NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bolotnoje

Bolotnoje (russisch Боло́тное) ist eine Stadt in der Oblast Nowosibirsk (Russland) mit 16.570 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Die Stadt liegt im südöstlichen Teil der Westsibirischen Tieflandes, etwa 90 km nordöstlich der Oblasthauptstadt Nowosibirsk. Das Klima ist kontinental. Die Stadt Bolotnoje ist Verwaltungszentrum des gleichnamigen Rajons. Geschichte Bolotnoje entstand 1805 als Siedlung am Sibirischen Trakt und erhielt 1943 Stadtrecht. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Kultur und Sehenswürdigkeiten Die Stadt besitzt seit 1981 ein Heimatmuseum. Wirtschaft und Infrastruktur In Bolotnoje gibt es Betriebe der Lebensmittel- und Leichtindustrie, der Bauwirtschaft und des Eisenbahnverkehrs. Die Stadt liegt an der Transsibirischen Eisenbahn (Streckenkilometer 3463 ab Moskau, Stationsname Bolotnaja). Südlich umgeht die Fernstraße M53 von Nowosibirsk über Krasnojarsk nach Irkutsk vorbei. Nördlich von Bolotnoje befindet sich ein Längstwellensender für das Funknavigationssystem RSDN-20 (Alpha). Persönlichkeiten Fjodor Petrowitsch Krendelew (1927–1987), Geologe, Geochemiker, Geophysiker und Hochschullehrer Michail Wladimirowitsch Kurlenja (* 1931), Geophysiker Einzelnachweise Weblinks Website der Administration des Rajons (russisch)
Bolótnoye

Bolótnoye (ruso: Боло́тное) es una ciudad rusa, capital del raión homónimo en la óblast de Novosibirsk. Se ubica a 126 kilómetros al noreste de la capital regional Novosibirsk. En 2021 tenía una población de 15 644 habitantes. En su territorio no hay pedanías.​ Historia Bolótnoye comenzó con el establecimiento de una estación de paso a lo largo de la Ruta Siberiana en la ubicación actual de la ciudad, en 1805. En 1896, cuando el Ferrocarril Transiberiano había llegado a la misma ubicación, el área era conocida como Bolotnovskaya. Allí se estableció una estación de ferrocarril con servicio de bufé y se comenzó a desarrollar un poblado ferroviario. El nombre se acortó más tarde a Bolótnoye. A Bolótnoye se le otorgó oficialmente el estatus de ciudad solo en 1943.​ Referencias
Bolotnoïe

Bolotnoïe (en russe : Болотное) est une ville de l'oblast de Novossibirsk, en Russie, et le centre administratif du raïon de Bolotnoïe. Sa population s'élevait à 16 202 habitants en 2013. Géographie Bolotnoïe est arrosée par la rivière Karassouk et se trouve à 32 km à l'ouest de Iourga (oblast de Kemerovo), à 119 km au nord-est de Novossibirsk et à 2 878 km à l'est de Moscou. Histoire Bolotnoïe a été fondé en 1805 près de la route de Sibérie (Сибирский тракт). Le nom de la ville dérive du mot russe boloto (болото ou marécage). Elle a le statut de ville depuis 1943. Population Recensements (*) ou estimations de la population Économie Bolotnoïe se trouve sur le chemin de fer Transsibérien, au kilomètre 3461 depuis Moscou. Outre le transport ferroviaire, l'activité économique de Bolotnoïe comprend des usines de produits alimentaires (lait, viande), de confection, de matériaux de construction, etc. Notes et références Liens externes (ru) Informations sur Bolotnoïe (ru) Cartes topographiques Portail de la Russie Portail de la Sibérie Portail de l'oblast de Novossibirsk
Bolotnoje

