NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Куйбышевский (Самарская область)

Куйбышевский — посёлок в Красноармейском районе Самарской области. Административный центр сельского поселения Куйбышевский. География Село находится в южной части области, на востоке района, в пределах низкого Сыртового Заволжья, в степной зоне, на автодороге регионального значения 36Н-368. Климат Климат характеризуется как континентальный, засушливый, с жарким летом и холодной малоснежной зимой. Среднегодовая температура воздуха — 4,7 °С. Средняя температура воздуха самого тёплого месяца (июля) — 21,6 °C (абсолютный максимум — 41 °C); самого холодного (января) — −12,7 °C (абсолютный минимум — −46 °C). Среднегодовое количество атмосферных осадков составляет 420 мм, из которых 277 мм выпадает в период с апреля по октябрь. Снежный покров держится в течение 136 дней. История В 1973 г. Указом Президиума ВС РСФСР посёлок центральной усадьбы совхоза имени Куйбышева переименован в Куйбышевский. Население Инфраструктура Основа экономики — сельское хозяйство. Здесь находилась центральная усадьба совхоза имени Куйбышева. Действует Куйбышевский сельский дом культуры, Куйбышевское отделение общего терапевтического профиля, отделение почтовой связи № 446153. Транспорт Посёлок доступен автотранспортом. Примечания
Рекорд (Саратовская область)

Рекорд — село в Краснокутском районе Саратовской области, в составе сельского поселения "Интернациональное муниципальное образование". Население — 714 (2010). История Предположительно основано в период коллективизации. Село Рекорд обозначено на карте АССР немцев Поволжья 1935 года. Село относилось к Краснокутскому кантону АССР немцев Поволжья. 28 августа 1941 года был издан Указ Президиума ВС СССР о переселении немцев, проживающих в районах Поволжья. Немецкое население было депортировано. После ликвидации АССР немцев Поволжья село Рекорд, как и другие населённые пункты Краснокутского кантона было передано Саратовской области. В 1970 году образован совхоз "Рекорд". Физико-географическая характеристика Село расположено в Низком Заволжье, в пределах Сыртовой равнины, относящейся к Восточно-Европейской равнине, у истоков реки Гашон. Рельеф местности равнинный, слабохолмистый. Почвы каштановые. По автомобильным дорогам расстояние до районного центра города Красный Кут — 25 км, до областного центра города Саратов — 150 км. До села Интернациональное - 19 км. Часовой пояс Рекорд, как и вся Саратовская область, находится в часовой зоне МСК+1. Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +4:00. Население Динамика численности населения по годам: Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года большинство населения составляли казахи (52 %) и русские (37 %). Примечания
Серебряный Бор (Саратовская область)

Серебряный Бор — посёлок Ровенского района Саратовской области, в составе сельского поселения «Привольненское муниципальное образование». География Расположен на левом берегу Волгоградского водохранилища, в 4 км южнее села Привольное. История Указом Президиума Верховного совета РСФСР от 19 октября 1984 года посёлок Госплодопитомник переименован в посёлок Серебряный Бор. Население Динамика численности населения Примечания
Краснофлотец (село)

Краснофлотец — село в Ельниковском районе Республики Мордовия Российской Федерации. Входит в состав Новодевиченского сельского поселения. География Стоит у реки Кивчей и региональной автодороге 89К-18. Планировочная ось села — Советская улица. История Основано во 2-й половине XIX века. В «Списке населённых мест Пензенской губернии за 1894» Сбродовка деревня из 90 дворов Краснослободского уезда. В 1940 году село Сбродовка переименовано в Краснофлотец. Население Национальный состав Согласно результатам Всероссийской переписи населения 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 92 %. Известные уроженцы, жители Ненюков, Иван Яковлевич (род. 1947) — российский и советский политик и государственный деятель. Глава Саранска с 1996 по 2003 годы. Инфраструктура Личное подсобное хозяйство с зоной сельскохозяйственного использования, индивидуальная застройка усадебного типа. Транспорт Автобусное сообщение с райцентром. Остановка общественного транспорта «Краснофлотец». Примечания
Краснофлотець

