NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bélaya Glina

Bélaya Glina (del ruso: Бе́лая Гли́на) es un selo, centro administrativo del raión de Bélaya Glina y del municipio homónimo del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situada a orillas del río Rasipnaya (poco antes de que este reciba las aguas del Mekleta), afluente del Bolshói Yegorlyk), que pertenece a la cuenca hidrográfica del Don a través del Manych, 184 km al nordeste de Krasnodar. Tenía una población de 17 320 habitantes en 2010​​ Historia La localidad fue fundada en 1820. El primer colono era un agricultor de la gubernia de Vorónezh de nombre Ryaboshapko. El selo debe su nombre a los depósitos de arcilla blanca (caolín). En un primer momento fue incorporado a la gubernia de Stávropol. En 2 de julio de 1924 fue designado centro administrativo de un raión y en 1937, éste fue incorporado al krai de Krasnodar. Demografía Cultura y lugares de interés La localidad cuenta con un museo de historia local y del raión.​ Economía y transporte Bélaya Glina es el centro de una zona agrícola con predominancia del cultivo de granos y la ganadería. Hay empresas de la industria alimentaria y del sector de la construcción. El pueblo se encuentra en el ferrocarril abierto en 1897 Volgogrado - Salsk - Tijoretsk (nombre de la estación Beloglinskaya, kilómetro 466), como parte del sistema del ferrocarril del Cáucaso Norte.A través de la localidad pasa una carretera comarcal hacia Tijoretsk, por donde pasa la autopista M29. Personalidades Víktor Anpílov (n. 1945), político comunista y sindicalista. Anatoli Vasílievich Liapidevski (1908-1983), piloto soviético. Enlaces externos y referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Bélaya Glina. Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace. Sitio web del raión (en ruso) Portal de internet del selo Jardín de infancia en Panoramio. Estación de ferrocarril en Panoramio. Escuela en Panoramio. Parque en Panoramio. Calle Pervomaiskaya en Panoramio. Sitio web de la gaceta Beloglinski vesti y Rodnaya zemlia
Бела Глина

Бела Глина (рус. Белая Глина) насељено је место руралног типа (село) на југозападу европског дела Руске Федерације. Налази се на североистоку Краснодарске покрајине и административно припада њеном Белоглинском рејону чији је уједно и административни центар. Према статистичким подацима Националне статистичке службе Русије за 2017. у насељу је живело 16.901 становника и самим тим Бела Глина је једно од већих сеоских насеља у Русији. Географија Село Бела Глина се налази у североисточном делу Краснодарског краја, односно у северном делу припадајућег му Белоглинског рејона. Лежи у ниској степи Кубањско-приазовске низије, на надморској висини од 50 m. Село се налази у горњем делу тока реке Расипнаје, леве притоке Јегорлика (у басену реке Дон). Село је од покрајинског центра, града Краснодара, удаљено око 240 км у смеру североистока, док је најближе градско насеље, град Саљск (Ростовска област) удаљено око 96 км. Кроз село пролази железничка пруга на релацији Саљск−Тихорецк. Клима је умереноконтинентална (Кепенова класификација Dfa), са просечним јануарским температурама ваздуха од −3,0 °C, односно јула од +23,6 °C (годишњи просек температуре ваздуха је око +10,0 °C). Вишегодишњи просек падавина је око 554 мм, са максимумом од просечних 62 мм у јуну, док је насјувљи месец фебруар са свега 33 мм падавина. Историја Савремено село Бела Глина се развило из имања племићке породице Рјабошапко која се на ово подручје доселила 1820. године са територије Вороњешке губерније. Само имање, а доцније и село које се развило из њега, име је добило по наслагама беле глине које су се ту налазиле. Године 1830. имање добија званичан статус села и постаје један од сеоских административних центара тадашње Ставропољске губерније. Прва црква у селу саграђена је 1836. године. Становници села су се од најранијих времена бавили пољопривредом и сточарством, а захваљујући квалитетној белој глини која се ту налази била је развијена и грнчаријска делатност. Почетком 20. века у селу су деловале чак четири основне школе, две државне и две црквене. Током своје историје село је у три наврата доживљавало тешке катастрофе. Прво је 1862. у великом пожару изгорело више од половине свих сеоских кућа, потом је 1883. значајан део села уништен у великој олуји која је захватила тај крај, да би на крају, 1892. године, село и околину захватила епидемија колере која је однела 90 живота. Званичан статус административног центра Белоглинског рејона добија 1924, одмах по оснивању рејона. Демографија Према подацима са пописа становништва 2010. у селу је живело 17.320 становника, док је према проценама за 2017. у селу живело 16.901 становника. Види још Краснодарска Покрајина Белоглински рејон Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Званичан сајт Белоглинског рејона
Біла Глина (Білоглинський район)