Bolotnoje (oroszul: Болотное) város Oroszország ázsiai részén, a Novoszibirszki területen; a Bolotnojei járás székhelye. Népessége: 16 570 fő (a 2010. évi népszámláláskor). Neve az orosz "boloto" ('mocsár') szó melléknévi alakjából származik. Elhelyezkedése A Nyugat-szibériai-alföld délkeleti részén, Novoszibirszktől kb. 125 km-re északkeletre, a Kemerovói terület határához közel helyezkedik el. A Transzszibériai vasútvonal Novoszibirszk–Krasznojarszk közötti szakaszának egyik állomása. 1805-ben alapították a régi nagy szibériai postaút (Szibirszkij trakt) mentén, melyből itt ágazott el az út Barnaul felé. 1943-ban kapott város címet. Népessége Jegyzetek Források Goroda Rossii (orosz nyelven). Moszkva: Izd. Bolsaja Rosszijszkaja Enciklopegyija. 1994. Geografija Rosszii (Hozzáférés: 2018-04-22)
Bolotnoe

Bolotnoe (in lingua russa Болотное) è una città situata nell'Oblast' di Novosibirsk, in Russia, a 126 chilometri a nord dal capoluogo del territorio, Novosibirsk. Nel 2005 Bolotnoe contava 17.600 abitanti, nel 2002 contava 18.170 abitanti e nel 1989 contava 20.006 abitanti, quindi la città ha avuto un notevole calo demografico. Bolotnoe è stata fondata nel 1802 come insediamento nei pressi della ferrovia siberiana (in lingua russa Сибирский тракт). Ricevette lo status di città nel 1943. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Bolotnoe Collegamenti esterni Sito ufficiale, su bolotnoecity.nso.ru. Bolotnoe, su sapere.it, De Agostini.
Болотне (Новосибірська область)

Болотне — місто в Росії, адміністративний центр Болотнинського району Новосибірської області. Населення — 15 931 чол. (2015). Місто розташоване на південному сході Західно-Сибірської рівнини, на кордоні з Кемеровською областю, за 126 км на північний схід від Новосибірська (по залізниці — 123 км). У місті розташовані залізнична станція Болотна, підприємства залізничного транспорту, хлібокомбінат, швейна фабрика, виробництво будматеріалів, гофротарний завод. Глава муніципального утворення — Олег Валерійович Корольов. Історія Болотне виникло в 1805 році як ямщицька станція на Московсько-Сибірському тракті, отримало свою назву від назви річки Болотної, за іншою версією, на прізвище засновників — ямщиків Болотникових. Зростанню села Болотне на початку XIX століття сприяла та обставина, що саме на цій станції від Московсько-Сибірського тракту відходив Барнаульський тракт, що з'єднував Томськ і Барнаул. У 1849 році в Болотному налічувалося 100 будинків, проживало близько 400 жителів, були церква, поштова станція, етап, лавки. У 1863 році при Болотнинській церкві була відкрита церковно-приходська школа, діяла до 1917 року, село Болотне — адміністративний центр Болотнинської волості Томського повіту. У 1921 році, при виділенні Новомиколаївської губернії зі складу Томської губернії, село-станція Болотне і Болотнинська волость залишаються у складі Томського повіту Томської губернії. У 1925 році в Західному Сибіру розформовуються колишні губернії і області, створюється єдиний Сибірський край з адміністративним центром в Новосибірську. Болотне стає районним центром Болотнинському районі Томського округу Сибірського краю. З 1937 року район у складі новоствореної Новосибірської області. Населення Примітки
Меркити

Меркитите са етническа група, живяла по десния бряг на река Селенга в днешните Монголия и Русия през XI-XIII век. Според преобладаващото мнение меркитите са монголски народ, но някои автори ги свързват със самодийците или тюрките. Те играят важна роля в ранната история на Монголската империя, като са сред първите народи, подчинени от Чингис хан в началото на XIII век.
Merkit