Краснофло́тець (рос. Краснофлотец, ерз. Краснофлотец) — село у складі Єльниківського району Мордовії, Росія. Входить до складу Новодівиченського сільського поселення. Населення — 88 осіб (2010; 105 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 92 % Джерела Аркуш карти N-38-53 Старое Синдрово. Масштаб: 1 : 100 000. Видання 1981 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 19 грудня 2015 у Wayback Machine.]
Тридцатый (посёлок)

Тридцатый — посёлок в Волжском районе Самарской области в составе сельского поселения Подъём-Михайловка. География Находится на расстоянии примерно 8 километров по прямой на юг-юго-запад от центра сельсовета села Подъём-Михайловка. История Посёлок был основан в 1911 году переселенцами из Белоруссии и Украины на участке земли под номером 30, принадлежавшей местной помещице. На базе её усадьбы после революции создали коммуну, которая вскоре распалась. Население Постоянное население составляло 419 человек (русские 58%) в 2002 году, 358 в 2010 году. Примечания
Suksun

Suksun (russisch Суксун) ist eine Siedlung städtischen Typs in der Region Perm in Russland mit 8022 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Der Ort liegt knapp 120 km Luftlinie südöstlich des Regionsverwaltungszentrums Perm im westlichen Vorland des Ural. Er befindet sich am linken Ufer der Sylwa, bei der Einmündung des Suksuntschik, der dort zu einem kleinen Stausee, genannt Suksunski prud, angestaut ist. Suksun ist Verwaltungszentrum des Rajons Suksunski sowie Sitz der Stadtgemeinde Suksunskoje gorodskoje posselenije, zu der außerdem das östlich anschließende Dorf Koschelewo gehört. Geschichte Der Ort wurde 1651 im Zusammenhang mit der Entdeckung von Kupfererzen in der Umgebung gegründet. Anfang des 18. Jahrhunderts wurde auf dieser Grundlage die Herstellung von Samowaren aufgenommen, die auch nach Erschöpfung der lokalen Kupfervorkommen beibehalten wurde. Wenig später ließ dort Akinfi Demidow die Eisenhütte Suksunski sawod errichten, aus der das heutige „Optische-mechanische Werk“ hervorging. Am 27. Februar 1924 wurde Suksun Verwaltungssitz eines neu geschaffenen, nach ihm benannten Rajons. 1933 erhielt der Ort den Status einer Siedlung städtischen Typs. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Verkehr Einige Kilometer südwestlich wird Suksun von der föderalen Fernstraße R243 von Kostroma nach Atschit umgangen. Die nächstgelegenen Bahnstationen befinden sich im 25 km nördlich gelegenen benachbarten Rajonzentrum Ust-Kischert an der auf diesem Abschnitt 1911 eröffneten Hauptstrecke der Transsibirischen Eisenbahn, das jedoch nur über eine Nebenstraße erreichbar ist, sowie in der Stadt Kungur, 40 km nordwestlich an der R242. Weblinks Offizielle Webpräsenz der Rajonverwaltung (russisch) Einzelnachweise
Suksun

Suksun (Russian: Суксун) is an urban locality (a work settlement) and the administrative center of Suksunsky District of Perm Krai, Russia, located on the left bank of the Sylva River (a tributary of the Chusovaya River), 150 kilometers (93 mi) from the city of Perm. Population: 8,022 (2010 census); 8,495 (2002 census); 8,882 (1989 Soviet census). Etymology The name is of Turkic origin and means cold water. History Suksun was first mentioned as a settlement in 1651. The town grew around the copper smelting and iron works plant built by Akinfiy Demidov in 1727–1729. Urban-type settlement status was granted to it on June 20, 1933. In the mid 18th century, due to the presence of copper, the town became known for the production of copper utensils and Samovars. While copper is no longer mined in Suksun, Samovars are still being manufactured there. References External links Суксун in the Great Soviet Encyclopedia (in Russian) – via Great Scientific Library
Szukszun

