NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tsimlyansk Reservoir

Tsimlyansk Reservoir or Tsimlyanskoye Reservoir (Цимля́нское водохрани́лище) is an artificial lake on the Don River in the territories of Rostov and Volgograd Oblasts at 47°50′N 42°50′E. Completed in 1952, the reservoir is one of the largest in Russia, providing power (Tsimlyansk hydroelectric power station) and irrigation to the Rostov and Volgograd regions. Crops grown around the lake include wheat, rice, cotton, maize, alfalfa, fruit, grapes, and vegetables. The reservoir, together with the Volga–Don Canal and the lower course of the Don, provides an important waterway between the Volga River / Caspian Sea basin and the Sea of Azov. The Tsimlyansk Dam also provides flood control for the lower Don River basin. Completion of the lake resulted in strong local industrial growth. In particular, the city of Volgodonsk owes its existence to the Tsimlyansk Dam project. Under the waters lies the ancient Khazar fortress town of Sarkel. Navigation Along with the Volga–Don Canal, the reservoir forms part of a waterway for the shipping of raw materials from the upper Don and Volga–Caspian basins to the lower Don River – Sea of Azov basin and vice versa. According to the federal agency responsible for the maintenance of this waterway (Федеральное Государственное Учреждение "Волго-Донское ГБУВПиС"), guaranteed depth of the main navigable waterway through the reservoir in the navigation season of 2007 was to be maintained at no less than 3.6 meters, with the width of the navigable waterway no less than 50 meters. It was to be available for navigation for 233 days, from April 5 to November 23, 2007. To descend from the reservoir to the lower Don, ships have to pass two ship locks: the lock in the Tsimlyansky Dam itself (47°33′05″N 42°08′06″E), known as Lock No. 14, followed by Lock No. 15 (47°33′17″N 42°06′42″E) a couple of kilometers farther west. The locks are assigned these numbers because they are considered part of the same sequence of locks as the 13 locks on the Volga–Don Canal itself. During the navigation seasons of 2008 through 2010, the two locks are scheduled to operate from April 2 through December 8. See also Volga–Don Canal Sarkel References
Embalse de Tsimliansk

El embalse de Tsimliansk (del ruso: Цимлянское водохранилище) es un gran embalse o lago artificial de Rusia, uno de los mayores del país, finalizado en 1952 en el río Don, en territorio de los óblasts de Rostov y Volgogrado. Suministra energía hidroeléctrica y riego a las regiones de Rostov y Volgogrado, en las que se cultivan trigo, arroz, algodón, maíz, alfalfa, frutas, uvas y verduras. Junto con el canal Volga-Don, el ambalse forma parte de la vía navegable para el envío de materias primas de las cuencas del Alto Don y del Volga (Caspio) a las cuencas del Bajo Don - mar de Azov, y viceversa. La presa de Tsimlyansk también ha contribuido a regular y controlar las inundaciones de la cuenca baja del río Don, aunque como contrapartido, al disminuir los flujos que llegan al mar de Azov, ha elevado mucho la salinidad de este último. La finalización del embalse ha dado lugar a un fuerte crecimiento industrial local. Bajo las aguas del embalse se encuentra Sarkel, la antigua ciudad fortaleza de los jázaros. Véase también Canal Volga-Don Sarkel
Réservoir de Tsimliansk

Le réservoir de Tsimliansk (en russe : Цимлянское водохранилище, Tsimlianskoïe vodokhranilichtche) est un lac artificiel de Russie, établi sur le cours du Don, entre les villes de Volgodonsk et de Kalatch-na-Donou, dans les oblasts de Rostov et de Volgograd. Géographie Le réservoir est long de 302 km, a une largeur maximale de 38 km et une superficie de 2 700 km2. Il contient 23,9 milliards de mètres cubes d'eau. La ville de Tsimliansk se trouve au bord du réservoir. Le barrage, qui se trouve au nord de la ville de Volgodonsk, fut construit de 1949 à 1955. Sa centrale hydroélectrique a une puissance de 160 MW. Le réservoir de Tsimliansk permet de régulariser les eaux du cours inférieur du Don, il facilite la navigation et l'irrigation. La région cultive le blé, le riz, le coton, le maïs, la luzerne, les fruits, la vigne et les légumes. Voir aussi le Don Sarkel Notes et références Portail de la Russie Portail des lacs et cours d'eau Portail de l’énergie
Cimljansko jezero