Біла Глина (рос. Белая Глина) — село Росії, адміністративний центр Білоглинського району Краснодарського краю, центр Білоглинського сільського поселення. Розташовано за 200 км на північний схід від Краснодару, на березі степової річки Розсипна (притока Середнього Єгорлика). Станція Білоглинська на залізниці Тихоріцьк — Сальськ. Населення — 17,8 тис. мешканців (2002). Назву село отримало по родовищах каоліну. Історія Станом на 1873 рік у селі, центрі Білоглинської волості Медвеженського повіту Ставропольської губернії, мешкало 11 207 осіб (6171 чоловічої статі та 5036 — жіночої), переважно православних росіян, налічувалось 1363 дворових господарства, існували 2 православні церкви, каплиця, народне штатне училище, постоялий будинок, 4 шкіряних заводи, водяний млин, 4 маслобійні, 5 хлібних магазинів, 37 питних будинків, 4 рейнських погреба, шинок, 12 лавок. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 19508 осіб (9918 чоловічої статі та 9590 — жіночої), з яких 19151 — православної віри. У селі загинув відомі діячі Білого руху Російської республіки Михайло Жебрак-Русанович (1918) і Володимир Крижанівський. Примітки
Canal Volga-Don

El Canal Volga-Don oficialment Canal de navegació Lenin Volga-Don (en rus: Волго–Донской судоходный канал имени В. И. Ленина abreujat com ВДСК) és un canal navegable que connecta el riu Volga i el riu Don en els seus punts on s'apropen més. La llargada del canal és de 101 km (45 km es fan a través dels rius i embassaments). Aquest canal forma part del sistema de canals de la Rússia europea. Junt amb el baix Volga i el baix Don, el canal Volga-Don proporciona la connexió navegable més directa entre la mar Càspia i la Mar d'Azov i, per tant, cap els oceans. Aquest canal comença al sud de Volgograd, prop de l'assentament de Krasnoarmeysk, i discorre cap a l'oest i nord-oest arribant a l'embassament de Tsimlyansk prop de Volgodonskoy. Està en projecte un segon canal, Volga-Don II, que començaria al nord de Volgograd, prop de Yerzovka. Història La idea de connectar els rius Volga i Don és molt antiga i els primers treballs per a fer-ho daten de l'any 1569 a càrrec de l'Imperi Otomà Després de capturar Azov (Rostov) l'any 1696, el tsar Pere el Gran decidí construir aquest canal, però no es va portar a terme fins a l'any 1701 amb el canal Ivanovsky però amb dificultats de navegació. El 1711, pel Tractat de Pruth Rússia deixà Azov i Pere el Gran va perdre l'interès en el canal que va quedar en runes. L'actual canal Volga-Don va ser dissenyat per Sergey Zhuk abans de la invasió nazi de Rússia de 1941 i el projecte quedà interromput per la Segona Guerra Mundial. Es va acabar i obrir a la navegació l'any 1952. Aquest canal va ser construït amb desenes de milers de presoners de guerra alemanys i altres del sistema gulag. Funcionament Aquest canal comença al riu Volga al sud de Volgograd; comporta núm. 1 i acaba a l'embassament de Tsimlyansk al riu Don a la ciutat de Kalatx-na-Donú. El poden usar vaixells de fins a 5.000 tones, la comporta més petita fa 145 metres de llargada, 17,0 m d'amplada i 3,.6 m de fondària. Les dimensions màximes permeses pels vaixells són de 140 m de llarg, 16,6& m d'ample i 3,5 m de fondària. Aquest canal té tres estacions de bombeig d'aigua i també serveix per regadiu. Entre altres productes, transporta carbó del Donetsk, minerals, petroli, material de construcció i cereals. Hi viatgen vaixells turístics en les dues direccions. Referències
Volžsko-donský průplav

