NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Waigatsch

Waigatsch (russisch: Вайгач) ist eine 3383 Quadratkilometer große russische Insel im Nordpolarmeer nördlich von Russland. Sie liegt südlich der als Teil der asiatisch-europäischen Grenze betrachteten Karasee; somit zählt die Insel – wie die benachbarte Doppelinsel Nowaja Semlja – zu Europa. Geographie Die Insel, die zum Autonomen Kreis der Nenzen gehört, liegt östlich der Barentssee und südlich der Karasee (je Teile des Nordpolarmeers). Sie befindet sich zwischen der an der engsten Stelle 42 Kilometer breiten Karastraße (früher auch „Meerenge von Waigatsch“ genannt) im Nordwesten, hinter der sich Nowaja Semlja erhebt, und der stellenweise nur zwei Kilometer breiten Jugorstraße im Südosten, hinter der sich das Pai-Choi-Gebirge erhebt; an Letzteres schließt sich der Ural an. Die größte Ausdehnung der Insel Waigatsch beträgt in Nordwest-Südost-Richtung etwa 100 Kilometer und in Südwest-Nordost-Richtung rund 45 Kilometer. Die höchste Erhebung befindet sich bei 170 Meter über dem Meeresspiegel. Es gibt viele Flüsse, Seen und Sümpfe. Durch die arktische Lage der Insel, deren Südspitze Kap Greben heißt, ist das umgebende Meer nicht ganzjährig eisfrei. Die beiden Ortschaften mit etwa 100 Einwohnern heißen Waigatsch im Norden (hier ist auch die Küstenfunkstelle) und Warnek (benannt nach dem Polarforscher Alexander Warnek) im Südwesten an der Ljamtschina-Bucht. Geschichte Der Inselname, Waigatsch, ist wahrscheinlich der des gleichnamigen Entdeckers, der die Insel im 16. Jahrhundert aufsuchte. Die Insel ist für die Nenzen, die hier Rentiere züchten, ein heiliger Ort, sie kamen jedes Jahr hier her, um rituelle Opfer zu bringen. Pjotr Bojarski schlug die Gründung eines Nationalparks mit dem Namen Chebilja Ja (Heiliges Land) vor. In der Stalin-Zeit betrieb man hier ein Zink- und Bleibergwerk, in dem Gulag-Gefangene arbeiten mussten. (→Waigatsch-Expedition der OGPU) Flora und Fauna Die Vegetation auf Waigatsch ist tundratypisch. Die einheimische Tierwelt besteht aus Eisbären, Robben, Walrossen und einer großen Schwimmvogel-Population. Unter anderem brüten hier die Waldsaatgans, die Blässgans, die Weißwangengans, der Pfeifschwan, die Eisente, der Gänsesäger, der Wanderfalke und die Schneeeule, weshalb BirdLife International Waigatsch seit dem Jahr 2000 als Important Bird Area (RU030) ausweist. Weblinks Aktuelles Wetter in Waigatsch Die Osterinsel der Arktis (Memento vom 17. Juli 2012 im Internet Archive) (englisch) Einzelnachweise
Vaygach Island