Cimljansko jezero ili Cimljanski bazen (ruski: Цимля́нское водохрани́лище) je akumulacijski bazen na rijeci Don. Bazen služi za proizvodnju električne energije i navodnjavanje polja. Bazen se nalazi u jugozapadnoj Rusiji u Volgogradskoj i Rostovskoj oblasti. Većina bezena 67 % je u administrativnim granicama Volgogradske oblasti dok je manji dio u Rostovskoj oblasti. Bazen je stvoren stvaranjem nasipa kod grada Cimljanska 1952. godine (gradnja je započela 1948.). Potpuno punjenje bazena završeno je 1953. godine. Nakon stvaranja bazena godišnji istjek Dona znatno je smanjen. Jezero se od cimljanske brane proteže uzvodno 360 km do otprilike ušća rijeke Ilovlje. Cijeli volumen bazena je 23,85 kubičnih kilometara. Površina bazena je 2.700 km². Maksimalna širina je 38 km, a dubina 30 metara. Uz Kanal Volga – Don bazen čini dio plovnog puta za utovar sirovina iz gornjeg Dona, Volge i Kaspijskog jezera do donjeg Dona i Azovskog more i obratno. Povezani članci Sarkel Volgogradsko umjetno jezero Izvor
Bacino di Cimljansk

Il bacino di Cimljansk (in russo Цимля́нское водохрани́лище?, Cimljanskoe vodochranilišče) è un lago artificiale formato dal fiume Don nella Russia meridionale, nel territorio delle oblast' di Rostov sul Don e Volgograd; è formato da un imponente sbarramento costruito nei pressi delle città di Cimljansk e Volgodonsk nel 1952 (la costruzione era iniziata nel 1948). L'invaso fu completamente riempito nel 1953. La maggior parte del bacino (67%) si trova entro i confini amministrativi della regione di Volgograd, una parte più piccola si trova nella regione di Rostov. A nord-est il bacino è collegato alle acque del Volga dal canale Volga-Don. Il bacino si estende su 2 702 km², raggiungendo una lunghezza di 260 km e una larghezza massima di 38. Tributari del bacino sono i fiumi Donskaja Carica, Liska, Čir, Myškova, Aksaj Esaulovskij, Aksaj Kurmojarskij e Cimla. In corrispondenza delle foci dei fiumi si sono formate baie larghe fino a 5 km e lunghe 15–30 km. Sulle rive del bacino si trovano le città di Kalač-na-Donu, Cimljansk, Volgodonsk e la centrale nucleare di Rostov. Quando il bacino fu riempito, un monumento storico, la città-fortezza cazara di Sarkel, si ritrovò sommersa dall'acqua. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su bacino di Cimljansk Collegamenti esterni (RU) Grande enciclopedia sovietica, su bse.sci-lib.com. (RU) Южный берег Цимлянского водохранилища, su stepnoy-sledopyt.narod.ru. URL consultato il 1º gennaio 2024. Mappe: L-38 (JPG), su maps.vlasenko.net. URL consultato il 1º gennaio 2024., M-38 (JPG), su maps.vlasenko.net. URL consultato il 1º gennaio 2024.
Stuwmeer van Tsimljansk

Het stuwmeer van Tsimljansk (Russisch: Цимлянское водохранилище, Tsimljanskoje vodochranilisjtsje) is een kunstmatig meer aan de rivier de Don op het grondgebied van de oblasten Rostov en Wolgograd. Het stuwmeer, voltooid in 1952, is een van de grootste in Rusland, en levert elektriciteit (Tsimljansk Hydro-elektrische Centrale) en irrigatie aan de regio's Rostov en Volgograd. Gewassen die rond het meer worden verbouwd zijn onder meer tarwe, rijst, katoen, maïs, luzerne, fruit, druiven en groenten. Het stuwmeer vormt samen met het Wolga-Donkanaal en de benedenloop van de Don een belangrijke waterweg tussen de Wolga (en het stroomgebied van de Kaspische Zee) en de Zee van Azov. De Tsimljansk-dam zorgt ook voor overstromingsbeheer van het lagere stroomgebied van de Don. Voltooiing van het meer resulteerde in een sterke lokale industriële groei. Met name de stad Volgodonsk dankt haar bestaan aan het Tsimljansk-project. Onder het water bevindt zich de oude Chazaarse vestingstad Sarkel.
Zbiornik Cymlański

