NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Isola di Wilczek

L'isola di Wilczek (in russo: Остров Вильчека, ostrov Vil'čeka) è un'isola russa nel Mar Glaciale Artico che fa parte dell'arcipelago della Terra di Francesco Giuseppe. Non è da confondere con la ben più grande Terra di Wilczek, che si trova più a nord. Geografia L'isola di Wilczek si trova nella parte meridionale della Terra di Francesco Giuseppe; ha una forma allungata in direzione nordovest-sudest con una lunghezza massima di circa 11,5 km e una larghezza di 9,8 km; la superficie è di circa 50 km²; la sua altezza massima è di 187 m s.l.m. Due calotte di ghiaccio, con rami che si estendono anche per 10 km, coprono per metà l'entroterra; il resto dell'isola è costituito da bassi altopiani di roccia magmatica e ghiaione, e scogliere a picco. Lo stretto di Murmanez (пролив Мурманец) la separa dall'isola di Salm a nord-est, mentre 12 km circa più a sud si trova l'isola di Lamon. Storia La spedizione austro-ungarica sulla nave Tegetthoff mise piede sull'isola nel novembre 1873, dopo oltre un anno di sosta forzata a sud dell'arcipelago, a causa del ghiaccio ancora non compattato. Wilczek fu la prima isola della Terra di Francesco Giuseppe a essere esplorata; su essa si può ancora osservare la tomba di un membro dell'equipaggio, unica vittima della fortunata spedizione. Nel 1991, fu ritrovato un loro messaggio in bottiglia, ora esposto al Museo Navale Tedesco di Bremerhaven. L'isola prende il nome dal conte Johann Nepomuk Wilczek principale finanziatore e promotore della spedizione. Isole adiacenti Scogli degli Eschimesi (Рифы Эскимосские, rify Ėskimosskie), un gruppo di 3 isolotti a sud-est. Isola di Salm (Остров Сальм, ostrov Sal'm), a nord-est. Isola di Lamon (Остров Ламон, ostrov Lamon), circa 12 km a sud. Note Voci correlate Lista delle isole della Terra di Francesco Giuseppe Collegamenti esterni Wilczek Island, su franz-josef-land.info. URL consultato il 29 novembre 2011 (archiviato dall'url originale il 14 maggio 2012). Mappe nautiche russe T-40-IV,V,VI
Wyspa Wilczka

Wyspa Wilczka (ros. Остров Вильчека) – rosyjska, niezamieszkana wyspa w archipelagu Ziemia Franciszka Józefa. Jest drugą najbardziej na południe wysuniętą wyspą tego archipelagu. Dalej znajduje się tylko mała wysepka Lamont (ros. остров Ламон). W większości pokryta pokrywą lodowo-firnową. Najwyższy punkt wyspy (szczyt kopuły lodowej w północno-zachodniej części wyspy) wznosi się na wysokość 187 m n.p.m. Obszary wolne od lodu sięgają najwyżej do 42 m n.p.m. (w zachodniej części wyspy). Na jednym z takich obszarów w części południowej wyspy znajduje się stosunkowo duże jezioro, odwadniane uchodzącym do morza potokiem. Wyspa Wilczka była pierwszym lądem w archipelagu Ziemi Franciszka Józefa, na której 1 listopada 1873 r. postawili stopę ludzie – członkowie austro-węgierskiej ekspedycji na szkunerze "Admiral Tegetthoff". Nazwę otrzymała na cześć głównego sponsora tej ekspedycji, hrabiego Jana Nepomucena Wilczka. 18 marca 1874 r. zmarł tu na szkorbut maszynista wspomnianego statku, Otto Krisch, pochowany następnie wśród skał w południowo-wschodniej części wyspy. Wyprawa austro-węgierska pozostawiła w 1874 r. na wyspie zapieczętowaną kapsułę z opisem dokonanych odkryć. Kapsułę tę odnalazła 5 sierpnia 1991 r. niemiecka ekspedycja Arveda Fuchsa na statku „Dagmar Aaen”. Od 1 stycznia 2006 r. administracyjnie należy (jak i cała Ziemia Franciszka Józefa) do rejonu primorskiego w obwodzie archangielskim. Bibliografia Krasnovský Branislav: Rakúsko-uhorská polárna expedícia, w: "Historická revue" R. XXIV, nr 9/2013, ISSN 1335-6550, s. 42-49; Mileska Maria Irena: Odkrycie Ziemi Franciszka Józefa, w: "Poznaj Świat" R. XXI, nr 9 (250), wrzesień 1973, s. 32-36.
Острів Вільчека

