2: Руски експериментални прототип са старијим системом активне заштите Дрозд-1. Током 2022. године и руске инвазије на Украјину, једини познати протитип је распоређен са руским снагама и уништен од стране украјинске војске, што је визуелно потврђено. Црни Орао/Објекат 640: Два руска прототипа су приказана, са дужом шасијом и још једним паром попторних точкова, редизајнираном куполом, одвојеним складиштем муниције, новом покривеношћу ЕР оклопом. Украјинска модернизација Т-80БВ: Једна украјинска модернизација Т-80БВ без званичне ознаке укључује побољшања која тенк унифукују са модернизованим Т-64БВ. образца из 2017. године. Т-80БВМ (2017): Укључује експлозивно-реактивни оклоп "Реликт", нови систем управљања ватре "Иртиш", нишан Сосна-У, унапређени топ 2А46М-5, против-оклопни ракетни систем 9К119М Рефлекс-М, унапређену гасну турбину и низ других побољашања. Тенк такође поседује нови аутопуњач способан за испаљивање пројектила 3БМ59 са осиромашеним уранијумом и 3БМ60 са Тунгстеном. Т-80БВМ (2023): 10. септембра 2023, Оружане снаге Руске Федерације представиле су најновији модел Т-80БВМ. Омсктрансмашу је додељена производња 152 ових тенкова, док је 15 већ послата ка линији фронта у Украјини. Модернизација укључује ојачани оклоп заштитног кавеза ("cope cage") на врху куполе и летвичасти оклоп са стране. Још један велики додатак је постављање система анти-дрон електронско ометања Сања и Волнорез. Њихове антене су засноване на магнету, што им омогућава да се монтирају без структурних модификација. Оба система имају ефективни радијус потискивања од 1 км. Друга промена је прерада мењача, која омогућава брзину у риквер од преко 20 км/ч, што је брже него код старијих варијанти. Возила развијена на шасији Т-80 БРЕМ-80У (БРЕМ-80 )– Оклопно возило за извлачење на шасији Т-80У, са великом надградњом на предњој половини шасије, великом краном од 18 тона на левој страни трупа и витлом од 35 тона. (за разлику од ранијих совјетских возила за извлачења , која су имали лаке кранове). ПТС-4 – Амфибијски транспортер на шасији Т-80. СПМ- гусенично ватрогасно возило. ПДП - амфибијско возило инжињерије. Ладога – Специјализовани оклопни транспортер. БРЕМ-84 – украјинско возило за извлачење, развијено на шасији на Т-80УД, али са уграђеним мотором 6ТД-2 тенка Т-84. 2С19 „Мста-С“ – самоходни хаубица калибра 152 мм на шасији тенка Т-80, са уграђеним дизел мотором тенка Т-72. Постоји и НАТО верзија са топом калибра 155 мм. Корисници Под Совјетским Савезом, Т-80 никада није извезен; извезен је тек након распада Совјетског Савеза. Тренутни корисници Кипар: 54 Т-80У и 28 Т-80УК набављено од Русије. Пакистан: 320 T-80УД набављено од Украјине. Русија: Око 350 Т-80У/БВ/БВМ у служби и преко 3.000 у резерви. Даље испоруке Т-80БВМ су у току. Египат: 14 Т-80УК и 20 Т-80 купљено 1997. Јужна Кореја: 33 Т-80У и 2 Т-80УК. Русија је разматрала њихову куповину. Украјина: 250 T-80БВ/БВМ/У/УК у служби. 345 Т-80У и Т-80УД у служби 1995, 270 током 2000. и 271. током 2005 Од 2022, већина украјинских ваздушно-десантних бригада има независне чете опремљене са Т-80БВ. Према појединим изворима, тком руске инвазије је најмање 180 руских Т-80, различитих варијанти, заробљено од стране украјинских снага. Неколицина Т-80УД је ремонтована и враћена у активну службу. Узбекистан: Непознат број Т-80BV. Јемен: Набавио 31 Т-80У од Русије и 66 Т-80БВ од Белорусије. Могућни корисници Кина – Према појединим изворима, Русија је са Кином потписала уговор о продаји 200 Т-80У током 1993. године, али је реализована испорука само 50 тенкова. Ови Т-80У су, према тим наводима, коришћени за испитивања и тестове који су послужили у развоју домаћих тенкова. Бивши корисници Совјетски Савез: 5.400 у служби 1991. године. Белорусија: 95 Т-80У у служби 2000. године и 69 до 2015. године. Казахстан: Пар Т-80У у саставу вјоне школе у Караганди. Неуспеле продаје Грчка – Т-80У је на тендеру изгубио од Леопарда 26А. Малезија – Т-80У је на тендеру изгубио од ПТ-91. Шведска – 2 Т-80У су током 1993-1994 испитиване у Шведској, као потенцијални други ОБТ, али су скрајнути у корист Леопарда 2А4. Турска – Т-80У је на тендеру турских Оружаних снага изгубио од Леопарда 2А4. Галерија Именовано следовање Т-54 - Т-55 - Т-62 - Т-64 - Т-72 - Т-80 - Т-90 - Т-95 - T-14 Армата Напомене Референце Литература