Zbiornik Cymlański (ros. Цимлянское водохранилище) – zbiornik wodny na rzece Don w obwodzie wołgogradzkim i obwodzie rostowskim. Powierzchnia 2 700 km², objętość 23,9 km³, długość 180 km, maksymalna szerokość 38 km, średnia głębokość około 8,8 m. Powstał w związku z budową Cymlańskiej Elektrowni Wodnej. Prace rozpoczęto w 1948 roku, a zbiornik napełniono w latach 1952–1953. Większe porty: Wołgodońsk i Kałacz. Przypisy
Цимлянське водосховище

Цимля́нське водосховище (рос. Цимлянское водохранилище) — штучна водойма, водосховище, утворене греблею Цимлянської ГЕС на річці Дон у межах Ростовської і Волгоградської областей Російської Федерації. Історія Перед початком будівництва гідроелектростанції науковці запропонували 2 майбутніх місця для греблі — біля поселення Богучари та станиці Соленовської. Остаточний варіант побудови — Богучари. Заповнення водойми водами відбувалося у період з 1952 по 1955 роки. Під час заповнення під воду пішла хазарська та древньоруська фортеця Саркел (Біла Вежа), збудована в 9 столітті. Морфометрія Площа водойми становить 2700 км², об'єм — 23,85 км³, з яких корисний об'єм — 11,5 км³. Водосховище має довжину 260 км, найбільшу ширину — 38 км, при цьому середня глибина становить 8,8 м. На місці гирлових ділянок основних приток Дону — річок Цимла, Чира та інших, утворилися затоки завширшки до 5 км і завдовжки 15—30 км. У межах підпору борти водойми складені головним чином корінними та четвертинним породами, які слабко пропускають воду. Корінні відклади складаються з піщано-глинистих порід, четвертинні представлені піщано-глинистими породами алювіального та озерно-алювіального походження. У корінних породах водоносним шаром є пісок, який знаходиться під водотривкими шарами. У четвертинних відкладах водоносний горизонт піднімається в бік відоділів під певним кутом. Перетворення берегів відбувалось з обох боків, але найбільш інтенсивно цей процес проходив на правобережжі. Багато кілометрів таких берегів було розмито хвилями, руйнація проходить і сьогодні. Значення Водосховище створено як складова частина Волго-Донського водного шляху (186 км) та здійснює багаторічне регулювання стоку річки Дон. Його води використовуються для зрошування сусідніх полів степової зони. Набуло розвитку і рибальство, тут водяться такі види риб як лящ, синець, щука тощо. Створення водосховища негативно вплинуло на рибне господарство всього Азовського-Донського району, оскільки скоротились площі та порушився режим затоплення займищ нижче Цимлянської ГЕС. Ці займища є природними нерестовими масивами важливих промислових риб — ляща, судака та сазана. Ці риби використовують Азовське море як кормову базу, а розмножуються у займищах річки Дон. Тому існуюча гребля ГЕС утруднює міграцію риб до місць їх нересту, а також зворотнього проходження молодняку до моря. Для проходження риби на греблі був збудований рибопідйомник, але він не забезпечує у повній мірі свої функції, тому на самому водосховищі створено багато риборозвідницьких підприємств, які займаються штучним відтворенням цінних промислових видів. На берегах Цимлянського водосховища стоять міста Калач-на-Дону, Цимлянськ та Волгодонськ, а також багато сільських населених пунктів. Оскільки водойма виступає частиною важливого судноплавного шляху, тут збудовано багато пристаней — Волгодонськ, Цимлянськ, Хорошевська, Калінінська, Новоцимлянська, Жуковська у Ростовській області, Нагаєвська, Веселий, Попов, Красноярська, Суворовська, Нижній Чир, Ричкап, Ляпічев, Колпачки, Кумовка, Донський, Калач у Волгоградській області. Примітки Посилання Культінфо (рос.) На Вікімапії (рос.) Велика Радянська Енциклопедія (рос.)
Гундоровська