Els merkit o märkit (en plural merkites) fou un dels pobles turcomongols que habitaven les terres al nord dels kerait, al curs inferior del Selenga. No se sap si eren turcs o mongols i presenten elements cristians. Han estat identificats amb els moukri dels escriptors romans d'Orient del segle vi que al seu torn podrien ser els Mo-ho dels xinesos, és a dir els tungús de l'Amur dels segles vii i viii. Referències i notes
Merkité

Merkité (mongolsky Мэргид) byl pravděpodobně mongolský nebo turkický, případně samodijský kmen doložený od konce 11. století. Začátkem 13. století byli Merkité násilně začleněni do mongolské říše. Žili v Zabajkalsku, na území současného Burjatska. Otázka etnické příslušnosti Většina historiků se přiklání k mongolskému původu Merkitů, tato hypotéza pocházející od Rašíd ad-Dína. Další historici ale Merkity ztotožňují s jinými etniky. K samodijské hypotéze o původu Merkitů se přiklonil Lev Gumiljov, který je zařadil k východní skupině jihosamodijských kmenů. Hypotézu dále rozpracoval V. A. Tugolukov, který si všiml informace o sobech „národa bekri“ u Marca Pola a také přítomnosti etnonym podobných Merkitům u zabajkalských Tunguzů. V západní historiografii se potom rozšířila hypotéza o tureckém původu. Ruský historik A. V. Tivaněnko si ve prospěch této hypotézy všiml přítomností tureckých toponym v místech předpokládaného merkitského osídlení. Historie Merkité začali figurovat v historických zápisech jako samostatné etnikum od konce 11. století. Podle čínských „Dějin Kitanů“ roku 1093 kitanský vojevůdce Wo-tche-la zaútočil na Merkity a porazil je. Dělili se na tři větve: Uvas (Choas), Chát a Uduit. Poslední byli nejpočetnější a rozdělovali se na Ujkury, Mudany, Tudakliny a Džijuny. Podle Tajné kroniky Mongolů byla Höelün, matka Temüdžina (známějšího jako Čingischán), původně zasnoubena Merkitu Čiledovi, ale unesl ji Temüdžinův otec Jesügej-bagatur. O generaci později třísetčlenný oddíl Merkitů podnikl nájezd na rodinu vdovy Höelün a neúspěšně se pokusil zabít Temüdžina. Útočníci alespoň zajali Temüdžinovu ženu Börte. Temüdžin k osvobození manželky zmobilizoval kromě vlastních následovníků spojenecké Kerejty v čele s Wang-chánem a Džadžiraty v čele s Džamuchou. Merkité, neočekávajíce jakoukoliv nepřátelskou akci, byli rozprášeni a Börte osvobozena. Mongolsko–merkitské nepřátelství potom přetrvávalo i v dalších letech. Při prohlášení Temüdžina Čingischánem roku 1206 už Merkité patrně nepředstavovali samostatnou sílu. Přeživší splynuli s Mongoly nebo odkočovali na západ, kde se smísili s Kypčaky. V letech 1215–1218 Džebe a Sübetej porazili vzdorující Merkity vedené syny jejich bývalého chána Tochta-bekiho. Jejich zbytky přijali Kypčakové, což vyvalo nepřátelství a válku s Mongoly. Někteří Merkité zaujali přední postavení v Mongolské říši. Merkitky Chulan, Töregene a Ogul-kajmiš se staly ženami Čingischána, Ögedeje a Güjüka. Merkité Bajan, Madžartaj a Togto stáli v čele vlády říše Jüan. Jejich potomci tvořili po vyhnání dynastie Jüan z Číny jeden z mongolských klanů. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Меркиты na ruské Wikipedii.
Merkiten

