NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pjakupur

Der 542 km lange Pjakupur (russisch Пякупур) ist der linke Quellfluss des Pur im Westsibirien (Russland, Asien). Geographie Der Pjakupur entsteht im zentralen Teil des Westsibirisches Tieflandes, am Nordrand des Höhenzuges Sibirskije uwaly nördlich des Ob-Mittellaufes, aus den knapp 100 Kilometer langen Quellflüssen Jangjagun (Янгъягун; auch Jankjagun) von links und Njutschawotyjacha (Нючавотыяха; auch Njudja-Wotyjacha). Er durchfließt auf seiner gesamten Länge den Autonomen Kreis der Jamal-Nenzen, streckenweise stark mäandrierend, durch das sumpfige, seenreiche und bewaldete Tiefland in zunächst östlicher, dann nordöstlicher bis nördlicher Richtung. Schließlich vereinigt er sich vier Kilometer unterhalb der Stadt Tarko-Sale mit dem Aiwassedapur zum Pur. Seine wichtigsten Nebenflüsse sind Wyngapur (auch Wengapur) von rechts und Purpe von links. Hydrologie Das Einzugsgebiet des Pjakupur umfasst 31.400 km². Die mittlere Wasserführung in Mündungsnähe bei Tarko-Sale 307 m³/s bei einem minimalen Monatsmittel von 98 m³/s im März und einem maximalen Monatsmittel von 1122 m³/s im Juni. Nahe dem Zusammenfluss ist der Pjakupur etwa 250 Meter breit und zwei Meter tief. Die Fließgeschwindigkeit beträgt hier 0,9 m/s. Der Fluss gefriert von Oktober bis Ende Mai/Anfang Juni. Wirtschaft und Infrastruktur Der Pjakupur ist im Unterlauf auf 85 Kilometern schiffbar. Im Einzugsgebiet des Pjakupur liegen wichtige Erdöl- und Erdgaslagerstätten, wie Gubkinskoje, Wyngajachinskoje, Wyngapurowskoje, Sutorminskoje, Murawlenkowskoje (bei Murawlenko), Komsomolskoje, Barsukowskoje, Nowopurpeiskoje und Umseiskoje. Aus diesem Grunde entstand am Mittel- und Unterlauf des Flusses seit den 1970er-Jahren eine Reihe von Städten und größeren Siedlungen, darunter Chanymei, Purpe, Gubkinski und Tarko-Sale. Durch die Flussniederung führen eine Eisenbahnstrecke und eine Straße, die seit den 1980er-Jahren die Öl- und Gasfördergebiete im Norden Westsibiriens über Surgut und Tjumen mit der „Außenwelt“ verbinden. Diese überqueren den Fluss bei Chanymei. Weblinks Pjakupur auf der Webseite Flüsse Jamals auf purpe.ru (russisch) Einzelnachweise
Pyakupur

The Pyakupur (Russian: Пякупур) is a river in Yamalo-Nenets Autonomous Okrug, Russia, the left source river of the Pur. The length of the Pyakupur is 542 km. The area of its basin is 31,400 km2. There are approximately 32,600 lakes in the river basin. The main tributaries: Vyngypur (right) and Purpe (left). The river's peak month of discharge is June. The average discharge of water 290 m3/s. See also List of rivers of Russia References
Río Piakupur