Гундоровська, Гундоровський, Гундоровка — колишня станиця Війська Донського, колишнє селище міського типу (з 1966 року), місцевість у місті Донецьк Ростовській області. Історія Станицю утворено 1681 року козаком Кагальницького містечка Михайлом Івановим з гуртом козаків отримав грамоту «на заняття Гундоровського юрта». Станиця пересувалася через повені, засипання кучугурами піску та зміну русла Сіверського Дінця. Через повені дерев'яний храм Архангела Михаїла затоплявся водами Сіверського Дінця. З 1851 року Гундоровська розташована на сучасному місці на правому березі Сіверського Дінця. Тоді тут було 942 садиб й 6058 осіб (2896 чоловік й 3162 жінок). 12 листопада 1852 року імператор Микола I затвердив проект кам'яного п'ятиглавого у візантійському стилі храму на новому місці. 4 червня 1853 року було освячено місце й розпочалося будівництво. У 1861 році храм було побудовано й освячено. Будівництво храму обійшлося в 38 500 рублей, створення іконостасу було оцінено в 10 тисяч рублів. В 1911 році в храмі проводився капітальний ремонт, були прибудовані з північної та південної сторін тамбури, встановлено парове опалення. Храм вцілів у радянські роки й діє дотепер. За Російської громаданської війни гундоровці відрізнилися завзятим спротивом Красній армії. Гундоровський Георгіївський полк, що було створено на основі 10-го полку майже повністю загинув в українських степах від переважаючих сил більшовиків. У роки радянської влади Успенський храм більшовики перевлаштували під зерносховище. Німці дозволили богослужіння, тому комуністи у 1943 році храм не зачинили. 1966 року Гундоровська станиця набула статусу селища міського типу. У 2004 році смт Гундоровський було включено до складу міста Донецьк Ростовської області. З 1987 по 2007 рік в Успенському храмі встановлювалися дзвони, замінені купола, проведено ремонт фасаду, встановлено газове опалення. Храм Успіння Пресвятої Богородиці належить Донецькому благочинню, Шахтинської єпархії, Московського Патріархату РПЦ. Інфраструктура У селищі на мальовничому березі Сіверського Дінця розташовані бази туризму й відпочинку. Пам'ятки Пам'ятник воїнам, що визволяли у лютому 1943 року Гундоровську станицю. Пам'ятник воїнам, що загиблим за німецько-радянської війни. Пам'ятник героям Гундоровської станиці. Пам'ятник заслуженому артисту імператорських театрів, Солісту Великого театру, оперному співаку, уродженцю Гундоровської станиці Степану Григоровичу Власову (1854—1919 роки). Персоналії Погодін Микола Федорович (1900—1962) — російський радянський драматург. Примітки
Południowy Okręg Wojskowy (Federacja Rosyjska)

Południowy Okręg Wojskowy Sił Zbrojnych Federacji Rosyjskiej – jednostka administracyjno-wojskowa Sił Zbrojnych Federacji Rosyjskiej, obejmująca całość obiektów militarnych – w tym jednostki wojskowe, zakłady przemysłu zbrojeniowego, jednostki paramilitarne – stacjonujących w południowej części FR. Utworzony został dekretem prezydenckim nr 1144 z 20 września 2010, na bazie Północnokaukaskiego Okręgu Wojskowego (rozformowanego 4 października 2010) z przyporządkowaną armią lotniczą 4 Dowództwa WWS i PWO, Flotą Czarnomorską i Flotyllą Kaspijską. Siedziba dowództwa znajduje się w Rostowie nad Donem. Struktura Zjednoczone Dowództwo Strategiczne armie ogólnowojskowe: 3 Armia Ogólnowojskowa; 8 Armia Ogólnowojskowa; 18 Armia Ogólnowojskowa; 49 Armia Ogólnowojskowa; 51 Armia Ogólnowojskowa; 58 Armia Ogólnowojskowa – przeznaczona do zabezpieczenia bezpieczeństwa na Północnym Kaukazie; liczy około 70000 ludzi, na uzbrojeniu posiada 609 czołgów, prawie 2 tysiące bojowych wozów piechoty i transporterów opancerzonych, 125 moździerzy i dział, 190 samobieżnych wyrzutni rakietowych BM-21 Grad i 450 kierowanych systemów przeciwlotniczych; 4 Armia Sił Powietrznych i Obrony Przeciwlotniczej (Federacja Rosyjska); Dowódcy gen. płk Aleksandr Gałkin (10.12.2010 — 06.2016) gen. armii Aleksandr Dwornikow (20.09.2016 — 23.01.2023) gen. płk Siergiej Kuzowlow (23 января 2023 — май 2024) gen. płk Giennadij Anaszkin (05 — 11.2024) gen. płk Aleksandr Sanczik (11.2024 — 8.11.2025) gen. por. Siergiej Miedwiediew (20.11.2025 — ) Terytorium Administracyjnie w skład terytorium Okręgu wchodzą: Adygeja; Dagestan; Inguszetia; Kabardo-Bałkaria; Kałmucja; Karaczajo-Czerkiesja; Republika Krymu (jednostka administracyjna Rosji); Osetia Północna; Czeczenia; Kraj Krasnodarski; Kraj Stawropolski; Obwód astrachański; Obwód wołgogradzki; Obwód rostowski; Sewastopol. Dodatkowo, dekretem Prezydenta Federacji Rosyjskiej Władimira Putina z 26 lutego 2024 w okręg włączono częściowo okupowane obwody Ukrainy, w tym Doniecki, Ługański, Zaporoski i Chersoński. Przypisy Bibliografia Marek Depczyński: Rosyjskie siły zbrojne: od Milutina do Putina. Warszawa: Bellona SA, 2015. ISBN 978-83-11-13505-5.
Districtul Militar Sudic