Die Merkiten waren ein mongolischer Stamm, der in der Epoche von Dschingis Khan eine große Rolle spielte. Sie lebten von Jagd und Fischfang. Es sind die folgenden Clans bekannt: Tschachat, unter Khagatai Darmala Khan Uduyit, unter Toghtoga Bei Khan Uwa, unter Dayir Usun Khan Siedlungsgebiete Ihr Siedlungsgebiet war der Unterlauf der Selenga/Senga, südlich des Baikalsees. Nachbarvölker waren die Keraiten, die Naimanen und die Iskit-Sacha. Geschichte Das Volk wurde einer Legende nach vom Mongolen Kabul Khan – grob zwischen 1130 und 1151 – unterworfen. Zeitzeugnisse, unter anderem die Die geheime Geschichte der Mongolen, beschreiben punktuell kriegerische und andere Begebenheiten aus der damaligen Epoche. So war die von Yesügai Batur geraubte Fürstenbraut Hoelun eine Merkitin und die Mutter von Dschingis Khan. Dies führte in späterer Zeit wiederum zum Raub von Börte, der Braut des Khans, durch die Merkiten. Deren Sohn Dschötschi (der Fremde) soll der Sohn eines Merkiten-Prinzen gewesen sein, wurde jedoch von Dschingis Khan als Erstgeborener akzeptiert. Teile des Volks wurden 1205 den Mongolen angeschlossen, während die Führungsschicht über die Taiga nach Turkestan floh, um 1217 am Tschüi gestellt und vernichtet zu werden. Einzelnachweise
Merkit

Les Merkit (mongol : ᠮᠡᠷᠬᠢᠳ, VPMC : Merqid, cyrillique : Мэргид, MNS : Mergid) sont les membres d'une tribu mongole. Leurs territoires s'étendait en Mongolie centrale avant la formation de l'Empire mongol. Histoire La mère de Gengis Khan, Hö'elün, est issue de la dynastie des Onggirat. Les Merkits sont une tribu mongole où le christianisme syriaque était pratiqué[réf. nécessaire]. Différentes khatun de l'Empire mongol étaient issues de cette maison. On peut citer, Qoruqchin Khatun, fille de l'influent khan merkit Qutuqu et épouse de Kubilai Khan, avec qui elle eut Qoridai. Ce dernier conquit le Tibet en 1252-1253 sous le règne de Möngke. Généalogie Notes et références Bibliographie Marie Favereau : La Horde, 2023, Éd. Perrin, (ISBN 978-2262099558), Articles connexes Nestorianisme Portail du monde mongol
Merkit

I Merkit (in mongolo: Мэргид, Mėrgid, cacciatori; in russo Меркиты, Merkity), anche Merged o Mergid erano un'antica etnia di mongoli o turchi che nel medioevo abita la Siberia sud-orientale. Dopo due decenni di strenue lotte furono sconfitti e incorporati nella nazione costituita da Temujin agli inizi del XIII secolo, scomparendo come gruppo separato di etnia. Conflitti con Gengis Khan Hoelun, la madre di Temujin, originaria della tribù degli olhonuud (Олхонууд), aveva sposato Chiledu, un guerriero merkit, attorno al 1160 ma venne rapita dal padre di Gengis Khan, Yesugei durante una scorreria. In seguito viceversa la nuova moglie di Temujin, Börte, venne rapita circa nel 1184 e donata come bottino al nobile Cilger Boke fratello del condottiero dei merkit, ma entro l'anno Temujin riuscì a riprendersela. Djuci nacque in questo periodo e non si riuscì mai a capire se fosse il figlio di Temujin o di Cilger Boke. Il futuro Khan accettò l'incidente e confermò la paternità di Djuci ma la questione tra Temujin ed i merkit restò. Per 20 anni si fronteggiarono in numerosi scontri ed al più tardi attorno al 1206 tutti i merkit erano dispersi o assimilati permanentemente nel popolo di Gengis Khan. Voci correlate Impero mongolo Gengis Khan Börte Collegamenti esterni (EN) Merkit, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Merkici

