NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Novosibirsk

Novosibirsk (ryska: ; mellan 1893 och 1925: Novonikolajevsk) är Rysslands tredje största stad med lite mer än 1,5 miljoner invånare. Novosibirsk är administrativt centrum i Novosibirsk oblast. Klimat Sommaren är varm och torr och temperaturen ligger mellan 20 och 22 °C. Vissa dagar kan temperaturen stiga upp till 35 °C. Vintern är kall och snörik och temperaturen ligger mellan -18 och -20 °C. Det är inte ovanligt att temperaturen sjunker till -35 °C. Den lägsta temperatur som registrerats i Novosibirsk är -51,1 °C och den högsta +37 °C. Historia I slutet av 1800-talet hävdade Alexander III att det var nödvändigt att bygga en järnväg till det område i Ryssland som hade de största naturtillgångarna. Därmed startade byggandet av den transsibiriska järnvägen. Arbetet med järnvägen över floden Ob inleddes 1893 och avslutades 1897. Bönderna från Altaj och områdena runt började snart att använda järnvägen för att frakta korn från Sibirien. År 1903 fick Novonikolajevsk (Novosibirsk) status som stad. Novonikolajevsk blev snart ett finanscentrum i Sibirien. 1915 hade sju banker etablerat sig i staden, och staden införde 1913 obligatorisk grundskola som en av de första städerna i Ryssland. Redan före revolutionen hade staden över 80 000 invånare och staden bytte namn 1926 till det nuvarande, Novosibirsk. Staden fick då status som förvaltningscentrum i Sibirien. Staden fick sitt vetenskapscentrum år 1957. Under början av 1960-talet passerade befolkningen en miljon. Byggandet av tunnelbanan började 1979 och stod färdigt 1985. Administrativ indelning Novosibirsk är indelad i tio stadsdistrikt. Två av distrikten, Leninskij och Kirovskij ligger på den vänstra sidan av floden Ob, medan Zajeltsovskij, Zjeleznodorozjnyj, Dzerzjinskij, Tsentralnyj, Oktiabrskij, Kalininskij, Pervomajskij och Sovetskij ligger på den östra sidan. Transport Novosibirsk är den tredje största staden i Ryssland (efter Moskva och Sankt Petersburg) och den största i Sibirien. Staden har ett tunnelbanesystem, Novosibirsks tunnelbana, som öppnades 1986. Staden servas av Novosibirsk Tolmatjovos flygplats med reguljära flygningar till Europa och Asien samt andra ryska städer. Tolmatjovo är bas för flygbolaget S7 Airlines. Sport En av stadens mest kända idrottsmän är Aleksandr Karelin som vann nio VM-guld och tre OS-guld i tungviktsbrottning. FK Sibir Novosibirsk, fotbollslag som spelar Premjer-Liga 2010 HK Sibir Novosibirsk, ishockeyklubb som spelar i Kontinental Hockey League Sibirtelekom-Lokomotiv Novosibirsk, som spelar i den ryska superligan i basket för herrar Dynamo-Energija Novosibirsk, som spelar i den ryska superligan i basket för damer Sibselmash, som spelar i Ryska superligan i bandy. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Novosibirsk.
Bogučanská vodní elektrárna

Bogučanská vodní elektrárna (rusky Богучанская ГЭС) je vodní elektrárna na řece Angara v centrální části Sibiře. Byla vybudována jako čtvrtý stupeň angarské kaskády po Irkutské, Bratské a Usť-Ilimské elektrárně. Je pátou nejvýkonnější vodní elektrárnou v Rusku. Všeobecné informace Stavba přehrady probíhala v letech 1974 – 2014. Bogučanská přehradní nádrž se začala napouštět v červnu 2012. První dodávka do elektrické sítě se uskutečnila v listopadu 2012. Stavební celek obsahuje tyto části: gravitační betonová hráz o délce 829 m + 1869 kamenitá sypaná hráz a výšce 96 m, celkem 2698 m betonová část obsahuje dvě přelivové části různého technického řešení o šířce 110 a 90 m těleso elektrárny při úpatí hráze o délce 331 m při levém břehu Na spádu 66 m pracuje 9 Francisových turbín o hltnosti 575 m³/s, které pohání generátory o výkonu 9 x 333 MW. Celkový instalovaný výkon je tak 2 997 MW. Průměrná roční výroba elektrické energie činí 17,6 miliard kWh. Dostavba vodního díla Bogučany stihl podobný osud jako českou jadernou elektrárnu Temelín. Rozpad Sovětského svazu a následné komplikace při hledání vlastníka ochromily rychlost dostavby stejně jako rozvoj ekologických aktivit. Důsledkem bylo zpoždění o více než patnáct let, na druhé straně vyvolaly například archeologické a etnografické výzkumy v oblastech zasažených zatopením. V letech 2009 – 2012 pracovalo kolem 1200 lidí při odkrytí archeologických vykopávek o ploše více než 40 000 m². V nově postaveném městě Kodinsk vzniklo 10 000 pracovních míst pro obyvatele zatopených oblastí. Hlavním odběratelem vyrobené elektrické energie jsou Bogučanské závody na výrobu hliníku. Odkazy Literatura V tomto článku byly použity informace z Velké sovětské encyklopedie, heslo „Богучанская ГЭС“. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bogučanská vodní elektrárna na Wikimedia Commons
Bogutschany-Talsperre