Districtul Militar Sudic ( rusește : Южный военный округ) este un district militar al Rusiei . Este unul dintre cele cinci districte militare ale Forțelor Armate Ruse, cu jurisdicția în principal în regiunea Caucazului de Nord a țării și bazele rusești din statele post-sovietice din Caucaz . Districtul militar sud a fost creat ca parte a reformelor militare din 2008 și fondat prin Decretul prezidențial №1144 semnat la 20 septembrie 2010, pentru a înlocui districtul militar din Caucazul de Nord și a absorbit comenzile militare ale Flotei Mării Negre și a Flotilei Caspice .Districtul a început să funcționeze pe 22 octombrie 2010, sub comanda general-colonelului Aleksandr Galkin. Legături externe
Južno vojaško okrožje

Južno vojaško okrožje (rusko Южный военный округ, latinizirano: Južnij vojennij okrug) je vojaško okrožje Ruske federacije. Je eno izmed petih vojaških okrožij Oboroženih sil Ruske federacije, odgovorno predvsem za južnorusko regijo Kavkaz in ruska vojaška oporišča v bivših sovjetskih državah. Južno vojaško okrožje je nastalo v okviru ruske vojaške reforme leta 2008 in je bilo ustanovljeno s predsedniškim ukazom št. 1144, podpisanim 20. septembra 2010. Obsegalo je bivše Severnokavkaško vojaško okrožje in Črnomorsko floto ter Kaspijsko flotiljo. Okrožje je začelo z delovanjem 22. oktobra 2010 pod poveljstvom generalpolkovnika Aleksandra Galkina. Južno vojaško okrožje je najmanjše rusko vojaško okrožje po površini. Okrožje vsebuje 13 federalnih subjektov Rusije: Adigejo, Astrahansko oblast, Čečenijo, Dagestan, Ingušetijo, Kabardino-Balkarijo, Kalmikijo, Karačajevo-Čerkezijo, Krasnodarski okraj, Severno Osetijo - Alanijo, Rostovsko oblast, Stavropolski okraj in Volgograjsko oblast. Po ruskem napadu na Ukrajino leta 2014 in 2022 nadzira tudi šest (delno) okupiranih ukrajinskih regij; republika Krim, Donecka in Luganska ljudska republika, Hersonska in Zaporoška oblast ter Sevastopol. Generalštab je v Rostovu na Donu, trenutni poveljnik (od 23. januarja 2023) pa je generalpolkovnik Sergej Kuzovlev. Enote 8. kombinirana armada (generalštab Novočerkassk): 20. gardna motorizirana strelska divizija 150. motorizirana strelska divizija 49. kombinirana armada (generalštab Stavropol): 34 motorizirana strelska brigada 205. motorizirana strelska brigada 58. kombinirana armada (generalštab Vladikavkaz): 19. motorizirana strelska divizija 42. gardna motorizirana strelska divizija 1. korpus (generalštab Doneck) 2. gardni korpus (generalštab Lugansk) 102. vojaško oporišče (Gjumri, Armenija) 4. gardna zračna armada (generalštab Rostov na Donu): 1. gardna divizija mešane aviacije (generalštab zračna baza Krimsk: Su-27, Millerovo: Su-30, Morozovsk: Su-34, Budennovsk: Su-25) 4. divizija mešane aviacije (generalštab zračna baza Marinovka: Su-27, Primorsko-Ahtarsk: Su-25) 27. divizija mešane aviacije (generalštab zračna baza Gvardejskoje: Su-24, Belbek: Su-27) 31. divizija zračne obrambe (generalštab Sevastopol) 51. divizija zračne obrambe (generalštab Rostov na Donu) Črnomorska flota (generalštab Sevastopol) 22. korpus (generalštab Sevastopol) Kaspijska flotilja (generalštab Astrahan) Sklici
Södra militärdistriktet (Ryssland)