Merkici – plemię spokrewnione z Mongołami, mieszkające w XII wieku nad Bajkałem. Rozbici przez Czyngis-chana i wcieleni do imperium mongolskiego. Ostatnie regularne oddziały Merkitów walczyły w bitwie nad Kałką. Bibliografia Tajna historia Mongołów. Anonimowa kronika mongolska z XIII wieku. Przełożył z mongolskiego wstępem i komentarzami opatrzył Stanisław Kałużyński, Warszawa 2005 PIW ISBN 83-06-02965-8. Stanisław Kałużyński – Dawni Mongołowie, PIW, Warszawa 1983 ISBN 83-06-00543-0.
Merquites

Os merquites foram populações de tribos túrquicas ou mongóis com reputação de ferozes na Sibéria durante a Idade Média. Posteriormente foram incorporados aos exércitos mongóis de Temujim (posteriormente Gêngis Cã) na primeira década do século XIII. Notas [a] ^ Eles são geralmente contados como fazendo parte dos mongóis dentro do Império Mongol, mas os estudiosos tradicionalmente acreditam que foram turcomanos. Referências Bibliografia
Merkiti

Merkiti, Mergedi ali Mergidi (mongolska beseda merged lahko pomeni modri, spretni, vešči, izkušeni lokostrelci ali lovci) so bili mongolsko pleme, znano po okrutnosti, ki je v srednjem veku živelo v jugovzhodni Sibiriji. Po dvajsetih letih vojn z Mongoli so bili poraženi in Temudžin, kasnejši Džingiskan, jih je v prvem desetletju 13. stoletja vključil v mongolski narod. Po združitvi Mongolov leta 1206 so kot samostojna etnična skupina izginili. Etnična pripadnost Narodnostna pripadnost Merkitov ni povsem jasna. Zelo verjetno so bili Mongoli, sorodni Najmanom, Kereitom in Kitanom, domneva pa se, da so bili bolj sorodni Paleosibircem, na primer Čukčem, ali tunguškim ljudstvom, na primer Mandžurcem in Evenkom. Spori z Džingiskanom Temudžinova mati Hölun, ki je bila iz plemena Olhonudov, je bila leta 1153 zaročena z merkitskim vojščakom Čiledujem. Ko jo je Čiledu peljal na svoj dom, jo je Temudžinov oče Jesugej ugrabil in se kasneje z njo poročil. Ko se je poročil Temudžin, se je zgodba obrnila. Merkiti so mu okrog leta 1184 za povračilo ugrabili ženo Börte in jo dali za ženo enemu od svojih vojščakov. Temudžin je s pomočjo krvnega brata Džamuga in očima Togril kana Börte rešil iz ujetništva. Börte je kmalu zatem rodila sina Džočija. Temudžin ga je sprejel za svojega sina, čeprav ni bil povsem prepričan, da je njegov oče. Vsi ti dogodki so povzročili globoko sovraštvo med Temudžinom in njegovo družino in Merkiti. V naslednjih dvajsetih letih je zato med njimi prišlo do številnih spopadov. Po združitvi mongolskih plemen in Temudžinovem imenovanju za velikaga kana leta 1206 so Merkiti kot samostojna etnična skupina izginili. Tisti, ki so preživeli, so se pomešali med druga mongolska plemena, predvsem Ojrate, tisti, ki so pobegnili, pa so se pomešali med Kipčake. V letih 1215-1218 sta Subedej in Džoči strla še njihove zadnji odpor. Pobegli Merkiti so dobili zatočišče pri Kankalih in Kipčakih, zaradi česar je med njimi in Mongoli prišlo do spora. Merkiti v Mongolskem cesarstvu Nekaj Merkitov je v Mongolskem cesarstvu doseglo pomembne položaje, vendar so jih obravnavali kot Mongole. Merkitka je bila Džingiskanova žena Kulan katun. Njen in Džingiskanov sin Kulgen je umrl med obleganjem Rjazana leta 1236. Med mongolsko invazijo na Volško Bolgarijo so leta 1236 na ozemljih Bolgarov in Kipčakov še obstojale posamezne skupine Merkitov. Merkitskega porekla je bila žena velikega kana Gujuka Ogul Kajmiš katun, ki je bila v letih 1248-1251 regentka Mongolskega cesarstva. Merkita sta bila tudi tradicionalista Bajan in njegov nečak Tokta, ki sta bila svetovalca mongolskih vladarjev na Kitajskem in v Mongoliji. Po padcu cesarstva Yuan je Bajan postal poveljnik cesarske garde (kešik) v Severni dinastiji Yuan oziroma Mongolskem kanatu. Reference
Merkiter