Die Bogutschany-Talsperre mit dem Kraftwerk Bogutschanskaja GES (russisch Богучанская ГЭС) ist ein 2012 fertiggestelltes Wasserkraftwerksprojekt an der Angara in Russland, Region Krasnojarsk, Sibirien. In den 1990er Jahren wurde der 1974 begonnene Bau aus Geldmangel eingestellt. Die Arbeiten wurden 2006 wieder aufgenommen; am 15. Oktober 2012 wurde das Kraftwerk nach dem Einbau der ersten zwei von neun Turbinen eingeweiht. Das Projekt zählt zu den größten Wasserkraft-Projekten Russlands und soll der Versorgung eines Aluminiumwerkes und weiterer Industrie dienen. Der Stausee wird vom Inhalt her einer der 20 größten der Erde sein. Heutiger Erbauer und späterer Betreiber ist die Aktiengesellschaft OAO Bogutschanskaja GES, die von RusHydro (früher HydroOGK) und RUSAL kontrolliert wird. Das Bauwerk besteht aus einer 774 Meter langen Gewichtsstaumauer, kombiniert mit einem 1816 Meter langen Felsschüttdamm. Als Höhe werden neben 79 auch 87 m und als Betonvolumen neben 1,612 auch 3 Millionen m³ angegeben. Das Projekt bringt auch einige Nachteile mit sich. Von Gegnern werden genannt: Umsiedlung hunderter Menschen, verschlechterte Wasserqualität, auch schlechteres Grundwasser, zerstörte Fischfanggebiete, schlechte Planung und Ausführung. An der Angara gibt es noch drei weitere bereits fertige Wasserkraftwerke oberhalb von Bogutschany: Ust-Ilimsk (1977), Bratsk (1964) und Irkutsk (1956). Siehe auch Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste der größten Wasserkraftwerke der Erde Liste von Talsperren der Welt Quellen Weblinks Website der OAO Bogutschanskaja GES (russisch, Fotos)
Central hidroeléctrica de Boguchany

La central hidroeléctrica de Boguchany (del ruso: Богучанская ГЭС) es una central eléctrica sobre el río Angará en Kodinsk, krai de Krasnoyarsk, Rusia. Historia Los trabajos preparatorios para la construcción en 1974. El diseño fue realizado por Hydroproject en 1976. La construcción de la central eléctrica comenzó en 1980 pero se suspendió en 1994 debido a la falta de financiación. Las obras se reanudaron en el año 2005 cuando RAO UES (entonces propietario de RusHydro) y Rusal llegaron al acuerdo de desarrollar el proyecto conjuntamente.​ La construcción volvió a empezar en 2007.​ La primera turbina se despachó en 2008.​​ La central eléctrica comenzó a producir en 2012, alcanzando su plena capacidad en el año 2015.​ Descripción La central hidroeléctrica de Boguchany tiene una presa de gravedad de 774 metros de largo. La central eléctrica aún está formada por nueve turbinas con una capacidad de 333 MW cada una. Debe generar 17,6 TWh de electricidad al año. Las turbinas se manufacturan por Power Machines.​ La central eléctrica se construye y será propiedad de OAO Boguchánskaya GES, una joint venture de RusHydro y Rusal.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Central hidroeléctrica de Boguchany. Página web oficial Boguchany Hydroelectric Plant, Russia en power.technology.com (en inglés)
Barrage de Bogoutchany

