NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stadion Centralny w Noworosyjsku

Stadion Centralny – wielofunkcyjny stadion w Noworosyjsku, w Rosji. Został otwarty w 1930 roku. Może pomieścić 12 500 widzów. Swoje spotkania rozgrywają na nim piłkarze klubu Czernomoriec Noworosyjsk. Historia Stadion został wybudowany w latach 1929–1930. Pierwotnie obiekt nosił nazwę „Dinamo”. Podczas II wojny światowej, w 1942 roku, stadion został zniszczony w wyniku nalotów bombowych (przed zniszczeniem obiekt posiadał dwie drewniane trybuny, po stronie wschodniej i zachodniej). Odbudowę przeprowadzono dopiero w latach 1954–1955. Wybudowano wówczas nową trybunę po stronie zachodniej. W 1958 roku wybudowano także nową wschodnią trybunę. W latach 60. XX wieku wybudowano trybunę po stronie południowej, a drewniane dotychczas trybuny wschodnią i zachodnią zastąpiono nowymi, betonowymi. W roku 1975 zmodernizowano zachodnią trybunę. Pod koniec 1995 roku rozpoczęto kolejną modernizację stadionu. Po stronie północnej wybudowano nową, wysoką trybunę, która jako pierwsza została wyposażona w plastikowe krzesełka. Planowano także wybudować drugie piętro na trybunie zachodniej i zmodernizować pozostałe trybuny, ale plany te ostudził kryzys finansowy w 1998 roku. Przebudowę jednak postanowiono kontynuować; od nowa wybudowano trybuny po stronie wschodniej i południowej, w przypadku trybuny zachodniej ograniczono się jedynie do remontu. W kolejnych latach przeprowadzano jeszcze drobniejsze remonty, a przebudowa oficjalnie zakończyła się w 2011 roku. W latach 1995–2001 i 2003 gospodarze, Czernomoriec Noworosyjsk, występowali na najwyższym poziomie rosyjskich rozgrywek piłkarskich. W sezonie 2001/2002 klub zagrał także w Pucharze UEFA. W pierwszej rundzie zespół trafił na hiszpańską Walencję. W pierwszym spotkaniu, rozegranym na własnym boisku, piłkarze Czernomorca przegrali 0:1, w rewanżu na wyjeździe ulegli natomiast 0:5 i tym samym odpadli z rozgrywek. Przypisy
St. Nicholas Church, Taganrog

The Saint Nicholas the Wonderworker Church is a Russian Orthodox Church in the city of Taganrog in Rostov Oblast, Russia. History The Saint Nicholas Church is the oldest Russian Orthodox church in Taganrog. It was erected in 1778 at the request of rear-admiral Fedot Klokachev who commanded the Azov Flotilla, and was dedicated to Saint Nicholas, who is considered as the patron saint of all sailors. In 1855, during the Siege of Taganrog, the building of the church was shelled by the British and French warships. In 1941 the church was severely damaged during occupation of Taganrog, after the end of war it was not used and gradually deteriorated. It was reconstructed in the early 1990s. Canonization of Saint Pavel of Taganrog On 20 June 1999 the Russian Orthodox Church canonized Blessed Pavel. The bell of Chersonesos The bell of Chersonesos or "the fog bell of Chersonesos" is considered by many as "one of Taganrog's sights located abroad", which even became a symbol of another city - Sevastopol or to be more exact, the symbol of Chersonesos Taurica. The fog bell was cast in 1778 from the trophy Turkish cannons seized by the Russian Imperial Army during Russo-Turkish War (1768–1774). During the Crimean War the fog bell was seized by the French and was placed in the cathedral of Notre-Dame of Paris. The monastery was closed in 1925 by the new authorities, and two years later all its bells were sent away to be recast. Only one bell escaped this sad fate because the Department of the Security of Navigation of the Black and Azov Seas proposed to place it on the coast as a signal fog bell. In this quality the bell served until the 1960s. External links and references Таганрог. Энциклопедия, Таганрог, издательство АНТОН, 2008 Official web site
Église Saint-Nicolas-le-thaumaturge de Taganrog