Volžsko-donský průplav (rusky celým jménem Волго-Донской судоходный канал имени В. И. Ленина – Volgo-Donskoj sudochodnyj kanal imeni V. I. Lenina) je průplav v Rusku spojující Volhu s Donem a tím zároveň i Kaspické moře s Azovským a tím přes Kerčskou úžinu i s Černým mořem. Kanál má délku 101 kilometrů, z toho 47 km tvoří koryta řek a nádrže a je na něm 13 plavebních komor. Byl uveden do provozu v roce 1952. Popis Na východní straně je připojen k Volze jižně od Volgogradu a odtud vede na západ severně od Jergeninské pahorkatiny a jižně od Povolžské vrchoviny do Cimljanské přehradní nádrže na Donu u města Kalač na Donu. Na volžské straně (k rozvodí) překonává výškový rozdíl 88 m, na donské straně 44 m. Největší přehradou na Volžsko-donském průplavu je Karpovská přehrada u jeho západního konce. Hloubka kanálu je 3,35 až 3,60 m a umožňuje tak plavbu lodí do výtlaku asi 5 000 tun, což je však méně, než má většina volžských lodí. Historie Protože řeky Volha a Don se u dnešního Volgogradu přibližují, má myšlenka jejich propojení dlouhou historii. S první stavbou začali otomanští Turci roku 1569. Po dobytí Azova chtěl kanál postavit car Petr I. Veliký na horním toku v dnešní Tulské oblasti. Roku 1707 byl otevřen průplav se 24 zdymadly, ale za dva roky byl projekt opuštěn. S projektem současného kanálu se začalo krátce před druhou světovou válkou, za války však byla stavba přerušena. Byla dokončena v letech 1948-1952, celkem na ní pracovalo 900 tisíc lidí, z čehož bylo 100 tisíc německých válečných zajatců a 100 tisíc vězňů z Gulagu. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Volžsko-donský průplav na Wikimedia Commons
Volga-Don-Kanalen

Volga-Don-Kanalen (russisk: Волго-Донской судоходный канал имени В. И. Ленина, tr. Volgo-Donskoj skibsfartskanal V. I. Lenin) er en kanal, som forbinder Volga og Don på det punkt hvor de er tættest på hinanden. Kanalen er 101 km (heraf 45 km gennem floder og reservoirer). Udfordringen med at forbinde de to floder daterer sig langt tilbage i historien. Det første kanalarbejde blev gjort af det Osmanniske Rige i 1569. Peter den Store gjorde et usuccesfuldt forsøg på at bygge en kanal i slutningen af 1600-tallet. Senere blev der projekteret flere projekter der skulle forbinde floderne, men de blev ikke gennemført. Projekteringen af Volga-Don-Kanalen begyndte før den Store Fædrelandskrig (1941–1945), der forsinkede byggeriet. I 1948–1952 blev konstruktionen fuldført. I 1949 rekrutteredes en arbejdsstyrke af arbejdere fra hele Sovjetunionen. Kandidater fra universiteter og højere læreanstalter blev mobiliseret ligesom demobiliserede fra hæren deltog i byggeriet. Omkring 700.000 civile arbejdere var ansat på kontrakt ved byggeriet. Alt i alt var omkring 100.000 tyske krigsfanger og i alt godt 130.000 sovjetiske fanger involveret under opførelsen. De sovjetiske fanger var dømt for tyveri, hærværk og bedrageri, ligesom der var vaneforbrydere og politiske fanger imellem. Fangerne blev ansat på det samme arbejdsvilkår som de regulære bygningsarbejdere i blandede brigader, men til en lavere løn. Et af incitamenterne for fangerne var at én dag på byggepladsen talte som to til tre dages almindelig afsoning. 26.000 fanger blev efterfølgende prøveløsladt og 15 af fangerne modtog "Arbejdets Røde Fanes orden" efter deres løsladelse. Efter færdiggørelse blev Volga-Don-Kanalen en vigtig del af et forenet dybvandstransportsystem i den europæiske del af Sovjetunionen. Kanalen har ni sluser med hver et kammer på Volga siden, hvilket kan hæve skibe 88 m, og fire sluser af samme slags på Donsiden, hvilket kan sænke skibe 44 m. Dimensionerne på sluserne er mindre end dem, der er på Volgafloden, de kan tillade skibe med tonnage op til 5.000 ton. Volga-Don-Kanalen får sit vand fra Donfloden, som pumpes ind i kanalen ved hjælp af tre kraftige pumper. Vandet bruges også til kunstvanding. Den russiske komponist Sergej Prokofjev skrev tonedigtet Mødet af Volga og Don for at fejre kanalens færdiggørelse. Se også Kuma-Manytj-Kanalen Kilder Eksterne henvisninger
Wolga-Don-Kanal