El río Pyakupur, también transcrito como Piakupur, (del ruso: Река Пякупур) es un largo río ruso localizado en la Siberia asiática, la fuente izquierda del río Pur que, a su vez, acaba desembocando en el estuario del Taz, en el mar de Kara. Tiene una longitud de 635 km, aunque el sistema Piakupur–Pur llega hasta 1.024 km. Drena una cuenca de 31 400 km² (una extensión mayor que países como Bélgica, Lesoto o Armenia). Administrativamente, el río Pur discurre por el distrito autónomo de Yamalo-Nénets de la Federación de Rusia. Geografía El río Pyakupur nace en la vertiente norte de las colinas bajas de los montes Uvales siberianos, de la unión de sus dos fuentes, el río Jangjagun (Янгъягун ) y el río Njučavotyjacha (Нючавотыяха). Discurre en dirección norte, en un curso lleno de meandros a través de una zona llana de bosques bajos y amplias áreas pantanosas (alrededor del 60% del territorio) por la llanura de Siberia Occidental. Su cuenca está llena de lagos, cerca de 32.600, siendo el más importante el lago Pyakuto (35,2 km²). Después de 542 kilómetros de recorrido (635 km, considerando la más larga de sus fuentes, el Jangjagun), se une con el Aivasedapur (178 km) en la ciudad de Tarko-Salé, dando lugar al río Pur. Su cuenca es de 31.400 km² y su caudal medio de 290 m³/s, pero con una gran variación estacional. La longitud del sistema fluvial Pyakupur-Pur es de 1.024 km. Sus principales afluentes son, por la derecha, el río Vyngapur (Вынгапур), de 319 km de longitud y una cuenca de 8 710 km², y, por la izquierda, el río Purpe (Пурпе), con 327 km y 5 110 km². En la margen izquierda están las ciudades de Gubkin (Губкинский, con 23.098 hab. en 2009) y Purpe (Пурпе, con 9.100 hab. en 2009) y en la margen derecha se encuentra Tarko-Salé (Тарко-Сале, con 20.083 hab. en 2009). Es un río muy rico en peces. Hidrología El río tiene un régimen hidrológico bastante simple, similar al de todos los demás ríos de la Siberia ártica: permanece helado, habitualmente, durante el largo período desde el final de octubre hasta finales de mayo - primeros de junio. Los periodos de sequía más pronunciada se dan a principios de primavera, y en tres o cuatro semanas después del deshielo tiene la avenida máxima, durante la cual el caudal en la boca puede ser casi 10 veces el caudal medio. Referencias El artículo cita las siguientes referencias: (en ruso) Reki Jamala. (en ruso) Gran enciclopedia soviética. Enlaces externos Producción de gas, en: [1].
Piakoupour

Le Piakoupour (en russe : Пякупур) est une rivière de Russie qui coule dans le nord de la plaine de Sibérie occidentale. C'est un affluent du fleuve Pour qui se jette dans le golfe du Taz (mer de Kara). Géographie Le Piakoupour naît de l'union de deux rivières-source : le Ianguïagoun (Янгъягун) de gauche, et le Nioutchavotyïakha (Нючавотыяха) de droite. Ces deux cours d'eau prennent leur source dans les Ouvalys de Sibérie. Le Piakoupour coule entièrement dans le district autonome de Iamalo-Nénétsie. Son bassin a une superficie de 31 400 km2. Son débit moyen est de 308 m3/s. Il se jette dans le Pour au niveau de la ville de Tarko-Sale. Navigabilité Le Piakoupour est pris dans les glaces d'octobre à fin mai. En dehors de cette période, il est navigable sur 85 kilomètres à partir de sa confluence avec le Pour. Hydrologie Le débit du Piakoupour a été observé pendant 45 ans (sur la période 1954-1999) à Tarko-Sale, localité située à 3 kilomètres de sa confluence avec le Pur, c'est-à-dire à 392 kilomètres de l'océan arctique (golfe du Taz), et à une altitude de 15 mètres. Le débit inter annuel moyen ou module observé à Tarko-Sale sur cette période était de 308 m3/s pour une surface de drainage de 31 400 km2, soit la totalité du bassin versant de la rivière. La lame d'eau écoulée dans ce bassin versant se monte ainsi à 310 millimètres par an, ce qui doit être considéré comme assez élevé dans le contexte du bassin de l'Ob, caractérisé généralement par un écoulement assez modeste. Rivière alimentée principalement par la fonte des neiges, mais aussi par les pluies de la belle saison, le Piakoupour est un cours d'eau de régime nivo-pluvial. Les hautes eaux se déroulent au printemps et au début de l'été, du mois de mai au mois de juillet, avec un maximum très net en juin, ce qui correspond au dégel et à la fonte des neiges. Dès le mois de juillet, le débit de la rivière s'effondre, puis se stabilise à un niveau assez élevé tout en conservant une tendance baissière, et ceci tout au long du reste de l'été, puis de l'automne. Le débit chute à nouveau en novembre ce qui mène à la période des basses eaux, qui s'étend de décembre à avril. Le débit moyen mensuel observé en mars (minimum d'étiage) est de 98,4 m3/s, soit plus ou moins 9 % du débit moyen du mois de juin (1 123 m3/s), ce qui souligne l'amplitude assez modérée des variations saisonnières. Sur la durée d'observation de 45 ans, le débit mensuel minimal a été de 62,4 m3/s en mars 1963, tandis que le débit mensuel maximal s'élevait à 1 810 m3/s en juin 1959. En ce qui concerne la période estivale, la plus importante car libre de glaces (de juin à septembre inclus), le débit mensuel minimal observé a été de 146 m3/s en septembre 1976. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste de cours d'eau en Russie Liens externes (ru) Le Piakoupour dans la Grande Encyclopédie soviétique (en) Arcticnet - Le Piakoupour à Tarko-Sale Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Sibérie
Pjakupur