Le barrage de Bogoutchany (en russe : Богучанская ГЭС, Bogoutchanskaïa GES) est un barrage hydroélectrique construit sur l'Angara près de la ville de Kodinsk, dans le Kraï de Krasnoïarsk en Russie. Avec une puissance installée de 2 997 MW, il est le cinquième barrage le plus important de Russie. Il a été construit par JSC Boguchanskaya GES, un consortium formé de RusHydro et Rusal, qui est aujourd'hui le propriétaire et l'opérateur du barrage. Chronologie Le principal objectif de la construction du barrage de Bogoutchany fut d'alimenter en électricité la fonderie d'aluminium de Bogouchany, achevée en 2013. Il devrait par ailleurs pallier les pénuries d'électricité en Sibérie centrale. Un premier projet a été proposé en 1947. Les travaux préparatoires ont été lancés en 1974. La construction du barrage en elle-même a débuté en 1980, et aurait dû s'étaler sur 12 ans. Les travaux ont cependant été largement retardés puis interrompus en 1994, après la chute de l'URSS, faute de moyens. La construction du barrage n'a repris qu'en 2007 pour s'achever 5 ans plus tard, avec l'inauguration de l'ouvrage en octobre 2012. Les 9 turbines ont été installées progressivement entre novembre 2012 et décembre 2014. La mise en service de la neuvième et dernière turbine s'est effectuée le 22 décembre 2014, marquant la livraison complète de l'ouvrage. Le lac de retenue formé par le barrage s'est rempli entre 2012 et 2015. Description Le barrage de Bogoutchany est un barrage-poids haut de 79 m et long de 2 587 m, dont un segment en béton armé de 774 m accueillant la centrale électrique, et un segment de 1 813 m en enrochement. Il est associé à une centrale hydroélectrique d'une puissance installée de 2 997 MW, comportant 9 turbines Francis à axe vertical de 333 MW chacune. Sa production électrique moyenne est estimée à 17,6 TWh/an (16,1 TWh en 2019 d'après les données de RusHydro). Le barrage de Bogoutchany a donné naissance à un immense réservoir de 2 326 km2 pour un volume de 58,1 km3, le plaçant parmi les 16 lacs artificiels les plus volumineux du monde. Il est toutefois à noter que le barrage de Bratsk voisin surpasse celui de Bogoutchany sous tous les angles (puissance installée, dimensions du barrage, dimensions du réservoir). Les employés sont logés dans la ville de Kodinsk. Notes et références Annexes Articles connexes Hydroélectricité en Russie Liste des barrages hydroélectriques les plus puissants Liste des plus grands lacs artificiels Portail du bâtiment et des travaux publics Portail de la Russie Portail de la Sibérie Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
Bogucsani vízerőmű