Merkiter var en mongolisk nomadisk folkgrupp som levde kring Selengafloden. De levde på jakt och boskap, men i vissa fall också av jordbruk. Merkiterna var anhängare av nestorianismen och allierade med khitanerna. Efter att den kinesiska Jindynastin 1124 besegrat Liaodynastins khitaner följde en del av merkiterna efter khitanerna väster ut där de bildade Kara-Khitan. Merkiterna var kända som ett krigiskt folk, och de var ofta i konflikt med andra mongoliska folkgrupper. De var frekventa krig mot keraiterna till väster. Den mongoliska hövdingen Yesugei stal sin fru Höelun från merkiterna, och de fick sedan tillsammans sonen Temüdjin, senare känd som Djingis khan. Brudrovet ledde till en långvarig konflikt mellan stammarna. Runt 1184 kidnappade merkiterna Temüdjins fru Byrte som en hämnd för Höelun. Merkiterna anfölls snart därefter av en allians mellan Temüdjin, keraiterna och Jamukha, en barndomsvän till Temüdjin. Merkiterna led en stor förlust och Temüdjin hämtade hem Byrte. Under 1201 gjorde merkiterna ett anfall mot Temüdjins styrkor men besegrades. År 1204 var slutligen både Merktiterna (och keraiterna) besegrade av Temüdjin, och tvingades integreras i mongolväldet. Referenser Noter Tryckta källor Hattstein, Markus (2011). Svunna riken. Parragon. ISBN 978-1-4454-0147-8. https://biblioteket.stockholm.se/titel/362006 Man, John (2005) (på engelska). Genghis Khan. Transworld Publishers. ISBN 978-0-553-81498-9. http://www.adlibris.com/se/bok/genghis-khan-9780553814989
Меркіти

Маркі, меркі, мерджі, мерчі, мельджі (від кит. 滅里吉, пін. mièlǐjí, мєліцзи; звідки множина монгольською — меркіт (перс. مركيت markīt) і сучасне спотворене меркіти) — один із тюркських родоплемінних союзів, який був у конфлікті з Темуджином і його родом, але потім співзаснував Орду і його представники стали підданими Імперії Чингісхана. Територія Населяли південне узбережжя Байкалу, територію сучасної Бурятії. Історія Меркіти, як етнічна спільнота починають фігурувати в джерелах з VII ст. — в китайській «Книзі Тан» (Таншу) відомі як міліге або меліці. Тоді мешкали на півдні Сибіру, будували дерев'яні зруби, займалися полюванням й збиральництвом у лісах, а також конярством. Мешкали від озера Хубсуґул до північних Саян. Входили до складу Східнотюркського каганату. Сами тюрки називали їх мума тукюе («лижні тюрки»). У 1093 році, згідно з китайською «Історією киданів», киданський полководець Вотела ходив у похід на меркитів та розбив їх. На той час меркіти вже мешкали на території сучасної Центральної Бурятії. Священним місцем був Тайхай, а столицею — Харата-Худжаур. Разом з тим меркіти визнали зверхність держави Зубу. Здобули незалежність в 1120-х роках. Розпалися на три племені: удуїт, хаат, увас, з яких перше було найвпливовішим. Меркіти спільно з іншими тюркськими родами — киятами, найманами та киреїтами — утворили спільну державу та обрали Темуджина на посаду Великого Хана та присвоїли йому титул Чингісхан (у казахській вимові — Шингисхан, «світлосяйний високий хан»). Частина увас-меркітів рушила на північ, де на думку низки вчених, взяли участь в етногенезі евенків або якутів. Хаат-меркіти розглядаються деякими дослідниками як пращури сучасних бурятів. Примітки Джерела Л. Н. Гумилёв. Монголы и меркиты в XII в. Опубликовано // Ученые записки Тартуского гос. ун-та, 1977. — N 416: Studia orlentalla et Antiqua: П. — C. 74-116. (рос.) Туголуков В. А. Коренные тунгусы (Этническая история и этногенез) // Этногенез и этническая история народов Севера. М., 1975. — с.104-105.
Нагибино (Омская область)