L’église Saint-Nicolas-le-Thaumaturge (en russe : Церковь Николая Чудотворца) est une église orthodoxe de Taganrog consacrée à saint Nicolas. Construite de 1777 à 1778, elle dépend de l’éparchie de Rostov et Novotcherkassk. Histoire L’église a été érigée en 1777-1778 sur demande du contre-amiral Klokatchev en l’honneur des victoires de la flotte russe lors de la guerre russo-turque de 1768-1774. Elle s’élève à l’endroit où Pierre Ier aurait campé alors qu’il était sur place à la recherche d’un lieu propice à un port militaire. En 1845, un nouveau clocher à trois niveaux est érigé pour remplacer l’ancien clocher en bois. Lors de la guerre de Crimée, une flottille franco-britannique bombarde Taganrog en mai 1855. Deux boulets incrustés dans le mur sud de l’église en témoignent encore. L’église est dépouillée de ses trésors en 1922. Pendant la Seconde Guerre mondiale, les bâtiments en bois de l’église brûlent complètement, elle est laissée à l’abandon. En 1957, les niveaux supérieurs du clochers sont démolis, les lieux sont utilisés comme garage, court de tennis, menuiserie... En 1988, il ne reste de l’église que des ruines. À partir de 1988, le clocher et les bâtiments en brique sont restaurés en préparation du tricentenaire de la ville et les services religieux peuvent reprendre en janvier 1993. Notes Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Russie Portail du christianisme orthodoxe
Церковь Николая Чудотворца (Таганрог)

Храм святителя Николая Чудотворца — приходской храм Таганрогского благочиния Ростовской и Новочеркасской епархии Русской православной церкви. Храм расположен в городе Таганроге Ростовской области (улица Шевченко, 28). Главная святыня — мощи святого Павла Таганрогского. История В 1777 году главнокомандующий Азовской флотилией и Таганрогским портом контр-адмирал Федот Клокачёв ходатайствовал перед архиепископом Славянским и Херсонским Евгением (Вулгарисом) позволить постройку храма во имя святителя Николая в «морских кварталах» Таганрога. В 1778 году церковь была уже освящена, а вскоре он был определён как соборный до постройки Успенского собора. Первым настоятелем был назначен священник Воронежской епархии Исидор Ляхницкий. По легенде, место для храма было выбрано в том самом месте, где стояла палатка Петра Первого, когда он в первый раз прибыл на Таганий Рог и делал в море промеры. Храм был построен моряками, а прихожанами его были преимущественно рыбаки. В 1844 году была установлена новая деревянная колокольня. В 1865 году староста храма Смирнов ходатайствовал перед городским управлением о безвозмездном выделении земли для постройки дома, в котором помещалась бы школа и квартира причта. В 1845 году к храму была пристроена 3-ярусная кирпичная колокольня и благоустроена прилегающая территория. Позже к приделу пристроили трапезную. В архитектурно-художественном отношении здание нынче представляет собой типичную приходскую церковь, выстроенную по классическим канонам. Колокольня и трапезная выполнены с деталями в стиле ампир. 22 мая 1855 года во время Крымской войны 1855—1856 годов Таганрог подвёргся артиллерийскому обстрелу, о чём остались свидетельства в виде застрявших бомб в северной стене Свято-Никольского храма. В 1941 году во время Великой Отечественной войны деревянная часть церкви полностью сгорела. В 1957 году верхние ярусы колокольни были взорваны. При государственном финансировании церковь была восстановлена в 1990-х годах стараниями настоятеля Александра Клюнкова и при содействии старосты Анны Сысуевой по проекту «Спецреставрации». Херсонесский туманный колокол Табличка на колоколе гласит: Колокол отлит в Таганроге в 1778 году из турецких пушек, взятых в качестве трофея. На нем изображены покровители моряков — св. Николай и св. Фока. После Крымской войны был вывезен в Париж, где находился до 1913 года. Во время непогоды использовался как сигнальный колокол. В 1803 году по указу императора Александра I колокол был отправлен в Севастополь и предназначался для строящейся церкви Святого Николая. После Крымской войны 1853—1856 годов союзные войска Англии и Франции вывезли колокол из Севастополя в числе трофеев. Возвращение колокола состоялось 23 ноября 1913 года при большом стечении народа и сопровождалось торжественным крестным ходом. Духовенство Настоятель — иеромонах Маврикий (Звягинцев) Иеромонах Герман (Погорелов). Иеродиакон Ефрем (Устименко). Иеромонах Иоасаф (Кислица) Ссылки Сайт храма святителя Николая г.Таганрога Церковь Николая Чудотворца («Николы Морского») на сайте sobory.ru
Церква Миколи Чудотворця (Таганрог)