Vaygach Island (Russian: Вайга́ч, romanized: Vajgač) is an island in the Arctic Sea between the Pechora Sea and the Kara Sea. Geography Vaygach Island is separated from the Yugorsky Peninsula in the mainland by the Yugorsky Strait and from Novaya Zemlya by the Kara Strait. The island is a part of Nenets Autonomous Okrug of Arkhangelsk Oblast, Russia. Area: 3,383 square kilometres (1,306 sq mi) Length: ~ 100 kilometres (62 mi) Width: up to 45 kilometres (28 mi) Average temperatures: −20 °C (−4 °F) (February), 5 °C (41 °F) (June) Highest point: 170 metres (560 ft) Vaygach Island is mainly formed of argillaceous slates, sandstone, and limestone. There are many rivers about 20–40 kilometres (12–25 mi) in length, swamps, and small lakes on the island. For the most part it consists of tundra. Slight rocky ridges run generally along its length, and the coast has low cliffs in places. The island consists mostly of limestone, and its elevation above the sea is geologically recent. Raised beaches are frequent. The rocks are heavily scored by ice, but this was probably marine ice, not that of glaciers. The only settlement on the island is Varnek. Environment Flora and fauna Grasses, mosses and Arctic flowering plants are abundant, but there are no trees excepting occasional dwarf willows. Foxes and lemmings are spotted occasionally, and at least five polar bears are known to inhabit the island. While there are few land animals, birds are numerous; a variety of waterbirds and waders frequent the marshes and lakes. The island regularly supports significant populations of bean, barnacle and greater white-fronted geese, tundra swans, long-tailed ducks, goosanders, snowy owls and peregrine falcons. It has been recognised as an Important Bird Area (IBA) by BirdLife International. Nature reserve In July 2007, the World Wide Fund for Nature (WWF) and the Russian government approved a nature reserve on Vaygach island. The island's surrounding seas are home to many marine mammals such as walruses, seals and endangered whales. Ethnography The name of the island translates from the Nenets as "alluvial shore", or by another account Vaygach means ‘terrible death’ or ‘territory of death’ in the local language. Until the 19th century, the island was an important shrine of the Nenets people. On the island of Vaygach since ancient times, two idols were worshiped. One, named Vesako, on the south end of the island. The other on the north is Hadako. There were also polycephalic wooden idols painted with blood of holy animals, primarily reindeer. Some of their sacrificial piles, consisting of drift-wood, deer's horns and the skulls of bears and deer, have been observed by travellers. In spite of their conversion to Christianity, the Nenets still regard these piles with superstition. See also List of islands of Russia Notes Further reading F. G. Jackson. Great Frozen Land. London, 1895. Jackson made a circuit of the island by foot in 1893. H. J. Pearson. Beyond Petsora Eastward. London, 1899. Vaigach - The "Easter Island of the Arctic"
Île Vaïgatch

L'île Vaïgatch (en russe : Вайгач [vɐɪˈgatɕ]; en nénètse : Вай Хабць) est une île côtière russe de la mer de Kara. La côte sud-ouest borde la mer de Barents. L'île est séparée du continent par le détroit de Iougorski et de la Nouvelle-Zemble par le détroit de Kara. Elle fait partie du district autonome de Nénétsie, dans l'oblast d'Arkhangelsk, en Russie. Géographie Longueur : ~100 km Largeur : supérieure à 45 km* Point culminant : 170 m Températures moyennes : −20 °C (février), +5 °C (juin) L'île est principalement constituée d'argilite, de grès et de calcaire. Il y a plusieurs rivières (de 20 à 40 km de long), de marais et de petits lacs. Elle est couverte par la toundra. Vaïgatch, Dolgaïa Gouba et Varnek sont les principaux établissements de l'île. Faune et flore Herbes, mousses et plantes à fleurs de l'Arctique sont abondantes, mais il n'y a pas d'arbres à l'exception de saules nains occasionnels. On peut apercevoir à l'occasion des renards et des lemmings. Les oiseaux sont très nombreux : une variété de canards, des échassiers, etc. fréquentent les marais et les lacs. En 2007, le World Wide Fund for Nature (WWF) et le gouvernement russe ont approuvé la création d'une réserve naturelle sur l'île de Vaygach. Les eaux entourant l'île abritent de nombreux mammifères marins comme des morses, des phoques et des baleines en voie de disparition. Histoire Visité en 1580 par Arthur Pet et Charles Jackman, et en 1594 par Cornelis Nay et Willem Barentsz, ses côtes sont relevées en 1734 par Stepan Mouraviov et Mikhaïl Stepanovitch Pavlov. Le nom de Vaïgatch est dérivé de la langue nénètse signifiant « côte alluvionnaire ». Jusqu'au XIXe siècle, l'île était un important sanctuaire pour le peuple nénètse avec de nombreuses idoles en bois peints du sang d'animaux sacrés, principalement des rennes. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des îles de Russie Îles de l'Arctique russe Stepan Mouraviov Liens externes (en) Vaigach - The 'Easter Island of the Arctic' Portail des îles Portail de la Russie Portail de l’Arctique
Vajgač