A bogucsani vízerőmű (oroszul: Богучанская гидроэлектростанция, rövidítve: Богучанская ГЭС [Bogucsanszkaja GESZ]) Oroszország ázsiai részén, az Angara alsó folyásán kialakított vízerőmű-rendszer utolsó, negyedik tagja. Ismertetése A vízerőmű az Angara alsó folyásán, a Krasznojarszki határterület Kezsmai járásában, Kogyinszk város közelében épült. Eredetileg a folyón lejjebb, Bogucsaninál tervezték megépíteni, de a helyszín módosítása után is megtartották ezt az elnevezést. A tervezés 1974-ben, a helyszíni munka 1980-ban kezdődött és évtizedekre elhúzódott. A tervezett határidőket állandóan módosították, a Szovjetunió felbomlása utáni válságos években pedig, 1994-től az építkezés szünetelt. Csak 2006-ban folytatódott és lényegében 2014-ben fejeződött be. Az első három generátor 2012 őszén kezdte meg a termelést, az utolsó, kilencedik 2014 végén. Az erőmű teljes kapacitással 2015 nyarán kezdett termelni, amikor a víztározó feltöltése befejeződött. Az egész létesítményt azonban hivatalosan csak 2017. december 21-én adták át, miután a gáton az átkelő is elkészült. 9 darab 333 MW-os generátorával, 2997 MW összteljesítményével ez az ország ötödik legnagyobb teljesítményű vízerőműve. Éves energiatermelése 17,6 milliárd kilowattóra. Az ott termelt villamosenergia teszi lehetővé az Alsó-Angara térségének tervezett ipari fejlesztését. Legnagyobb felhasználója a RUSZAL alumíniumipari konszern tajseti és bogucsani alumíniumkohászati gyára lesz; utóbbi első részlegét már üzembe helyezték. A gát az Angara torkolatától (a hajózási útvonalon számítva) 445 km-re fekszik. A folyó vizét a vízerőmű-rendszer harmadik lépcsőjét képező uszty-ilimszki vízerőmű gátjáig duzzasztja vissza. A betongát magassága 96 m, hossza csaknem egy kilométer; az átkelő teljes hossza a parton folytatódó földgáttal együtt 2690 m. A gát mögött kialakított Bogucsani-víztározó hossza 375 km, norma szerinti vízszintje 208 m (tengerszint feletti magasság). Jegyzetek Források Богучанская ГЭС начала работу (Vedomosti.ru, 2012-10-16. Hozzáférés: 2019-05-09) О компании (Boges.ru) На Богучанской ГЭС введен в эксплуатацию последний гидроагрегат (Boges.ru, 2014-12-22. Hozzáférés: 2019-05-09) Строительство Богучанской ГЭС официально завершено Archiválva 2021. január 15-i dátummal a Wayback Machine-ben (Enisey.tv, 2017-12-21. Hozzáférés: 2019-05-09)
Waterkrachtcentrale Bogoetsjany

De waterkrachtcentrale Bogoetsjany (Russisch: Богучанская ГЭС) is een waterkrachtcentrale in de rivier de Angara bij de plaats Kodinsk in Rusland. RusHydro is de eigenaar van de centrale die een opgesteld vermogen heeft van 2997 MW. De bouw van de centrale vond plaats tussen 1974 en 2014. De bouw heeft tussen 1994 en 2005 stilgelegen omdat de financiering spaak liep. In 2005 was aluminiumbedrijf RUSAL bereid een deel van het project voor haar rekening te nemen. De bouw werd hervat in 2007 en in 2012 was de dam zover klaar dat het stuwmeer gevuld kon worden. Op 15 oktober 2012 begonnen de eerste twee turbines met het leveren van elektriciteit. De stuwdam is 74 meter hoog en heeft een totale lengte van bijna 2600 meter. Het bestaat voor een groot deel uit gestort steen en alleen het deel, waar de centrale met turbines is opgesteld en de noodoverlaat ligt, is van beton gemaakt. De centrale bestaat uit negen Francisturbines met elk een vermogen van 333 MW wat een totaal vermogen van 2997 MW oplevert. De gemiddelde jaarproductie is geschat op 17,6 terawattuur (TWh). De stroom wordt voor een deel ingezet bij de productie van aluminium door RUSAL. Externe link (ru) website centrale
Omsk

Omsk (en rus: Омск) és una ciutat russa al sud-oest de Sibèria, capital de l'óblast d'Omsk i la segona en nombre d'habitants del Districte Federal de Sibèria. La població ha crescut de 53.050 habitants l'any 1900 fins als 1.140.200 habitants de 2003. La distància que la separa de Moscou és de 2.700 km. Durant el temps de la Rússia Imperial, Omsk fou la residència primer del Governador General de Sibèria Occidental i, posteriorment, del Governador General de les Estepes. Posteriorment, durant la Guerra Civil Russa (1918-1919) fou proclamada capital de Rússia i acollí les reserves d'or de l'Imperi. Actualment, la ciutat és el centre administratiu dels cosacs de Sibèria, la seu del Bisbat d'Omsk i Tara, i la seu de l'imam de Sibèria. Situació geogràfica La ciutat està situada a la riba nord del riu Irtix, on aquest conflueix amb el riu Om. Es troba a 87 metres d'altitud i sobre la traça del ferrocarril Transsiberià. A 2.700 kilòmetres a l'est de Moscou, la ciutat esdevé el node central de carreteres a la regió mitjana de la Federació Russa. Història L'any 1716 es va aixecar a l'emplaçament actual de la ciutat una fortalesa militar, construïda amb fusta, amb la qual Rússia volia protegir els seus habitants i interessos a la regió de les estepes, amenaçada per les tribus mongols dels djungars. A finals del segle xviii, Omsk va esdevenir la localitat més fortificada de tota Sibèria. En aquella època es va aixecar una presó que posteriorment va rebre certs personatges il·lustres, com ara bé Fiódor Dostoievski. A la segona meitat del segle xix, Moscou traslladà el govern de Sibèria Occidental des de Tobolsk fins a Omsk, convertida així en capital. Aquesta nova funció administrativa va permetre el creixement de la localitat, que des de 1894 va comptar amb el ferrocarril que la comunicava amb Moscou, l'Àsia central i la Xina. Aquesta millora en el transport va tenir un important paper en el creixement econòmic d'Omsk. Durant la Guerra Civil, l'almirall Koltxak, ajudat per la reserva imperial d'or, traslladada a Omsk des de Moscou, formà un exèrcit de gairebé 400.000 homes, entre els quals s'hi trobaven nombrosos cosacs. Posteriorment, el govern soviètic traslladà la capital de Sibèria Occidental a la nova ciutat de Novonikolàievsk, avui coneguda com a Novossibirsk. Aquest trasllat portà a Omsk a perdre bona part de la seva activitat cultural. Enllaços externs Fotografies d'Omsk Arxivat 2009-01-30 a Wayback Machine. Atraccions turístiques de la ciutat d'Omsk Arxivat 2009-04-10 a Wayback Machine. (anglès)
Omsk