Церква Миколи Чудотворця (рос. Церковь Николая Чудотворца) — православний храм Таганрозького благочиння, Ростовської і Новочеркаської єпархії. Храм розташований у місті Таганрог, Ростовська область; — вул. Шевченка, будинок 28. Історія 1777 року головнокомандувач Азовської флотилії і Таганрозького порту контрадмірал Федір Олексійович Клокачев попросив архієпископа Славенського Євгена дозволити будівництво храму на честь Святителя Миколая, який би розміщувався в «морських кварталах» Таганрога. У 1778 році церкву було освячено, а незабаром визначено як соборну, аж до спорудження Успенського собору. Першим парохом було призначено священика з Воронезької Єпархії — Ісидора Ляхницького. За легендою, храм було збудовано на місці, де стояв намет Петра I, коли він уперше прибув у Таганрог, і робив проміри в морі. Храм побудували моряки, а відвідували його переважно рибалки. 1844 року встановлено нову дерев'яну дзвіницю. У 1865 році парох храму Смирнов клопотав перед міським управлінням щодо безоплатного виділення землі для будівництва будинку, в якому містилася б школа і квартира причту. 1845 року до храму прибудували триярусну цегляну дзвіницю імені Святої Великомучениці Параскеви та упорядкували прилеглу територію. Пізніше до приділу прибудували трапезну. В архітектурно-художньому плані будівля сьогодні є типовою парафіяльною церквою, збудованою за класичними канонами. Дзвіниця і трапезна виконані з деталями стилю ампір. Під час Кримської війни 1855—1856 років, 22 травня 1855 року Таганрог зазнав артилерійського обстрілу, про що залишилися свідчення у вигляді застряглих бомб у північній стіні Свято-Нікольського храму. Під час Другої світової війни в 1941 році дерев'яна частина церкви повністю згоріла, а 1957 року верхні яруси дзвіниці підірвано. У 1990-х роках завдяки державному фінансуванню церкву відновили, стараннями пароха Олександра Федоровича Клюнкова та за сприяння старости Ганни Миколаївни Сисуєвої, за проектом компанії «Спецреставрація». Духовенство Настоятель — протоієрей Олексій Лисіков. Посилання Информация на сайте Таганрогского благочиния Никольский храм на sobory.ru[недоступне посилання з липня 2019]
Церковь Рождества Пресвятой Богородицы (Крюково)

Церковь Рождества Пресвятой Богородицы — православный храм в хуторе Крюково Куйбышевского района Ростовской области. Относится к Куйбышевскому благочинию Ростовской-на-Дону епархии Русской Православной церкви. История Церковь Рождества Пресвятой Богородицы, расположенная на окраине хутора, построена в 1902 году на пожертвования вдовы отставного подполковника Крюковой Раисы Петровны и односельчан. Престол в ней один — в честь Рождества Пресвятой Богородицы. Церковь не закрывалась до 1960 года. В 1960 году все церковное имущество было передано приходу Всех Святых Ростова-на-Дону через члена церковного собрания прихода Петра Васильевича Варшавского. Впоследствии, после закрытия храма, здесь хранилось зерно. Апсидная часть была развалена. На её месте были установлены железные ворота через которые ввозилось зерно. Купола разрушены и все здание было приведено в запустение. С 1984 года в храме Рождества Пресвятой Богородицы стали хранить ядохимикаты, запах которых ощущается и по сей день. Открылась церковь в 1997 году по благословению архиепископа Ростовского и Новочеркаского Пантелеимона. С этого года началось восстановление храма: 2000 — постелены деревянные полы и установлены окна. 2001 — отштукатурено внутреннее помещение. 2002 — установка резного и писаного иконостаса и покрытие территории вокруг храма асфальтом. 2003 — установка центрального купола. 2004 — установка купола колокольни и приобретение колоколов. 2005 — газификация и запуск парового отопления. 2006 — ограждение территории прихода каменным забором. 2007 — строительство воскресной школы и трапезной. 2008 — покраска куполов и обновление наружных стен здания храма пескоструем. 2009 — подготовка стен под роспись 2010—2012 — производится роспись стен храма. Настенную роспись храма создавали таганрогские художники Владимир Барановский (1959—2021), Наталья Дурицкая и Олег Хаславский. Настоятель храма Рождества Пресвятой Богородицы — иерей Павел Борцов. Примечания Ссылки О Храме Рождества Пресвятой Богородицы на сайте «Дон православный» (недоступная ссылка) Э. А. Сокольский. Спасение в бурю. Донской временник, 2016 год
Церква Різдва Пресвятої Богородиці (Крюково)