Vajgač (rus. Вайга́ч) je otok u Arktičkom moru između Pečorskog i Karskog mora. Administrativno, otok je dio Nenetskog autonomnog okruga Arhangelske oblasti u Rusiji. Geografija Otok je od poluotoka Jugorski na kopnu odijeljen Jugorskim tjesnacem, a od Novaje Zemlje Karskim vratima. Otok i dva tjesnaca koja ga okružuju tvorr prirodnu među između Barentsova i Karskog mora. Geologija Otok Vajgač uglavnom se sastoji od glinovitih škriljevca, pješčenjaka i vapnenca. Postoje mnoge rijeke duge po oko 20–40 km, močvare i mala jezera na otoku. Najvećim dijelom se sastoji od tundre. Njegovom dužinom uglavnom se protežu blagi stjenoviti grebeni, a obala ima mjestimice niske litice. Otok se sastoji uglavnom od vapnenca, a viši dijelovi otoka su geološki noviji. Uzdignute plaže su česte. Stijene su jako izbrazdane ledom, ali vjerojatno morskim, a ne ledenjačkim. Jedino naselje na otoku je Varnek. Flora i fauna Trave, mahovine i arktičkih cvjetnica ima u izobilju, ali nema drveća osim povremenih patuljastih vrba. Povremeno se mogu vidjeti lisice i leminzi. Iako na otoku nema mnogo kopnenih životinja, ptice su vrlo brojne; razne patke, močvarice itd. često obilaze močvare i jezera. Poznato je da na otoku živi najmanje pet polarnih medvjeda. Rezervat prirode U srpnju 2007. Svjetski fond za prirodu (WWF) i ruska vlada odobrili su prirodni rezervat na otoku Vajgač. Okolna mora otoka dom su mnogim morskim sisavcima kao što su morževi, tuljani i ugroženi Kitovi. Etnografija Ime otoka prevodi se s nenetskog kao "aluvijalna obala", ili prema drugom izvoru Vajgač znači "užasna smrt" ili "područje smrti" na lokalnom jeziku. Sve do 19. stoljeća otok je bio važno svetište Nenetskog naroda. Na otoku Vajgač od davnina su se obožavala dva idola. Jedan, po imenu Vesako, na južnom kraju otoka. Drugi na sjeveru je Hadako. Postojali su i polikefalni drveni idoli oslikani krvlju svetih životinja, prvenstveno sobova. Putnici su uočili neke od njihovih žrtvenih gomila, koje se sastoje od naplavljenog drva, jelenjih rogova i lubanja medvjeda i jelena. Unatoč obraćenju na kršćanstvo, Neneti još uvijek gledaju na te hrpe s praznovjerjem. Izvori Daljnje čitanje (engl.) F. G. Jackson. Velika smrznuta zemlja. London, 1895. Jackson je 1893. pješice obišao otok. (engl.) H. J. Pearson. Iza Pečore prema istoku. London, 1899. Vaigach - The "Easter Island of the Arctic" Arhivirana inačica izvorne stranice od 17. srpnja 2012. (Wayback Machine) Vanjske poveznice http://www.northpolevoyages.com/mystery.htm Arhivirana inačica izvorne stranice od 17. srpnja 2012. (Wayback Machine)
Wajgacz

Wajgacz (ros. Вайгач) – wyspa w europejskiej części Rosji, położona między Morzem Barentsa a Morzem Karskim. Od kontynentu (półwyspu Jugorskiego) oddziela go cieśnina Jugorski Szar, a od położonego na północy archipelagu Nowej Ziemi cieśnina Karskie Wrota. Pod względem administracyjnym wyspa wchodzi w skład Nienieckiego Okręgu Autonomicznego (obwód archangielski). Wyspa zajmuje powierzchnię 3383 km². Jej długość to około 100 km, a szerokość – 45 km. Najwyższy punkt wznosi się na wysokość 170 m n.p.m. Wyspa zbudowana jest z łupków, piaskowca i wapieni. Na wyspie panuje klimat polarny ze średnimi temperaturami najzimniejszego lutego wynoszącymi −20 °C, a najcieplejszego czerwca +5 °C. Znajdują się tutaj liczne bagna i niewielkie jeziora. Wyspę pokrywa roślinność tundrowa. Główne osady na wyspie to: Wajgacz, Długa Guba i Warniek. Wschodnim wybrzeżem wyspy przebiega umowna granica między Europą a Azją. Historia W czasach ZSRR znajdował się tam ośrodek obozów pracy przymusowej (łagrów). W tamtejszych kopalniach ołowiu pracowali więźniowie z wyrokami śmierci. Galeria Przypisy
Ilha Vaigatch