Der 101 km lange Wolga-Don-Kanal (Wolga-Don-Schifffahrtskanal „W. I. Lenin“) ist eine künstliche Wasserstraße in Russland (bis 1991 in der Sowjetunion - Osteuropa). Der Kanal verbindet Wolga und Don und ermöglicht dadurch den Schiffsverkehr zwischen dem Kaspischen Meer und dem Schwarzen Meer. Im Osten beginnt er etwas südlich von Wolgograd (1925 bis 1961 Stalingrad) an der Wolga (Koordinate ) und führt – durch die Nahtstelle der Wolgaplatte im Norden und der Jergenihügel im Süden – in Richtung Westen in den am Don errichteten Zimljansker Stausee (Koordinate ). Durch die Scheitelhaltung des Kanals verläuft eine europäische Hauptwasserscheide. Westlich des Stausees können die Schiffe über den Don in das Asowsche Meer einfahren, von wo aus sie über die Straße von Kertsch das Schwarze Meer erreichen können. Durch den Bosporus, das Marmarameer und die Dardanellen erreichen die Schiffe schließlich das Mittelmeer und dann bei Bedarf die Weltmeere. Der Scheitelpunkt zwischen Schleuse 9 und 10 liegt 44 Meter über dem Don und 88 Meter über der Wolga. Die Arbeiten am Kanal wurden bereits vor dem Zweiten Weltkrieg nach einem Projekt von Nestor Pusyrewski mit dem Chefingenieur Georgi Riesenkampff als Teil der Großen Umgestaltung der Natur begonnen, aber zur Zeit des „Großen Vaterländischen Kriegs“ vorübergehend eingestellt. Der Bau wurde komplett von Zwangsarbeitern des sowjetischen Gulag-Systems realisiert, wobei ca. 15.000 den Tod fanden; sie starben vor allem durch Unterernährung und Entkräftung. Bauleiter war seit 1949 Nikolai Filimonow. Ab 1951 wurden auch riesige sowjetische Muldenkipper Typ MAZ-525 zur Bewegung der Erdmassen eingesetzt. Der am 31. Mai 1952 eingeweihte und am 27. Juli 1952 nach Lenin benannte Kanal hat 13 Schleusen. An der Wolga-Seite überwindet er 88 Höhenmeter mit neun Schleusen, an der Don-Seite 44 m. Seine Solltiefe beträgt 3,60 m, sie ist jedoch im Bereich der Kotschetowsker Schleuse auf 3,35 m reduziert. Der 101 km lange Kanal erlaubt Schiffen bis zu etwa 5000 t Tragfähigkeit die Durchfahrt. Dies ist weniger als die Standardmaße der Wolga-Schiffe mit 4,47 bzw. 4,40 m maximalem Tiefgang. Zur Wasserversorgung wurden drei Pumpstationen gebaut, die das Wasser zur höchsten Stelle (Scheitelhaltung) des Kanals pumpen. Der Kanal spielt auch eine wichtige Rolle für die Wasserversorgung der umliegenden Landwirtschaftsflächen. Der Kanal hat eine jährliche Frachtkapazität von 16,5 Millionen Tonnen. Nach der Rede von Präsident Putin zur Lage der Nation 2007 sollte mit einem zweiten Kanal die Kapazität erhöht werden, um die Gebiete am Kaspischen Meer besser zu erschließen. Nach 2014 galt eine Auslandsfinanzierung für ein neues Projekt „Eurasischer Kanal“ als unwahrscheinlich. China verfolgte mit der neuen Seidenstraße eigene Projekte und eine Mitfinanzierung durch den Westen eines strategisch derart wichtigen Kanals, der für den Krieg gegen die Ukraine genutzt wird, ist ebenso unwahrscheinlich. Der Asteroid des mittleren Hauptgürtels (2360) Volgo-Don wurde nach dem Wolga-Don-Kanal benannt. Weblinks Einzelnachweise
Wolga-Donkanaal