Церква Різдва Пресвятої Богородиці (рос. Церковь Рождества Пресвятой Богородицы) — православний храм, побудований в 1902 році біля хутора Крюково Голодаївської волості Таганрозького округу Області Війська Донського Російської імперії. Адреса: 346951, Ростовська область, Куйбишевський район, Крюково. Історія Церква Різдва Пресвятої Богородиці, що розташована на околиці хутора, побудована в 1902 році на пожертвування вдови відставного підполковника Крюкової Раїси Петрівни та односельців. Престол у ній один в честь Різдва Пресвятої Богородиці. Церква не закривалася до 1960 року. У 1960 році все церковне майно було передано парафії всіх святих Ростова-на-Дону через члена церковних зборів приходу Петра Васильовича Варшавського. Згодом, після закриття храму, тут зберігалося зерно. Частина апсиди була розвалена. На її місці були встановлені залізні ворота, через які ввозилося зерно. Куполи зруйновані і всю будівлю було приведено в запустіння. З 1984 року в храмі Різдва Пресвятої Богородиці почали зберігати отрутохімікати, запах яких відчувається і до сьогодні. Відкрилася церква в 1997 році з благословення архієпископа Ростовського і Новочеркаського Пантелеймона. З цього року почалося відновлення храму. В храмі постелені дерев'яна підлога та встановлені вікна, проводиться розпис стін. Відновлення храму: 2000 — постелено дерев'яну підлогу і встановлені вікна. 2001 — поштукатурено внутрішнє приміщення. 2002 — установка різьбленого і писаного іконостасу та покриття території навколо храму асфальтом. 2003 — установка центрального купола. 2004 — встановлення купола дзвіниці і придбання дзвонів. 2005 — газифікація і запуск парового опалення. 2006 — огородження території приходу кам'яним парканом. 2007 — будівництво недільної школи та трапезної. 2008 — фарбування куполів і оновлення зовнішніх стін будівлі храму піскоструєм. 2009 — підготовка стін під розпис. 2010-2012 — проводиться розпис стін храму. Настоятель храму Різдва Пресвятої Богородиці ієрей Павло Борцов. Посилання О Храме Рождества Пресвятой Богородицы на сайте «Дон православный»[недоступне посилання з травня 2019] Примітки
St. Karapet's Church, Rostov-on-Don

Church of Saint Karapet (Armenian: Դոնի Ռոստովի Սուրբ Կարապետ եկեղեցի, Russian: Церковь Святого Карапета) is the only Armenian Church in Nakhichevan-on-Don which has survived to the present day (with the exception of the Holy Cross Church, which was outside the city limits). It is situated on the territory of the Armenian (Proletarian) Cemetery near its eastern fence. History St. Karapet church was founded in 1875 (its architect was Vasiliy Sazonov), and was consecrated on July 11, 1881. The history of the construction of the temple is associated with the name Nakhichevan noblewoman Akulina Pogosovna Aladjalova, who died in 1871. Aladjalova bequeathed her fortune for the "construction of a stone church at the Armenian cemetery in the name of John the Baptist, as well as establishment of Trustees house, well and houses for the residence of the poor homeless Armenian families". Aladjalova was buried under the south-western wall of the church. Exterior Spatial composition of St. Karapet church was constructed in a combination of basilica and cross-in-square forms. Interior Church of St. Karapet had long been the only one among all the churches in the city which was built in the Armenian style (prior to the opening on the site of the destroyed during the Soviet era cathedral, Church of the Holy Sunday in 2011. References Sources Г. Есаулов, В. Черницына, Архитектурная летопись Ростова-на-Дону, Ростов-на-Дону, 1999. В. Лобжанидзе, Г. Лаптев, Путешествие по Старому Ростову, Ростов-на-Дону, 1997. В. Лобжанидзе, Г. Лаптев, В. Кустов, Путешествие по Старому Ростову, Ростов-на-Дону, 2001, часть 2.
Église Saint-Jean-le-Précurseur (Rostov-sur-le-Don)