Наги́бино — село в Тюкалинском районе Омской области. Административный центр Нагибинского сельского поселения. География Через село Нагибино проходит ежедневное маршрутное сообщение город Омск — село Колосовка (Колосовкий район), также село Нагибино связана маршрутом с городом Тюкалинск. Село Нагибино находится в 20 километрах от федеральной дороги IP 402. Расстояние до города Омска составляет 116 км. Часовой пояс Нагибино находится в часовой зоне МСК+3. Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +6:00. История Основано в 1669 г. В 1928 году село Нагибинское состояло из 225 хозяйств, основное население — русские. Центр Нагибинского сельсовета Тюкалинского района Омского округа Сибирского края. Население Инфраструктура В селе действует средняя школа, детский сад, дом культуры, больница сестринского ухода, участок Тюкалинского РЭС, отделение «Почты РОССИИ», филиал ООО «Сбербанк РОССИИ». Среди сельхоз товаропроизводителей стоит выделить ООО «ЧИСТОЕ» (самое крупное) занимается выращиванием зерновых, скотоводством. Занимается коневодством и разведением экзотических для Сибири верблюдов. Налажено производство кумыса из молока кобылиц и верблюдиц. ООО «Нива» занимается выращиванием зерновых, лесозаготовкой. ЧП Мазуров С. П. Лесозаготовка и деревообработка, выращивание зерновых и животноводство. АК «Бота Плюс» производство древесного угля. И ещё несколько мелких субъектов предпринимательства. Примечания
Бащелакский заказник

Бащелакский заказник — государственный природный комплексный заказник, расположенный на территории Солонешенского района Алтайского края. Был образован с целью поддержания экологического баланса региона, для охраны комплекса лесных и высокогорных ландшафтов, сохранения редких видов растений и животных, воспроизводства запасов лекарственных растений и др. Охраняемой территорией объявлен в соответствии с постановлением администрации Алтайского края от 29.05.2001 № 352. География Заказник находится в 10 км к юго-западу от села Рыбного, в 35 км к югу от села Солонешного. Общая площадь заказника — 107 667 га (1076.6 км2). На территории заказника находится самая высокая часть Бащелакского хребта. Заказник находится на высотах от 800 до 2300 метров над уровнем моря. Участок включает водораздельные плато в верховьях рек Шепета и Бащелак, отдельные вершины достигают 2100—2300 м. Животный мир В заказнике встречаются такие виды млекопитающих как марал, косуля, кабарга, бурый медведь, лисица, волк, рысь, белка, азиатский бурундук, заяц-беляк, алтайская пищуха. Орнитофауна представлена 100—130 видами птиц. Из рыб в водоёмах заказника обитает обыкновенный гольян и хариус сибирский. Примечания
Дом Советов (Барнаул)

Дом Советов — административное здание в Барнауле, в котором размещается Администрация Алтайского края. Расположено по адресу: проспект Ленина, 59. Здание играет важную роль в формировании главной площади города. История Фундамент здания был заложен еще до Великой Отечественной войны. По первоначальному проекту основная пятиэтажная часть должна была в центральной части иметь 16-этажную надстройку с высоким шпилем. Этот проект не был осуществлен, а в 1961 г. 4-этажное здание крайисполкома было построено по проекту ленинградских архитекторов. Ссылки Голубой дом