Het Wolga-Donkanaal (Russisch: Волго-Донской судоходный канал имени В И. Ленина, afgekort ВДСК; VDSK) is een kanaal dat de rivieren Wolga en de Don verbindt waar deze het dichtst bij elkaar komen bij de stad Wolgograd. De lengte van de waterweg is 101 km (waarvan 45 km door eerder bestaande rivieren en stuwmeren). Vlak voor het uitbreken van de Tweede Wereldoorlog werd met de aanleg van het kanaal een start gemaakt. De oorlog vertraagde de werkzaamheden en tussen 1948 en 1952 werd de bouw afgerond. Op 1 juni 1952 werd het kanaal voor het scheepvaartverkeer geopend. Het kanaal is een belangrijk onderdeel van het watertransportnet in Rusland en schepen tot 3.000 ton kunnen er gebruik van maken. Het Wolga-Don kanaal biedt de meest directe bevaarbare verbinding tussen de Kaspische Zee en de Zee van Azov. Ten zuiden van de stad Wolgograd begint het kanaal en eindigt in de Don bij Kalach-na-Donu. Schepen worden door middel van negen schutsluizen 88 meter omhoog getild en bij de Don aangekomen dalen de schepen 44 meter na het passeren van vier sluizen. De kleinste sluizen zijn 133 meter lang, 17 meter breed en 3,6 meter diep. Het water voor het kanaal wordt opgepompt met drie pompen. Het water wordt ook voor irrigatie gebruikt. In oostelijke richting worden vooral steenkool, bouwmaterialen en landbouwproducten vervoerd. Naar het westen vormen hout, aardolie en petroleumproducten de belangrijkste vracht. De vervoersstromen zijn niet gelijk verdeeld; de hoeveelheid vracht in westelijke richting is vele malen groter dan in omgekeerde richting.
Kanał Wołga-Don

Kanał Wołga-Don (ros. Волго-Донской канал), właśc. Kanał żeglugowy Wołga-Don imienia W. I. Lenina (ros. Во́лго-Донско́й судохо́дный кана́л и́мени В. И. Ле́нина) – sztuczna droga wodna łącząca Wołgę i Don. Pierwsza historycznie odnotowana próba połączenia Wołgi z Donem datuje się na rok 1569, gdy to sułtan turecki Selim II skierował 22 000 swoich janczarów celem „przeorania” przejścia między rzekami. Już po miesiącu prace zaniechano ze względu na ogrom przedsięwzięcia. Drugą próbę podjął Piotr I w 1697 roku. Pracami krótko kierował Johannes Broekkel, który widząc piętrzące się trudności uciekł z Rosji, a jego funkcje przejął angielski inżynier Perry. Zamysły Piotra I pokrzyżowała III wojna północna uniemożliwiając kontynuację prac ze względu na brak funduszy. W sumie do roku 1917 opracowano ponad 30 projektów tego kanału. Żaden z nich nie został zrealizowany z powodu niemożności przeprowadzenia uzgodnień z dyrekcjami eksploatacji kolei oraz nieumiejętności rozwiązania problemu żeglugi w okresie niskich stanów wody w połączonych rzekach. Tym niemniej projekty te pomogły rozpoznać pełnię problemu, do czego w znacznym stopniu osobiście przyczynił się uczony hydrotechnik Nestor Puzyriewski. Prace nad zrewidowanym projektem budowy kanału zostały wznowione bezpośrednio po zakończeniu bitwy stalingradzkiej w roku 1943, a kierował nimi radziecki hydrotechnik, generał–major służb inżynieryjno–technicznych Armii Czerwonej, późniejszy członek Akademii Nauk (od 1953 roku) Siergiej Żuk. Prace ziemne zostały wznowione w lutym 1948 roku siłami wrogów ludu – więźniów politycznych skazanych na podstawie artykułu 58 obowiązującego wówczas Kodeksu Karnego ZSRR. Nie publikuje się informacji o liczbie robotników zmarłych w czasie budowy kanału. Kanał został zbudowany w rekordowym czasie 4,5 roku. W czasie trwania budowy przemieszczono 150 milionów m³ ziemi i ułożono 3 miliony m³ mieszanki betonowej. Wody obydwu rzek połączyły się 31 maja 1952 roku o godzinie 13:55. Wymiary śluz to 145 m długości na 17,8 m szerokości przy 4 m głębokości. Dopuszczalne wymiary maksymalne statków płynących kanałem to (140 × 16,6 × 3,5) m. Przypisy
Canal Volga-Dom