L’église Saint-Jean-le-Précurseur ou Sourb Karapet (en arménien : Սուրբ Կարապետ եկեղեցի, en russe : Церковь Святого Карапета) est une église arménienne de Rostov-sur-le-Don (oblast de Rostov). Construite de 1875 à 1881 sur le territoire du cimetière arménien de Nakhitchevan-sur-le-Don c’est la seule église arménienne de la ville à n’avoir pas été démolie à l’époque soviétique. Histoire En 1871 la noble arménienne Akoulina Aladjanian meurt et lègue sa fortune à la construction d’une église en pierre dédiée à saint Jean-Baptiste. Les travaux commencent en 1875 et l’église Saint-Jean-le-Précurseur est inaugurée le 11 juillet 1881. Le style de l’église est inspiré des églises traditionnelles arméniennes (construction à plan centré, en forme de « croix grecque », avec une coupole centrale pointue). De toutes les églises arméniennes de Nakhitchevan-sur-le-Don, l’église Saint-Jean-le-Précurseur est la seule église historique à avoir été conservée. Notes Portail de l’architecture chrétienne Portail des chrétiens d’Orient Portail de la Russie Portail de l’Arménie
Церковь Святого Карапета (Ростов-на-Дону)

Це́рковь Свято́го Карапе́та (арм. Դոնի Ռոստովի Սուրբ Կարապետ եկեղեցի) — армянская церковь в Ростове-на-Дону, единственная сохранившаяся в Нахичевани-на-Дону Армянская церковь (если не считать церкви монастыря Сурб Хач, которая находилась за пределами городской черты). Расположена на территории Армянского (Пролетарского) кладбища вблизи его восточной ограды, ориентирована своим южным порталом на главные входные ворота кладбища, которые, в свою очередь являются окончанием улицы — 10-я линия. История Церковь Святого Карапета была заложена в 1875 году (архитектор В. В. Сазонов), освящена 11 июля 1881 года. История строительства храмового ансамбля связана с именем нахичеванской дворянки Акулины Погосовны Аладжаловой, скончавшейся в 1871 г. А. П. Аладжалова завещала своё состояние для «сооружения на армянском кладбище каменной церкви во имя Иоанна Крестителя, а также на устройство при ней попечительского дома, колодца и домиков для жительства бедных бесприютных армянских семейств».. Аладжалова была похоронена под юго-западной стеной церкви. Экстерьер Пространственная композиция церкви Святого Карапета построена в сочетании форм базиликального и крестово-купольного храмов. В оформлении фасадов прослеживаются традиционные армянские мотивы с резными каменными деталями. Доминирующий мотив в оформлении фасадов, — аркада. Она представлена в первом ярусе северного и южного фасадов профилированными архивольтами полуколоннами. В храме три входа, — южный, западный и северный, — оформлены перспективными порталами, завершёнными крестами. Преобладающую роль центрального нефа подчёркивает на западном и восточном фасадах мотив нарастающей к центру аркады. Интерьер Церковь Святого Карапета — долгое время оставалась единственной среди всех церквей города, которая построена в армянском стиле (до открытия в 2011 году, на месте разрушенного в советские годы кафедрального собора, церкви Сурб-Арутюн (Святого Воскресенья)). Внутренняя обстановка такая же как и в других армянских церквах. Церковь отличается свойственной армянской церкви лаконичностью. Иконостас церкви отделан из орехового дерева в «анийском» стиле. Стены украшены орнаментальными гипсовыми медальонами рамками, в которые помещены фрески. Центральная икона церкви «Богоматерь» установлена на ступенчатом подиуме. Подлинные первоначальные фрески помещены в медальонах и рамках: «св. Пантелеимон», «св. Георгий», «св. Варвара», «св. Степанос» и др. Они поражают своей лаконичностью, строгостью и благородством коричнево-оливкового колорита, несмотря на то, что выполнены в академической манере. Реликвии Некоторое время в храме находился древний крест-камень (хачкар) Сурб Хач Примечания Ссылки Г. Есаулов, В. Черницына, Архитектурная летопись Ростова-на-Дону, Ростов-на-Дону, 1999. В. Лобжанидзе, Г. Лаптев, Путешествие по Старому Ростову, Ростов-на-Дону, 1997. В. Лобжанидзе, Г. Лаптев, В. Кустов, Путешествие по Старому Ростову, Ростов-на-Дону, 2001, часть 2. Фото армянских церквей в разных городах мира (недоступная ссылка) См. также Армянская апостольская церковь Список армянских храмов мира Список армянских храмов России Нахичевань-на-Дону
Церква святого Карапета (Ростов-на-Дону)