A ilha Vaigatch (em russo: Вайгач) é uma ilha localizada no arquipélago de Nova Zembla, norte da Rússia, frente à costa ártica da Sibéria, entre o mar de Pechora e o mar de Kara. A principal peculiaridade da ilha deve-se principalmente ao facto de que durante muitos séculos foi a ilha sagrada dos Nenetses, a que chamavam Hebidya Ya, que significa "terra santa". De acordo com as suas lendas, era a morada dos deuses. Pastores de renas e caçadores visitavam anualmente a ilha para fazer sacrifícios aos deuses e pedir proteção e boa sorte na caça. Geografia A ilha Vaigatch está separada da península de Iugor, no continente, pelo estreito de Iugor e da Nova Zembla pelo estreito de Kara. Administrativamente, é parte do okrug autónoma da Nenétsia. Com 3 383 km², comprimento de 100 km e largura máxima de 45 km, tem temperaturas médias entre −20 °С (fevereiro) e 5 °С (junho). O ponto mais alto tem 170 m de altitude. A ilha é formada principalmente por argila, arenito e calcário. É geologicamente recente. Retorcidas arribas rochosas compõem em geral a sua costa e as rochas são muito fraturadas pelo gelo, mas provavelmente por gelo marinho mais que o dos glaciares. Há muitos rios (20-40 km de comprimento), pântanos e pequenos lagos na ilha, que na sua maior parte se compõe de tundra. As praias elevadas são frequentes. As localidades de Vaigatch são Dolgaia Guba e Varnek, totalizando cerca de 100 habitantes. Ligações externas «Vaigach - The 'Easter Island of the Arctic'» (em inglês) Referências
Вајгач

Вајгач (рус. Вайга́ч) је острво између Печорског мора и Карског мора. Површина му је 3.398 km². Припада Архангелској области Русије. Управно припада Ненечком аутономном округу. Налази се јужно од острва Нове земље од које га деле Карска врата. Са јужне стране уски морски теснац од неколико километара одваја га од европског копна. Претежно је равно, а највиши врх има 162 m. Већи део је под тундром, мочварама и језерима. Становници се баве узгојем ирваса и ловом на крзнене животиње. На северозападној обали налази се насеље Вајгач, а на јужној обали Варнек. Веће место је и Долгаја Губа. На Вајгачу се од 1950. године налази поларна истраживачка станица.
Vajgatjön

Vajgatjön (ryska: Остров Вайга́ч, Ostrov Vajgatj) är en ö i Norra ishavet som tillhör Ryssland. Ön kallas även "Arktiska Påskön" efter de historiska kultplatser som man hittat på ön. Geografi Vajgatjön ligger mellan Barents hav och Karahavet cirka 50 km sydöst om Juzjnyjön och cirka 1 km nordväst om Jugorskijhalvön. Ön består huvudsakligen av sandsten och kalksten och har en areal om cirka 3 398 km² och är cirka 100 km lång och cirka 45 km bred. Den högsta höjden år cirka 171 m ö.h. Ön har en mängd små sjöar, träsk och bäckar och vegetationen består av småträd och låga växter då den ligger inom tundran. Det cirka 1 km breda sundet Jugorskij Sjar skiljer ön från fastlandet. Befolkningen uppgår till cirka 100 invånare främst fördelade på de två bosättningarna Vajgatj på öns norra del och Varnet på den sydvästra delen. Det finns även en forskningsstation på öns nordvästra del. Ett cirka 243 000 hektar stort område av ön är numera ett naturreservat för att skydda hotade djurarter inom området. Förvaltningsmässigt ingår ön i okruget (distriktet) Nentsien i regionen Archangelsk oblast. Kultplatser Ön har varit en helig och kulturellt viktig plats för områdets ursprungsbefolkning nentsererna som har besökt ön under tusentals år för att dyrka sina gudar. Ön kallades Hebidja Ja och huvudplatserna för folkets religiösa ceremonier var Vesako på det cirka 108 m höga Primetnajaberget på öns södra del vid Kap Djakonov, Hodako på öns norra del vid Kap Bolvanskij Nos samt Numa och Neve-Hege på öns mitt vid Bolsjaja Bolvanskajaberget. Fram till idag har man hittat totalt 15 platser på ön och en mängd artefakter och bruksföremål utspridda över sluttningarna och däribland en Vesakostaty med sju ansikten. Historia Brittiske kaptenen Steven Barrow blev 1556 den förste europé att besöka Vajgatjön. Den 30 juli 1878 passerade Vegaexpeditionen under ledning av Adolf Erik Nordenskiöld ön. Fram till 1800-talet var ön obebodd då det ansågs som helgedom och först under 1900-talet befolkades ön. Under Sovjettiden byggdes ett Gulag på öns sydvästra del där fångarna bröt zink och bly. 1950 öppnades forskningsstationen på ön. 2007 inrättades naturreservatet på ön. Källor Externa länkar Om Vajgatjön (ryska) Bild från Vajgatjön Karta över Vajgatjön Om "Arktiska Påskön"
Вайгач