Omsk (russisk: Омск, tr. Omsk) er en russisk by i den sydvestlige del af Sibirien, administrativt center i Omsk oblast. Omsk by har et areal på 572,9 km² og 1.101.367 (2025) indbyggere, hvilket gør Omsk til den Russiske føderations ottende største by. Omsk blev grundlagt i 1716. Geografi Byen ligger i den sydlige del af de Vestsibiriske slette ved sammenløbet af floderne Irtysj og Om, centralt i den sydlige del af Omsk oblast. Terrænet er forholdsvis fladt, med højder omkring 100-140 m. Et monotont terræn, der nogle steder brydes af flade lavninger, udtørrede flodlejer, søer og bakkekamme. Den maksimale varighed af dagen er 17 timer, 21 minutter, minimum er 7 timer 10 minutter (ved solhverv). Den fremherskende vindretning om vinteren er sydvestlig, om sommeren nordvestlig. Vinter og forår er der hyppige sne- og støvstorme. Klima Omsk har tempereret fastlandsklima med kolde vintre og varme somre. Januar gennemsnitstemperatur er – 17 °C, i juli + 19,5 °C. Gennemsnittet for hele året er + 1,7 °C. Den gennemsnitlige årlige nedbør er 400 mm. Gennemsnitlig er der over 300 solskinsdage om året. Erhverv Vigtige industrier er olieraffinaderi, kemisk fabrik, dækfabrik, maskinindustri herunder en traktorfabrik (Omsktransmash/ZTM), motorer, vaskemaskiner (Sibir) og letindustri, herunder bryggeri (Pit – øl). Seværdigheder og Kultur Maleren Mikhail Vrubel er født i Omsk. Omsk Vrubel Museum udstiller hans værker. I Omsk findes adskillige museer bl.a.. Omsk Historiske Museum grundlagt 1878, teatre, koncertsale og et cirkus. Venskabsbyer Omsk er venskabsby med: Personer med tilknytning til Omsk Peter Emanuel Hansen var embedsmand ved den store nordiske telegrafstation i Omsk. I 1877 blev hans artikel med beskrivelse af Omsk udgivet i Geografisk Tidsskrift. Referencer Eksterne henvisninger
Omsk