Szukszun (oroszul: Суксун) városi jellegű település Oroszország Permi határterületén, a Szukszuni járás székhelye. Lakossága: 8022 fő (a 2010. évi népszámláláskor). Fekvése A Permi határterület délkeleti részén, Permtől 145 km-re délkeletre, a Szukszun(csik) (a Szilva mellékfolyója) partján terül el. A legközelebbi vasútállomás a 33 km-re lévő Uszty-Kisertyben van. Neve a folyónévből származik, a tatár сыук су jelentése: 'hideg víz'. Története A település az Akinfij Nyikityics Gyemidov által 1727-ben alapított (1729-ben üzembe helyezett) rézolvasztó és vasgyártó manufaktúra mellett jött létre. Itt építették és bocsátották vízre 1845-ben az Urál vidékének első vastestű gőzhajóját. A 19. század közepén Tulából érkezett mesterek meghonosították a réz szamovárok és teáskészletek gyártását. A 19. század utolsó harmadában gyógyfürdő is működött. 1893-ban a gyárat permi hajótulajdonosok (a Kamenszkij testvérek) vásárolták meg. Egyikük a 20. század elején az igazgatósági (a Gyemidovoktól 1861 után megvásárolt) épületet eklektikus stílusú kastéllyá alakította át, mely száz éven át a falu nevezetessége volt. 2001-ben leégett. Szukszun 1933-ban kapott városi jellegű település rangot. 1924-ben lett járási székhely és kisebb megszakításokkal (1932–1935 és 1963–1964 között) az is maradt. Gazdasága A háborús események miatt 1941 nyarán ide evakuálták a vityebszki szemüveggyárat, mely a háború után évtizedeken át optikai és mechanikai gyárként üzemelt. A 2010-es évek közepén megváltozott profillal, részvénytársasági formában működött. 1969-ben a városban fémárugyárat alapítottak (Elektropribor), a vállalatból alakult Szukszuni Szamovár Rt. 1993–2006 között folytatta tevékenységét, majd megszűnt. A település központjában szamovárt ábrázoló fémszoborral örökítették meg emlékét. Jegyzetek Források Bolsaja szovjetszkaja enciklopegyija (orosz nyelven) (3. kiadás ed.). Moszkva. 1970–1977.: CS1 karbantartás: hely kiadó nélkül (link) Je. N. Sumilov. "Enciklopegyija Permszkij kraj" (orosz nyelven). Permculture.ru. 2016. március 10. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2015. november 3.. V. V. Alekszejev, ed. (2000). Uralszkaja isztoricseszkaja enciklopegyija (orosz nyelven). Jekatyerinburg: Akagyemknyiga. "Reka Szilva" (orosz nyelven). Rekiurala.ru. 2013. augusztus 4. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2015. február 8..
Suksun

Suksun (in russo Суксун?) è un insediamento operaio della Russia europea nord-orientale (Territorio di Perm'); è il centro amministrativo del distretto Suksunskij. Si trova sulla riva sinistra della Sylva, a 134 km da Perm' e a 30 km dal confine con l'oblast' di Sverdlovsk. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Suksun Collegamenti esterni Sito ufficiale, su suksun.ru.
Äcem Mosque

Äcem Mosque (Tatar Cyrillic and Latin respectively: Әҗем мәчете or Äcem mäçete, pronounced [æˈʑem]); (Russian: Ази́мовская мече́ть, Azimovskaya mechet) is a prominent cathedral mosque in Kazan, Tatarstan, Russia. It is located in the southern part of the Old Tatar Quarter, a historic district populated by Tatars, and is one of about a dozen historical mosques in the district. History The construction of the mosque was sponsored by a wealthy Tatar merchant, Mortaza Äcimev, hence the name. The construction started in 1887 and was completed in 1890. The architect is unknown. The architectural style is national romance eclecticism. The mosque has a 51-meters height minaret near the door, two halls, it is one-storied. The interior is designed in the medieval Oriental traditions. In 1930 the mosque was closed done by the authorities. In 1990-1992 it underwent reconstruction of both facades and the interior. In 1992 it was returned to the believers. See also Islam in Tatarstan Islam in Russia List of mosques in Russia List of mosques in Europe References Notes Sources "Әҗем мәчете/Äcem mäçete". Tatar Encyclopaedia (in Tatar). Kazan: The Republic of Tatarstan Academy of Sciences. Institution of the Tatar Encyclopaedia. 2002. Äcem mosque on "Russian mosques"
Meczet Azimowa w Kazaniu