A Pjakupur (oroszul: Пякупур) folyó Oroszország ázsiai részén, Nyugat-Szibériában, Jamali Nyenyecföldön; a Pur bal oldali forrásága. Földrajz Hossza: 542 km, vízgyűjtő területe: 31 400 km², évi közepes vízhozama: 290 (vagy 305) m³/sec. A Szibériai-hátságon eredő két folyó, a Jankjagun és a Nyucsavotijaha egyesülésével keletkezik. Hossza a Jankjagun forrásától 635 km. A Nyugat-szibériai-alföld erdős-mocsaras sík vidékén folyik, kezdetben keleti, majd északkeleti irányban. Tarko-Szale településnél egyesül a Pur másik forráságával, az Ajvaszedapurral. Rendkívül kanyargós medre mentén sok a holtág. Vízgyűjtő területén több mint 32 000 kis tó fekszik, többségük mocsaras területen. Mellékfolyói közül jelentősebb a jobb oldali Vingapur (319 km) és a bal oldali Purpe (327 km). Októbertől májusig befagy, átlagosan 220 napig jég borítja. A tél végén Tarko-Szalenál a jégpáncél vastagsága kb. 85 cm. Tavaszi árvize van, vízszintje általában június elején tetőzik. Alsó folyásán átlag két és fél hónapig magas vízállás jellemzi. Vízgyűjtő területén igen sok szénhidrogén-lelőhely található. A bal partján fekvő Gubkinszkij város mellett jelentős olaj- és gázkitermelés folyik. Purpe az északi olajmezőkről kiinduló kőolaj távvezeték egyik állomása. Források "Reki Jamala / Pjakupur" (orosz nyelven). Gublibrary.ru. 2013. április 24. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2013. július 11.. Halott link archívból javítva: 2018-08-26 Nagy szovjet enciklopédia (orosz nyelven) (3. kiadás ed.). 1969–1978. Geograficseszkije nazvanyija mira. Toponyimicseszkij szlovar (orosz nyelven). szerk. Je. M. Poszpelov. 2001.: CS1 karbantartás: others (link)
Pjakupur

Il Pjakupur è un fiume della Russia siberiana occidentale (Circondario Autonomo Jamalo-Nenec), ramo sorgentifero di sinistra del Pur. Percorso Nasce dal versante settentrionale dei modesti rilievi collinari degli Uvali siberiani dall'unione dei due bracci sorgentiferi Jang"jagun e Njučavotyjacha e scorre con direzione prevalentemente settentrionale in un bacino piatto, paludoso (circa il 60% del territorio) e ricco di laghi (circa 32.600); dopo 542 km di corso (635 considerando il più lungo dei suoi rami di sorgente, lo Jang"jagun), si unisce con il fiume Ajvasedapur presso la cittadina di Tarko-Sale, dando origine al Pur. I principali affluenti del fiume sono Vyngapur (o Vėngapur) dalla destra idrografica e Purpe dalla sinistra. Regime Il fiume ha un regime piuttosto semplice, analogo in tutto a quello degli altri fiumi artici siberiani: gelato, mediamente, nel lungo periodo che va da fine ottobre a fine maggio - primi di giugno, vede i periodi di magra più accentuati all'inizio della primavera; nelle tre-quattro settimane successive allo scioglimento dei ghiacci si hanno le massime piene, durante le quali il valore di portata alla foce può elevarsi fino a quasi 10 volte il valore medio. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pjakupur Collegamenti esterni (RU) Reki Jamala, su library.purpe.ru. URL consultato il 5 gennaio 2009 (archiviato dall'url originale il 15 aprile 2009). (RU) Grande enciclopedia sovietica, su bse.sci-lib.com.
Pjakoepoer