Вайгач — острів у Північному Льодовитому океані, на межі Баренцева і Карського моря; відокремлений від берега материка протокою Югорський Шар, а від Нової Землі — протокою Карські Ворота. Входить до складу Ненецького автономного округу Архангельської області Росії. Географія площа 3383 км², довжина близько 100 км, ширина до 45 км, середні температури: −20 °C (лютий), 5 °C (червень). Західні береги острова мають багато заток, східні менш порізані, нерідко скелясті. Поверхня острова рівнинна, в середній частині розташовано 2 паралельних пасма заввишки до 140—170 м. Складений головним чином глинястими сланцями, пісковиками і вапняками нижнього палеозою та пермі. Клімат холодний. Середня температура лютого -20°С, червня близько 5°С. Більшість річок незначні по довжині (20-40 км), рясніють порогами і водоспадами. Численні болота і невеликі озера. Покритий тундровою рослинністю. На північному узбережжі селища Вайгач і Довга Губа, на південному — Варнек. Ім'я острова походить від ненецького та перекладається як «алювіальний берег». До XIX століття острів був важливим капищем ненців, де стояли дерев'яні ідоли, пофарбовані кров'ю священних тварин, перш за все північних оленів. Не зважаючи на перехід ненців до християнства, ненці все ще відзначають язичницькі свята. Природний заповідник У 2007 році Всесвітній фонд природи (WWF) та уряд Росії затвердили природний заповідник на острові Вайгач. Навколишні моря острова є середовищем існування для багатьох морських ссавців, таких як моржі, тюлені та кити, що перебувають під загрозою зникнення. Примітки Посилання Aktuelles Wetter in Waigatsch Die Osterinsel der Arktis [Архівовано 17 липня 2012 у Wayback Machine.] (englische Sprache)
Zolotoï Yakor (hôtel)

L'hôtel Zolotoï Yakor ou Zalatoï Iakor (en russe: Золотой якорь, en français: l'Ancre d'or; en anglais: Golden Anchor) est situé dans le centre de la ville de Vologda, en Russie. C'est un des symboles architecturaux de la ville. Histoire Le bâtiment a été construit entre 1868 et 1875 par des marchands du nom de Bryzgalov. Durant plusieurs dizaines d'années il resta l'édifice le plus élevé de la ville. Après la révolution de 1917, le propriétaire F. I. Bryzgalov se suicida en se jetant par une fenêtre de l'hôtel. Durant la période de la guerre civile en Russie (1918-1920), c'est dans ce bâtiment que se réunit l'état-major de l'armée rouge (6e armée) qui conduit les opérations du front Nord. Après la révolution c'est dans ce bâtiment que se tient la bourse du travail et également la rédaction du journal « Le Nord Rouge ». Puis, le bâtiment sert à nouveau d'hôtel, mais sous le nom de « Nord » C'est un monument architectural de signification historique locale. Actuellement, le bâtiment est utilisé comme hôtel, mais on y trouve également des magasins, des bureaux et des restaurants. Galerie Références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Золотой якорь (гостиница) » (voir la liste des auteurs). Articles connexes Liste des curiosités de Vologda (ru) Portail du tourisme Portail de l’hôtellerie Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Russie
Золотой якорь (гостиница)