Meczet Azimowa w Kazaniu (ros. Азимовская мечеть) – meczet z 2. połowy XIX wieku w Kazaniu, w historycznej dzielnicy Staraja Tatarskaja Słoboda (İske Bistä), przy ul. Fatkułlina 15, zabytek o znaczeniu federalnym. Historia Na miejscu dzisiejszej świątyni pierwotnie znajdował się drewniany meczet bez minaretu z 1804 roku, z którego korzystali pracownicy zatrudnieni w fabrykach mydła. Drugą świątynią w tym miejscu był drewniany meczet z minaretem wzniesiony w 1851 roku przez kupca Mustafę Azimowa. Obecny meczet wzniósł jego syn, Murtaza Azimow; budowa rozpoczęła się w 1887 roku, zakończono ją w 1890 roku. W czasach rządów komunistycznych meczet zamknięto w 1930 roku, po czym urządzono w nim szkołę dla kinooperatorów, a od schyłku lat 50 XX w. był wykorzystywany jako kino. Piwnice meczetu przeznaczono na cele mieszkalne. Świątynia została zwrócona wiernym w 1989 roku, w efekcie czego przeprowadzono renowację elewacji i rekonstrukcję wnętrz pod kierownictwem Rafika Bilałowa w 1992 roku. Meczet wpisano do rejestru zabytków o znaczeniu federalnym. Architektura Autor projektu świątyni nie jest znany. Wzniesiono ją w stylu narodowo-romantycznego eklektyzmu. Świątynia murowana z cegły, podpiwniczona; obecnie pomalowana na bladozielono, w czasach sowieckich na czerwono. Wnętrze składa się z dwóch sal. Wnętrze zdobią motywy wschodniomuzułmańskie. Minaret postawiony od strony północnej na osobnym fundamencie, trzypoziomowy, o wysokości 51 m, z drewnianymi schodami. Na szczycie minaretu umieszczono heksagram, tzw. pieczęć Sulejmana (zob. gwiazda Dawida). Przy meczecie znajduje się dom mułły; świątynię otacza okazałe ogrodzenie. Galeria Przypisy
Азимовская мечеть

Ази́мовская мече́ть (Шестая соборная, Заводская, тат. Əcem məçete, Әҗе́м мәчете́) — мечеть в Казани, памятник татарской культовой архитектуры. История Построена в формах эклектики национально-романтического направления в 1887—1890 годах на месте старой деревянной мечети, существовавшей с 1804. Строительство осуществлено на средства купца М. М. Азимова. Азимовская мечеть — одноэтажная двухзальная мечеть-джами с минаретом высотой 51 м над входом. В декоративном убранстве использованы мотивы архитектуры мусульманского Востока. В 1930—1992 годах, в связи с антирелигиозной политикой советской власти, не использовалась по назначению. В результате строительства оказалась в центре промышленной зоны. В 1990—1992 годах реконструирована и реставрирована по проекту архитектора Р. В. Билялова. На территории мечети находится 2-этажное здание медресе и деревянный дом муллы. В настоящее время используется мусульманской общиной. Ссылки Ранее не известная история Азимовской мечети из уст человека, который прожил в ней много лет + фоторепортаж Азимовская мечеть на портале «Мечети России» Салихов Р.Р., Хайрутдинов Р.Р. Республика Татарстан: Памятники истории и культуры татарского народа (конец XVII- начало XX веков)- Казань: изд-во <Фест>, 1995.-280с. Азимовская мечеть
Lago Aslikul'

Il lago Aslikul' (in russo Асликуль?) è il più grande lago della Baschiria, in Russia, situato nel distretto Davlekanovskij. Fa parte del bacino del fiume Dëma. Si trova 27 chilometri a nord-ovest della città di Davlekanovo, in un'ampia conca tra i contrafforti nord-orientali delle alture di Bugul'ma e Belebej, circondato da montagne. Il lago è di origine carsica e l'acqua è leggermente salmastra con elevata mineralizzazione. Fa parte della riserva naturale «Aslikul'». La struttura del bacino idrografico comprende sedimenti del Permiano superiore con calcari, argille e strati intermedi di calcari grigi, grigio chiaro. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lago Aslikul' Collegamenti esterni (RU) N-40 (JPG), su maps.vlasenko.net. URL consultato il 12 luglio 2024.
Saratov Conservatory