Omsk je ruski grad i administrativni centar Omske oblasti. Smješten je na jugozapadu Sibira nedaleko od granice s Kazahstanom. Drugi je grad po broju stanovnika u Sibiru, nakon Novosibirska. Povijest Omsk je osnovan za vrijeme ruskog osvajanja Sibira 1716. godine. Sagrađena je tvrđava s ciljem zaštite Rusa od kirgiških nomada. Grad je narastao i u 19. st. postao administrativni centar zapadnog Sibira i sjevernog Kazahstana pod ruskom upravom. U gradu je živjelo mnogo Rusa, Kazaha i Židova, te se grade brojne crkve, džamije i sinagoge. U gradu je u progonstvu živio Fjodor Mihajlovič Dostojevski. Godine 1890. sagrađena je transsibirska željeznica i to je dovelo do brzog gospodarskog razvoja grada. U Omsku se otvaraju predstavništva brojnih stranih kompanija, te se grad naziva "Chicago Sibira". Nakon Oktobarske revolucije 1917. gradom vladaju carske snage koje se suptrotstavljaju komunistima, tzv. "bijeli". Godine 1918. Omsk je proglašen glavnim gradom dijela Rusije kojim nisu vladali komunisti (sjedište Privremene vlade koju vodi Aleksandar Kolčak). U grad je preseljena ruska središnja banka i carske zalihe zlata. Komunisti su grad zauzeli 1919. Pod sovjetskom vlašću grad stagnira jer komunisti preferiraju grad Novosibirsk koji postaje upravno središte Sibira. Tijekom 2. svj. rata je u Omsk preseljena industrija iz područja pogođenih ratom. Postojali su planovi da Omsk postane privremeni glavni grad Rusije u slučaju pada Moskve. Grad je postao centar vojne industrije koja se u njemu zadržala i nakon rata, te je bio zatvoren za pristup strancima. Nakon što su u Sibiru pronađena nalazišta nafte, u Omsku se grade rafinerije nafte. Nakon pada komunizma 1990. dolazi do gospodarske stagnacije grada. Zemljopis Omsk se nalazi u prostoru ruske stepe na jugu Sibira. Grad je smješten na ušću rijeke Om u rijeku Irtiš. Reljef je nizinski. Klima je kontinentska stepska s velikim temperaturnim razlikama ljeta i zime i vrlo malo padalina. Grad ima malo padalina zbog velike kontinentalnosti (velike udaljenosti od mora). Omsk je značajno prometno čvorište između željezničkog (transsibirska željeznica), riječnog (rijeka Irtiš) i cestovnog prometa. Znamenitosti U Omsku postoje značajne pravoslavne crkve (Katedrala sv. Nikole, Hram svih svetih, Kazački sabor, Svetouspenski sabor). U gradu postoje brojne neoklasicističke zgrade građene u doba gospodarskog uspona grada krajem 19. st. Postoje i zgrade u stilovima art nouveau i ampir, te tradicionalne ruske arhitekture. U gradu postoje i brojni muzeji (vojni muzej, regionalni muzej, muzej Dostojevskoga). Gradovi prijatelji Puchov, Slovačka Karlovy Vary, Češka Kaifeng, Kina Jinju, Južna Koreja Petropavl, Kazahstan Pavlodar, Kazahstan Novosibirsk, Rusija Kaliningrad, Rusija Čeljabinsk, Rusija Milwaukee, SAD Ontario, Kanada York, Kanada
Omszk

Omszk (oroszul: Омск) város Oroszország szibériai részén, a transzszibériai vasútvonal 2712. kilométerénél. Az Omszki terület központja. Itt található Oroszország legnagyobb olajfinomítója. Lakosainak száma 1 101 367 fő (2025. január 1.). Fekvése Omszk a Nyugat-szibériai-alföldön, Szibéria és Kazahsztán határán, az Irtis folyó partján, az Om folyó torkolatánál helyezkedik el. Története 1716-ban épült az első cölöpvár a nomád népek támadásai ellen. 1760-ban, ott ahol az Om folyó az Irtisbe torkollik új vár építésébe kezdtek. Ez a vár lett a szibériai határterület adminisztratív központja. 1782-ben II. (Nagy) Katalin cárnő, más szibériai és uráli városokkal együtt Omszknak is városi jogokat adományozott. Egyben kormányzósági várossá tette. A folyami hajózás már a 16. században megindult. A város mind a mai napig fontos kikötő. A vasút 1895-ben érte el a várost, ekkor épült az Irtisen a vasúti híd. A századforduló idején megnyíltak az első gépipari üzemek (vasúti gépgyártás, hajóépítés). 1941-ben közel száz üzemet evakuáltak a front elöl Omszkba. Ekkor a város lakossága többszörösére duzzadt és Szibéria egyik legjelentősebb ipari központjává vált. Népesség Gazdaság Itt található az orosz Gazprom egyik olajfinomítója, az Omszki finomító. Közlekedés Légi Éghajlat Testvérvárosai Petropavlovszk, Kazahsztán Puhó, Szlovákia Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (orosz)