De Pjakoepoer (Russisch: Пякупур) is een rivier in West-Siberië. Het is een zijrivier aan linkerzijde van de Poer. De rivier wordt gevormd door haar bronrivieren Jangjagoen en Njoetsja-Komoetajacha, die ontspringen op de Siberische heuvelrug op de grens met Chanto-Mansië. Vandaaruit stroomt de Pjakoepoer in noordelijke richting over het noorden van het West-Siberisch Laagland naar de Tazboezem. De rivier stroomt door moerassig en bossig laaglandgebied. De rivier wordt vooral gevoed door sneeuw. Van oktober tot eind mei, begin juni is de rivier bevroren. De lengte van de rivier bedraagt 542 kilometer, maar soms wordt de Poer gezien als de verlenging ervan, waarmee de rivier 1024 kilometer lang is. Aan de westzijde van de rivier ligt het gasveld Komsomolski en het olie- en gasveld Goebinski. Aan de rivier ligt de stad Goebinski. Een andere rivier die de Pjakoepoer voedt is de Vyngapoer.
Пякупур

Пякупу́р (устар. Пяку-Пур) — река в России, протекает по территории Пуровского района Ямало-Ненецкого автономного округа, левая составляющая реки Пур. Географические сведения Длина реки — 542 км (с рекой Янкъягун — 635 км), площадь бассейна — 31 400 км². Берёт своё начало слиянием рек Янкъягун и Нючавотыяха на возвышенности Сибирские Увалы, течёт на северо-восток, по заболоченной и лесистой низменности. Питание смешанное, с преобладанием снегового. В бассейне реки находится примерно 32,6 тыс. озёр, одно из крупнейших — озеро Пякуто. Основные притоки: Вынгапур (справа) и Пурпе (слева). Возле города Тарко-Сале Пякупур сливается с рекой Айваседапур, образуя реку Пур. Физические сведения Средний расход воды 290 м³/с. Половодье с мая по август. Замерзает в октябре, вскрывается в конце мая — начале июня. Пякупур имеет большое количество стариц. На левом берегу находятся город Губкинский и посёлок Пурпе, на правом берегу находится город Тарко-Сале. Богата рыбой. На левобережье Пякупура — Комсомольское газовое и Губкинское нефтегазоконденсатное месторождения Западно-Сибирского нефтегазоносного бассейна. Притоки (км от устья) (указаны длины рек > 50 км) Данные водного реестра По данным государственного водного реестра России относится к Нижнеобскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — Пур. Речной бассейн реки — Пур. Код водного объекта в государственном водном реестре — 15040000112115300054854 Примечания Литература Большая советская энциклопедия : [в 30 т.] / гл. ред. А. М. Прохоров. — 3-е изд. — М. : Советская энциклопедия, 1969—1978. Реки Ямала. Пякупур (рус.). www.gublibrary.ru. Дата обращения: 12 декабря 2019.
Пякупур

Пякупу́р — річка в Ямало-Ненецькому автономному окрузі, ліва притока (твірна) Пура (басейн Карського моря). Довжина 542 км, (від джерела Янг'ягун — 635 км), Сточище 31 400 км². Середня витрата води 290 м³/сек. Бере початок злиттям річок Янг'ягун і Нючавотияха на височині Сибірські Ували, тече по заболоченій і лісистій низовині. Живлення змішане, з перевагою снігового. У басейні — приблизно 32600 озер. Повіддя із травня по серпень. Замерзає в жовтні, розкривається наприкінці травня — початку червня. Багата рибою. На лівобережжі Пякупура — Комсомольське газове і Губкинське нафтогазове родовища. Див. також Найдовші річки Росії Джерела Річка Пякупур (Айваседа) / Державний водний реєстр Російської Федерації. Постанова Уряду РФ № 253 від 28 квітня 2007 року. (рос.) Річка Пякупур // Большая советская энциклопедия : в 30 т. / главн. ред. А. М. Прохоров. — 3-е изд. — М. : «Советская энциклопедия», 1969—1978. (рос.) (рос.) Річки Ямалу. Пякупур(рос.)
Уралски автомобилен завод