Sobinov Theatre Institute of the Saratov State Conservatory (Russian: Саратовская государственная консерватория имени Л.В. Собинова is a music conservatory in Russia. The conservatory in Saratov was founded in 1912, and was the first provincial conservatory to be founded in Russia, after St Petersburg Conservatory and Moscow Conservatory. Saratov was, at the time, Russia's third city. The main building of the conservatory had been built in 1902 by architect Alexander Yulyevich Yagn, and originally it housed a music school. Before the opening of the conservatory in 1912, the building was reconstructed by the architect Semyon Akimovich Kallistratov. When Saratov Conservatory opened in September 1912, it immediately had 1,000 students ready to begin their studies. In 1935 the Conservatory was named after the tenor Leonid Sobinov. Former Directors Stanislav Kasparovich Echsner (Exner, Eksner) (1912–1914) Josef Ivanovich Slivinskii, Polish: Józef Śliwiński (1914–1916) George Edvardovich Konyus, English: Georgi Conus (1917–1919) Emil Hájek, Russian: Эмиль Ярославович Гаек (1920–1921) Notable teachers Karl Wilhelm (Vasily Georgievich) Brandt, (trumpeter) Ivan Lipaev (trombone and music history) Józef Śliwiński Roman Moiseyev Konstanty Gorski Mikhail Bukinik Tatiana Stepanova - ballet Arnold Azrikan Nisson Shkarovsky Alumni Vladimir Drozdov — pianist and composer Alyona Apina, lead vocalist of Kombinaciya Fatma Mukhtarova Lidia Ruslanova Anna Yevdokimova (pen name Anna t'Haron) — a Russian pianist, Artist, grant holder of the “Prins Bernhard Cultuurfonds” (Netherlands). Franciszek Zachara, graduated 1919 Exchange programme schools Royal Carillon School "Jef Denyn" Saratov Symphony Orchestra Saratov Conservatory has an associated orchestra, the Saratov Conservatory Symphony Orchestra founded in 1912. See also List of institutions of higher learning in Russia Russian Academy of Theatre Arts References
Conservatorio de Sarátov

El Conservatorio de Sarátov es un conservatorio de música en Rusia. Fue fundado en 1912 y fue el primer conservatorio provincial fundado en Rusia, después del Conservatorio de San Petersburgo y el Conservatorio de Moscú. Sarátov era, en ese momento, la tercera ciudad de Rusia. El edificio principal del invernadero fue construido en 1902 por el arquitecto Alexander Yulyevich Yagn, y originalmente albergaba una escuela de música. Antes de la apertura del invernadero en 1912, el edificio fue reconstruido por el arquitecto Semyon Akimovich Kallistratov. Cuando se inauguró el Conservatorio de Saratov en septiembre de 1912, inmediatamente tuvo 1000 estudiantes listos para comenzar sus estudios.​ En 1935, el Conservatorio recibió su nombre del tenor de fama mundial Leonid Sobinov. Profesores notables Emil Hajek, Pianista Jaroslav Hajek, Violinista Karl Wilhelm (Vasily Georgievich) Brandt, Trompetista Anatoly Nikolaevich Drozdov, (teoría musical) Simón Matveevich Kozolupov, (violonchelo) Mikhail E. Medvedev, (cantando) Viktor Ivanovich Egorov, Artista de Honor de la Federación Rusa Nikolai Ilyich Aladov, (cantante) Natalia Kimovna Tarasova, Artista de Honor de Rusia Nosyrev, Eugene R, (oboe) Gokhman, Elena, Maestro de Teoría Józef Śliwiński, Maestro de Teoría Roman Moiseyev, Maestro de Teoría Konstanty Gorski, Maestro de Teoría Mikhail Bukinik, Maestro de Teoría Tatiana Stepanova, ballet Arnold Azrikan, Maestro de Teoría Nisson Shkarovsky, Maestro de Teoría Alumnos Notables Alyona Apina , vocalista principal de grupo musical Ruso Kombinaciya. Vladimir N Drozdoff , Pianista y Compositor Galina Kovalyova Fatma Mukhtarova Lidia Ruslanova Anna Yevdokimova (seudónimo Anna t'Haron), pianista rusa, Artista, becaria de los “ Prins Bernhard Cultuurfonds ” (Países Bajos). Franciszek Zachara , graduado en 1919 Referencias
Saratowskie Konserwatorium Państwowe im. L.W. Sobinowa