För Södra militärdistriktet i Sverige, se Södra militärdistriktet (Sverige) Södra militärdistriktet (ryska: Южный военный округ) är ett av Rysslands fem militärdistrikt. Militärdistriktet bildades 2010 med tidigare Nordkaukasiska militärdistriktet som utgångspunkt. Distriktet kontrollerar 49:e och 58:e kombinerade arméerna, 4:e luft- och luftförsvarskommandot i det Ryska flygvapnet samt Svartahavsflottan och Kaspiska flottiljen i den ryska marinen. I april 2014 lades också halvön Krim med Sevastopol till Södra militärdistriktets ansvarsområde. Under Södra militärdistriktet sorterar också de två ryska militärbaserna i Armenien: 102:a ryska militärbasen i Armenien i Gyumri samt 3624:e flygbasen på Erebuni flygplats strax söder om Jerevan. Högkvarteret ligger i tidigare Palace Hotels byggnad i centrala Rostov-na-Donu. De ryska militärdistrikten har kommando över alla militära enheter, med undantag av Rysslands strategiska robotstridskrafter och Rysslands luft- och rymdförsvarsstridskrafter. Wagnergruppens uppror Vid Wagnergruppens uppror den 24 juni 2023 tog förband ur Wagnergruppen tillfälligt över Södra militärdistriktets högkvarter i Rostov-na-Donu. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från norska Wikipedia (bokmål/riksmål), Søndre militærdistrikt, 16 april 2022. Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Southern Military District, 24 juni 2023. Noter Externa länkar Södra militärdistriktets webbplats
Karshevitoye

Karshevitoye (Russian: Каршевитое) is a rural locality (a selo) and the administrative center of Karshevitskoye Rural Settlement, Leninsky District, Volgograd Oblast, Russia. The population was 397 as of 2010. There are 7 streets. Geography Karshevitoye is located on the left bank of the Volga River, 40 km southeast of Leninsk (the district's administrative centre) by road. Zubarevka is the nearest rural locality. References
Каршевитое

Каршеви́тое — село в Ленинском районе Волгоградской области, административный центр Каршевитского сельского поселения. Общая физико-географическая характеристика Село расположено в пределах Волго-Ахтубинской поймы, на левом берегу Волга, от основного русла которой отделено островами, на высоте 10 метров ниже уровнем мирового океана Почвы - пойменные луговые почвы. По автомобильной дороге расстояние до областного центра города Волгограда составляет 100 км, до районного центра города Ленинска — 40 км. Ближайшие населённые пункты: хутор Зубаревка расположен в 7,9 км к северо-западу, хутор Глухой - в 5 км к востоко-северо-востоку (по прямой). На противоположном берегу Волги расположены посёлок Зелёный Сад и село Солодники Астраханской области. Климат Климат резко-континентальный, засушливый (согласно классификации климатов Кёппена-Гейгера — Dfa). Среднегодовая температура воздуха положительная и составляет + 8,7 °C, средняя температура самого холодного месяца января - 7,4 °C, самого жаркого месяца июля + 24,8 °C. Расчётная многолетняя норма осадков — 346 мм. Наименьшее количество осадков выпадает в апреле (21 мм), наибольшее в июне (37 мм) Часовой пояс Каршевитое как и вся Волгоградская область, находится в часовой зоне МСК (московское время). Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +3:00. История Основано в 1862 году. Его основателем считается рыбак Нелюбин из Солодниковской волости Черноярского уезда, прославившегося своими богатыми уловами рыбы, которой он снабжал царицынские харчевни. На волжском рукаве Воложке он построил землянку и остался в ней зимовать. На следующий год к нему присоединился крестьянин Вахменин, но уже со скотом. Вслед за ними стали селиться и другие рыбаки и крестьяне со скотом По состоянию на 1 января 1936 года село Коршевитое являлось центром Коршевитского сельсовета Ленинского района Сталинградского края) (в том же году край был преобразован в Сталинградскую область) Население Динамика численности населения по годам: Уличная сеть Село состоит из девяти улиц: Весенняя, Дачная, Заречная, Крестьянская, Лесная, Майская, Молодёжная, Набережная и Центральная. Примечания Ссылки Сайт администрации сельского поселения (недоступная ссылка — история). № 0013669 / Реестр наименований географических объектов на территории Волгоградской области по состоянию на 6.12.2018 // Государственный каталог географических названий / ППК «Роскадастр». Лист карты M-38-127 Солодники. Масштаб: 1 : 100 000. Указать дату выпуска/состояния местности.