O canal Volga-Dom em russo: Volgo-Donskoy Sudokhodny Kanal) é uma importante rota de navegação que conecta os rios Volga e Dom, proporcionando uma ligação vital entre os mares Cáspio e de Azove, no sul da Rússia. Este canal desempenha um papel crucial no sistema de vias navegáveis do país, facilitando o transporte de mercadorias e passageiros entre diferentes regiões. Características Construído entre 1930 e 1952, o Canal Volga-Don tem aproximadamente 101 quilômetros de extensão e é uma obra impressionante de engenharia. Ele conta com várias eclusas ao longo do percurso para superar as diferenças de nível entre os dois rios, permitindo que embarcações naveguem entre eles sem problemas. Uma das principais funções do Canal Volga-Don é fornecer uma rota alternativa para o transporte marítimo entre o mar Cáspio e o mar de Azove, evitando a necessidade de navegar pelo estreito de Querche, que é muitas vezes sujeito a condições climáticas adversas e congestionamento de tráfego. Isso torna o transporte de mercadorias mais eficiente e confiável, contribuindo para o comércio e a economia da região. Além de facilitar o transporte de cargas, o Canal Volga-Don também desempenha um papel importante no turismo e na recreação. As margens do canal são frequentemente pontilhadas por vilarejos pitorescos e paisagens naturais deslumbrantes, atraindo visitantes interessados ​​em cruzeiros fluviais e atividades ao ar livre. Referências Bibliografia
Volga–Donkanalen

Volga–Donkanalen är en rysk kanal som sammanbinder floden Volga från Krasnoarmejsk med floden Don vid Kalatj. År 1697 anlitade Peter den store en engelsk ingenjör till att bygga en kanal mellan Volga och Don. Projektet genomfördes aldrig och 1887 presenterades planerna för den nuvarande kanalen. Kanalbygget startades före andra världskriget men låg nere under den tyska offensiven. Kanalen byggdes till största delen av fångar från olika gulag- och arbetsläger. Under 1952 arbetade mer än 100 000 fångar vid kanalbygget. Den drygt 100 kilometer långa kanalen med 13 slussar invigdes den 27 juli 1952. Den kan transportera fartyg med en dräktighet på upp till 5 000 ton som lyfts 88 meter upp från Volga, med hjälp av 9 slussar, till en reservoar och därefter 44 meter ned till Don via ytterligare två reservoarer och 4 slussar. Det vanligaste godset är timmer mot väst och kol mot öst. Under Krimkrisen förflyttades flera ryska örlogsfartyg från Kaspiska havet till Azovska sjön genom kanalen. Kanalen försörjs med vatten från Don som pumpas via tre pumpstationer med tillhörande reservoarer till kanalens högsta punkt, 44 meter över Don. Förutom sin roll för sjöfarten har kanalen även en viktig roll som bevattningssystem för jordbruket i regionen. En ny 700 kilometer lång kanal, den så kallade Eurasiakanalen, genom norra Kaukasus har projekterats. Den skall förbättra förbindelsen mellan de två innanhaven och har fått stöd av bland andra Kazakstan och Kina. Galleri Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Volga–Donkanalen.
Besskorbnaja

Besskorbnaja (russisch Бесско́рбная) ist eine Staniza (Kosakensiedlung) mit 5921 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010) in der Region Krasnodar in Russland. Besskorbnaja, die zweitgrößte Staniza des Nowokubanski rajon (Новокубанский район) nach Sowetskaja, liegt auf einer Höhe von etwa 335 Metern über dem Meeresspiegel am linken Ufer des Urup, einem Nebenfluss des Kuban. Das Rajonverwaltungszentrum Nowokubansk befindet sich 55 km nordwestlich, jenseits der 40 km entfernten, nicht zum Rajon gehörenden Großstadt Armawir. Zur gleichnamigen Landgemeinde (Selskoje posselenije) gehört neben der Staniza das Dorf Nowowoskressenski. Der Name der Staniza leitet sich von bes skorbi (без скорби; zu deutsch ohne Traurigkeit) ab, in Bezug auf den Namen der ersten, dort 1866 errichteten Kirche, die der in der Russisch-Orthodoxen Kirche besonders geachteten Muttergottes-Ikone Aller Trauernden Freude (Wsech Skorbjaschtschich Radost) geweiht war. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Einzelnachweise Weblinks Offizielle Website der Gemeindeverwaltung (russisch)