Золотой якорь — гостиница в центре Вологды. Один из архитектурных символов города. История Здание построено в 1868—1875 годах купцами Брызгаловыми. В течение десятков лет было самым высоким в городе. Существует легенда, будто после революции хозяин Филадельф Иванович Брызгалов выбросился из окна гостиницы, но это не так — он скончался 30 апреля (13 мая) 1908 года в возрасте 75 лет от рака. С 1900 по 1902 годы в ней жил в вологодской ссылке философ Николай Бердяев, написавший об этом в своих мемуарах "Самопознание". В гостинице останавливались в разное время Фёдор Сологуб и Иннокентий Анненский. В период гражданской войны (1918—1920) в этом здании размещался штаб VI Армии, из которого руководили операциями на Северном фронте. После революции в нём находилась биржа труда и редакция газеты «Красный Север». Позже здесь снова разместилась гостиница, но уже под названием «Северная». Памятник архитектуры регионального значения. В данный момент в здании уже закрыта гостиница с прежним названием «Золотой якорь», а также находятся магазины, офисы и учреждения питания, туристско-информационный центр. Галерея См. также Список памятников архитектуры, истории и археологии Вологды Примечания
Poustevna svatého Filipa (Solovecký klášter)

Poustevna svatého Filipa (rusky Филипповская пустынь), někdy též Ježíšova poustevna, je jedna z pousteven Soloveckého kláštera, nacházející se na břehu Igumenského jezera na Soloveckém ostrově. Založena byla v 16. století klášterním představeným Filipem, pozdějším moskevským patriarchou Filipem II. Požár v roce 1931 způsobil, že se dochoval pouze jediný objekt, cihlová budova bratrských cel. Historie Poustevnu založil představený Filip, který stál v čele kláštera mezi lety 1548 až 1566 a výrazně se zasloužil o jeho hospodářský a technický rozvoj. Přesné datum založení poustevny však není známo. Filip na toto místo údajně chodil už jako mladý mnich, aby zde asi 2 km od kláštera nalezl klid k modlitbě a náboženskému rozjímání. K tomuto účelu si zde postavil i malý přístřešek, poustevnu. Jednou zdě měl údajně vidění, kdy se mu zjevil Kristus s trnovou korunou na hlavě, v okovech, plný ran a krve. Na místě zázračného zjevení potom vytrysknul ze země pramen. V roce 1565 nechal proto Filip už jako představený zbudoval nad svatým pramenem kapli a vyřezal dřevěnou plastiku Krista, trpícího v temnici. Od té doby také mniši ochraňovali Filipovu celu a kámen, na který údajně kladl hlavu při spánku. Na místě jeho skromné cely byla později vztyčena dřevěná kaple. Od dob představeného Filipa až do počátku 20. století vyhledávali život v poustevně sv. Filipa především vyznavači asketismu, odívající schimu. Roku 1839 byl na místě zchátralé dřevěné kaple vystavěn třílodní chrám ikony Boží Matky „Životodárný Pramen“. Do něj byla umístěna Filipova plastika Krista s trnovou korunou. Uprostřed chrámu se nacházel svatý pramen. K chrámu symetricky přiléhaly zvonice a přístřešek. Ve 2. polovině 19. století přibyla ještě cihlová budova s celami pro ty nemnohé mnichy, kteří poustevnu navštěvovali. Tento objekt se jako jediný dochoval do 21. století. V období Soloveckého tábora zvláštního určení se zde nejdříve nacházel zvěřinec, kde byla chována kožešinová zvířata, později chemická laboratoř. Roku 1931 chrám shořel a zbytky byly záhy rozebrány, stejně jako jiné drobnější stavby. Současnost V roce 2002 byl na místě chrámu ikony Boží Matky „Životadárný Pramen“ vztyčen šestimetrový poklonný kříž, zhotovený v klášterní dílně, který byl později kvůli provádění archeologického průzkumu posunut. Poustevna jako taková byla obnovena roku 2004, kdy se zde postupně začali usazovat první poustevníci. Práce na obnově objektu bratrských cel byly dokončeny roku 2007. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Филипповская пустынь na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Poustevna svatého Filipa na Wikimedia Commons