Церква Святого Карапета (вірм. Դոնի Ռոստովի Սուրբ Կարապետ եկեղեցի, рос. Церковь Святого Карапета) — вірменський храм у Ростові-на-Дону. Єдина, збережена у Нахічевані-на-Дону Вірменська церква. Розташована на території Вірменського (Пролетарського) кладовища поблизу його східній огорожі, орієнтована своїм південним порталом на головні вхідні ворота кладовища, які, у свою чергу є закінченням 10-й лінії. Історія Церква Святого Карапета заснована за проектом архітектора В. В. Сазонова в 1875 році, освячена 11 липня 1881. Кошти на будівництво церкви, а також притулку для жебраків і богадільні були отримані від відомої Нахічеванської благодійниці А. П. Аладжалян, похованої під південно-західною стіною церкви. Історія будівництва храмового ансамблю пов'язана з ім'ям дворянки Килини Погосовни Аладжаловой, яка померла в 1871 р. А. П. Аладжалова заповіла свій стан для "споруди на вірменському кладовищі кам'яної церкви в ім'я Іоанна Хрестителя, а також на пристрій при ній опікунської будинку, колодязя і будиночків для проживання бідних безпритульних вірменських сімейств ". Екстер'єр Просторова композиція церкви Святого Карапета побудована в поєднанні форм базиликального і хрестово-купольного храмів. В оформленні фасадів простежуються традиційні вірменські мотиви з різьбленими кам'яними деталями. Домінуючий мотив в оформленні фасадів — аркада. Вона представлена ​​в першому ярусі північної та південної фасадів профільованими архівольтами напівколонами. У храмі три входи — південний, західний і північний — оформлені перспективними порталами, завершеними хрестами. Переважну роль центрального нефа підкреслює на західному і східному фасадах мотив наростаючою до центру аркади. Інтер'єр Церква Святого Карапета довгий час залишалася єдиною серед усіх церков міста, яка побудована у вірменському стилі (до відкриття в 2011 році, на місці зруйнованого в радянські роки кафедрального собору, церкви Сурб-Арутюн (Святого Воскресіння)). Внутрішня обстановка така ж як і в інших вірменських церквах. Церква відрізняється властивої вірменської церкви лаконічністю. Іконостас церкви оздоблено з горіхового дерева в «Анійського» стилі. Стіни прикрашені орнаментальними гіпсовими медальйонами рамками і в які поміщені фрески. Центральна ікона церкви «Богоматір» встановлена ​​на ступінчастому подіумі. Справжні початкові фрески поміщені в медальйонах і рамках: «св. Пантелеімон», «св. Георгій», «св. Варвара», «св. Степанос» та ін Вони вражають своєю лаконічністью, строгістю і благородством коричнево-оливкового колориту, незважаючи на те, що виконані в академічній манері. Примітки Посилання
Holy Cross Church, Rostov-on-Don

Surp Khach Church (Armenian: Սուրբ Խաչ Եկեղեցի [suɾpʰ χɑtʃʰ], Russian: Церковь Святого Креста, Holy Cross Church) is an 18th-century Armenian church in Nor Nakhichevan. It is the oldest surviving monument in the borders of Rostov-on-Don. History The church was built in 1786–1792. In 1972, it was turned into a museum of Russian-Armenian friendship, but was reopened as an Armenian Apostolic Church in 2000. The church is situated in the modern-day Voroshilovsky (North) rayon, on a high hill near the river. Several famous Armenian people like Harutyun Alamdaryan, Raphael Patkanian and Mikael Nalbandian are buried near the church. See also Nakhichevan-on-Don References