Уралски автомобилен завод (на руски: Ура́льский автомоби́льный заво́д, УралАЗ, до 1962 г. – Уральский автомобильный завод имени Сталина) e руски производител на товарни автомобили. Пълно наименование – „Акционерное общество „Автомобильный завод „Урал““. Разположен е в град Миас, Челябинска област. Създаден е с решение на Държавния комитет за отбрана на СССР по време на Втората световна война. До 1991 г. е държавно предприятие в състава на Министерството на автомобилната промишленост на СССР. Приватизиран е и от 2011 г. се контролира от „Група ГАЗ“ (холдингът „Базовый элемент“ на Олег Дерипаска). Управляващ директор е Виктор Кадилкин. Дейност Заводът произвежда бордови камиони (включително за целите на Въоръжените сили на Руската федерация): Урал-43206 (с модификации), Урал-532301, Урал-632302, автобуси, седлови влекачи и др. подобни. През 1994 г. на база на руския завод „УралАЗ“, съвместно с италианския автоконцерн Iveco е основано руско-италианското предприятие за тежки камиони „Iveco-АМТ“, произвеждащо самосвали, седлови влекачи, лесовози и шасита по лиценз на Iveco. Производствената мощност на завода е до 3000 автомобила годишно. През 2008 г. е подготвено производството на самосвалите Урал-63685 и Урал-6563 с увеличени обеми на каросерията. Показатели на дейността През 2006 г. предприятието произвежда 9952 автомобила (9420 камиона и 532 автобуса), през 2011 г. – 11 635 (10 752 камиона и 883 автобуса). Приходите на предприятието за 2008 г. възлизат на 18,59 млрд. рубли (за 2007 г. – 17,61 млрд. руб.), чистата загуба – 4,3 млрд. руб. (за 2007 г.: чиста печалба – 3,774 млрд. руб.). Експорт Традиционни купувачи на продукцията на Уралския автозавод са страните от Близкия изток. Към 2015 г. експортът към далечни страни възлиза на около 7000 автомобила, като 35% от общите продажби на завода отиват до 12 страни, при което на Египет се падат 94% от доставките. През 2016 г. се планира да се разшири географията на експорта до 20 страни. Източници Външни препратки Официален сайт на ОАО АЗ „Урал“ Литература Статия в „Автомобильный Исторический Журнал“, 2012 г., бр. 1, стр. 141 Архив на оригинала от 2013-02-27 в Wayback Machine.
UralAZ

UralAZ (ros. УралАЗ, Ура́льский автомоби́льный заво́д; Uralskij Awtomobilnyj Zawod) – rosyjski producent samochodów ciężarowych, który ma swoją siedzibę w mieście Miass w obwodzie czelabińskim. Samochody oferowane są pod marką Ural (ros. Урал). Działalność 30 listopada 1941 roku w obawie przed zniszczeniem przez Niemców warsztaty samochodowe im. Józefa Stalina w Moskwie przeniesiono do Miass, w rejonie gór Ural. W 1943 roku rozszerzono profil produkcji, których dotychczas obejmował produkcję silników o produkcję kompletnych pojazdów. 8 lipca 1944 roku została wyprodukowana pierwsza ciężarówka o nazwie Zachar. W latach 60. powstawały kolejne konstrukcje wojskowe takie jak trzyosiowy Ural-375D, który w latach 80. po modernizacji – wyposażenie w silnik wysokoprężny – otrzymał nazwę Ural-4320. Przedsiębiorstwo od 2005 roku należy do koncernu GAZ, a priorytetem fabryki jest produkcja wojskowa. UralAZ produkuje pojazdy z napędem na wszystkie koła w konfiguracjach 4×4, 6×6, 8×8 oraz 10×10. Najbardziej popularne pojazdy to Ural-4320 6×6 oraz Ural-532301 8×8 o ładowności odpowiednio 7 i 10 ton. Pojazdy napędzane są silnikiem JaMZ-238B o mocy 300 KM. W 2015 roku została wprowadzona seria ciężarówek – Ural Next o dopuszczalnej masie 38 ton. Modele Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Profil fabryki na stronie GAZ-a. eng.gazgroup.ru. [zarchiwizowane z tego adresu (2009-06-14)].
Уральський автомобільний завод

Уральський автомобільний завод (УралАЗ, ВАТ «Автомобільний завод „Урал“») — російський виробник вантажних автомобілів. Розташований в місті Міас Челябінської області. Історія Заснований 1941 за рішенням Державного комітету оборони СРСР. До 1962 носив назву Уральський автомобільний завод імені Сталіна. До 1991 року був державним підприємством у складі Міністерства автомобільної промисловості СРСР. Після розпаду СРСР приватизований. На 2011 рік контролювався Групою ГАЗ (холдинг «Базовий елемент» Олега Дерипаски). Продукція УралАЗ випускає як цивільні, так і військові автомобілі, призначені для перевезення вантажів як по дорогах, так і позашляховики. Ural Next — вантажівка. Має цілий ряд кузовних надбудов, а також закабінний спальник в деяких модифікаціях. Урал-М — сімейство безкапотних машин підвищеної прохідності для потреб лісового, нафтового і будівельного господарства. Урал-583166 — самоскид з колісною формулою 6х6, вантажопідйомністю 19,1 т/19,5 т. Урал — Тайфун (Урал-63095) — броньований автомобіль з броньованим кунгом для перевезення військовослужбовців у місцях бойових дій, так само можливе оснащення бойовим модулем. Урал-6370 — сімейство великовантажних повнопривідних автомобілів з колісною формулою 6х6, зокрема сімейства "Торнадо-У". Урал-690222 — трубоплетевоз вантажопідйомністю 20 т. Керівництво (???) генеральний директор Віктор Кадилкін Посилання Офіційний сайт ТОВ АЗ «Урал» [Архівовано 1 березня 2009 у Wayback Machine.] Джерела
Uralská federální univerzita