Saratowskie Konserwatorium Państwowe im. L.W. Sobinowa (ros. Саратовская государственная консерватория имени Л.В. Собинова) – rosyjska uczelnia państwowa typu akademickiego w Saratowie, kształcąca w dziedzinie muzyki, jedna z najstarszych szkół artystycznych w Rosji. Historia i organizacja Trzecie w kolejności powstania w Rosji konserwatorium zostało otwarte w Saratowie w październiku 1912 z inicjatywy rady miasta, gubernatora i saratowskiego oddziału Cesarskiego Rosyjskiego Towarzystwa Muzycznego, prowadzonego przez wybitnego muzyka Stanisława Eksnera i który został pierwszym dyrektorem uczelni. Początkowo nosiło nazwę – Aleksiejewskie Konserwatorium Saratowskiego Imperatorskiego Rosyjskiego Towarzystwa Muzycznego (Саратовская Императорского Русского Музыкального общества Алексеевская консерватория), na cześć odzyskania zdrowia przez następcę tronu, cesarzewicza Aleksego Nikołajewicza. W 1935 konserwatorium otrzymało imię Leonida Sobinowa. Program dydaktyczny Rokrocznie studia na 4 fakultetach i w ramach 20 katedr rozpoczyna w konserwatorium ponad 600 studentów i około 50 doktorantów. Kadra uczelni liczy ponad 200 osób, w tym doktorów i kandydatów nauk, laureatów krajowych i międzynarodowych konkursów. Saratowskie Konserwatorium, od początku swojego istnienia było i jest podstawą dla rozwoju kultury Powołża i Kaukazu Północnego: przy jego pomocy utworzono ponad 60 szkół muzycznych w wielu miastach Rosji, w tym w Samarze, Wołgogradzie, Uljanowsku, Tambowie, Stawropolu, Nalczyku, Penzie i innych. Łączna liczba absolwentów Konserwatorium wynosi około siedem tysięcy. Władze uczelni Rektorem uczelni był Ludowy Artysta Federacji Rosyjskiej prof. Lew Szugom. Obecnie na tym stanowisku Aleksandr Zanorin (2021). Kampusy i budynki uczelniane Konserwatorium mieści się w budynku zaprojektowanym przez Julija Jagna w 1902 i przebudowanym na potrzeby uczelni przez głównego architekta miasta Siemiona Kallistratowa; mieści m.in. Wielką Salę Konserwatorium z doskonałą akustyką. Budynek jest wpisany na listę rosyjskiego dziedzictwa jako pomnik architektury, pod numerem 6400005000. Przypisy
Саратовська консерваторія

Саратовська державна консерваторія імені Л. В. Собінова (рос. Саратовская государственная консерватория имени Л. В. Собинова) — вищий музичний навчальний заклад, один з найстаріших в Росії музичних вузів, заснована в 1912 році на базі музичного училища. Третя за рахунком в країні та перша в провінції. Історія Перша назва — Саратовська Імператорського Російського музичного товариства Олексіївська консерваторія (названа так на честь спадкоємця престолу — царевича Олексія). У 1918 році консерваторія була націоналізована і отримала назву «державна консерваторія». У 1935 році Саратовської консерваторії було присвоєно ім'я Л. В. Собінова. Восени 1985 року Великий зал консерваторії прикрасив орган німецької фірми «Зауер». Будівля консерваторії було зведено в 1902 році архітектором Олександром Юлійовичем Ягном. Спочатку в ньому розташовувалося музичне училище. Проте вже в 1912 році будівлю було ґрунтовно реконструйовано видатним архітектором Семеном Акимовичем Каллістратова для розміщення в ньому консерваторії. Після цього Саратовська консерваторія набула сучасного вигляду. Викладацький склад Керівники Екснер Станіслав Каспарович (1912—1914) Сливинський Йосип Іванович (1914—1916) Конюс Георгій Едуардович (1917—1919) Факультети Теоретико-виконавський Виконавський Театральний факультет Репутація У 2022 ректор Саратовської консерваторії О. Занорін став одним із підписантів листа на підтримку війни проти України, що викликав осуд світового співтовариства. Примітки Посилання Офіційний сайт Саратовської консерваторії Про Саратовську консерваторію