Uralská federální univerzita (alternativně Uralská federální univerzita prvního prezidenta Ruské federace B. N. Jelcina; oficiálně rusky Уральский федеральный университет имени первого Президента России Б. Н. Ельцина; zkráceně rusky УрФУ им. Б. Н. Ельцина) je ruská univerzita, nacházející se v Jekatěrinburgu ve Sverdlovské oblasti, jež nese jméno po prvním prezidentu Ruské federace Borisovi Nikolajevičovi Jelcinovi. Tato univerzita, jíž navštěvuje 50 000 posluchačů, platí za „jedno z největších vysokoškolských a výzkumných pracovišť v zemi“. Historie Předchůdce Uralské federální univerzity, Uralská státní univerzita, byla založena vyhláškou, podepsanou Vladimirem Iljičem Uljanovem, dne 19. října 1920. Uralská státní univerzita se později rozdělila na Uralský polytechnický institut (později několikrát přejmenován a naposledy znám pod jménem Uralská státní technická univerzita) a Uralskou státní univerzitu. Obě školy, Uralská státní univerzita a Uralská státní technická univerzita, byly spojeny výnosem prezidenta Ruské federace č. 1172 ze dne 21. října 2010 a spojená škola byla přejmenována na Uralskou federální univerzitu prvního prezidenta Borise Jelcina. Dne 24. listopadu 2017 udělila univerzita čestný doktorát českému prezidentu Miloši Zemanovi. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Uralská federální univerzita na Wikimedia Commons (rusky) Oficiální stránka univerzity
Uralische Föderale Universität

Die Uralische Föderale Universität benannt nach dem ersten Präsidenten Russlands B.N. Jelzin (auch Uraler Föderale Universität; russisch Уральский федеральный университет имени первого президента России Б.Н. Ельцина, Uralʹskiĭ federalʹnyĭ universitet imeni pervogo Prezidenta Rossii B.N. Yelʹtsina, abgekürzt UrFU) ist eine Universität in Jekaterinburg in Russland. Sie ging aus der Vereinigung der Staatlichen Technischen Universität des Uralgebiets mit der Staatlichen Universität des Uralgebiets hervor. Viktor Kokscharow (Кокшаров Виктор Анатольевич), der Rektor der Uralischen Föderalen Universität, hat einen Brief zur Unterstützung des russischen Überfall auf die Ukraine seit 2022 unterzeichnet. Fakultäten Graduiertenschule für Wirtschaft und Management (GSEM) Institut für Militär-Technische Ausbildung und Sicherheit (IMTES) Institut für Geisteswissenschaften und Kunst (IHA) Institut für Naturwissenschaften (INS) Institut für Werkstoffkunde und Metallurgie (IMSM) Institut für Mathematik und Informatik (IMCS) Institut für Radioelektronik und Informationstechnologie (IRIT) Institut für Sozial- und Politikwissenschaften (ISPS) Institut für Öffentliche Verwaltung und Unternehmertum (ISGB) Institut für Sport- und Jugendpolitik (IPESYP) Institut für grundlegende Bildung (IFE) Institut für Mechanik und Maschinenbau (IMMB) Institut für Bauingenieurwesen (ICE) Uralisches Institut für Energietechnik (UralENIN) Institut für Physik und Technologie (PhysTech) Institut für Chemie und Technologie (ICT) Institut für Weiterbildung und Umschulung (IFEVT) Institut für Informationstechnologien im Bildungswesen (IEIT) Abteilung für Personalschulung Abteilung für beschleunigtes Lernen Abteilung für Fernstudien Rankings Im QS World University Rankings wurde die UrFU 2011 in die 500 besten Universitäten gelistet. Im Ranking 2014/2015 belegt die Universität weltweit Platz 551. Siehe auch Liste der Universitäten in Russland Weblinks Homepage (englisch, russisch) Einzelnachweise