Острів Вільчека (рос. Остров Вильчека) — острів архіпелагу Земля Франца-Йосифа, адміністративно належить до Приморського району Архангельської області Росії. Названий на честь Йогана Непомука Вільчека. Географія Найвища точка — льодовиковий купол висотою 187 метрів, розташований на північному заході острова. Друга по висоті точка також розташована на льодовиковому куполі. Її висота — 122 метри. Розташована на південному сході острова. Між цими двома куполами проходить льодовикова перемичка. Найвища точка землі — 42 метри. Вона знаходиться на крайньому заході острова, біля мису Шилінга. Від льоду вільні кілька ділянок острова. Найбільша розташована на півдні. Там же знаходиться одне порівняно велике озеро, з якого в море витікає струмок, і кілька дрібніших. Друга за площею вільна ділянка розташована між мисом Шилінга і крижаним куполом. В основному скеляста. Третя ділянка знаходиться біля крайнього північного мису, складна галечниками. Крайні точки острова: північ — мис Золотова, захід — мис Шилінга, південь — мис Оргель, крайній східний мис не має назви. Історія дослідження 1 листопада 1873 року острів Вільчека став першим островом архіпелагу Земля Франца-Йосифа, який відвідали люди — під час Австро-Угорської полярної експедиції. На початку березня 1874 року від цинги помер машиніст Отто Криш (нім. Otto Krisch). Він був похований на острові. Могила розташована на південно-східних скелях острова, напис на хресті говорить: «Тут помер Отто Криш, машиніст австрійської експедиції на паровому судні „Адмірал Тегеттгофф“ 18.03.74 р. Прожив 29 років. Спокій душі твоїй.» Також на острові була залишена запечатана капсула з повідомленням про нові відкриття. 5 серпня 1991 року німецьке судно «Dagmar Aaen» з експедицією Арведа Фукса відвідало острів. Вони виявили поховання і капсулу з записами, які, проте, не змогли прочитати. Документ був доставлений в Управління федеральної кримінальної поліції у Вісбадені. Там лист було розшифровано і підтверджено, що це повідомлення Юліуса Пайєра і Карла Вейпрехта. В даний час документ знаходиться в німецькому військово-морському музеї у Бремергафені. Прилегла акваторія Острів омивається Баренцевим морем. Прибережні води глибокі, досягають 300 метрів. Недалеко від східного закінчення острова розташовані рифи Ескімоські . На півдні, на деякому віддаленні, знаходиться невеликий відокремлений острів Ламон, далі відкрите море. Топографічні карти Аркуш карти T-40-IV,V,VI о. Вильчека. Масштаб: 1 : 200 000. Стан місцевості на 1957 р. (рос.) Примітки
Nederlands hervormde kerk (Sint-Petersburg)

De Hollandse Kerk (Russisch: Голландская церковь; Gollandskaja tserkov) is een monument in de Russische stad Sint-Petersburg. De kerk werd als Nederlandse Hervormde Kerk in de stijl van het Russische classicisme in de jaren 1834-1839 gebouwd door de Franse architect Paul Jacot en is gevestigd aan de Nevski Prospekt 20. De kerk bevindt zich op de eerste verdieping. Geschiedenis West-Europese immigranten hebben een belangrijke rol gespeeld in de vroege geschiedenis van Sint-Petersburg. Aanvankelijk deelden de Nederlandse immigranten met immigranten uit andere Europese landen een kerkje op het erf van de vice-admiraal Cornelis Cruys. De kleine groeiende Nederlandse gemeenschap kocht later in de 18e eeuw een stuk grond aan de Nevski Prospekt en liet daar een kerk bouwen. In het jaar 1831 werd een nieuwe kerk gebouwd, maar nu aan weerszijden geflankeerd door 35 meter lange gevelwanden waarachter handelshuizen, kantoren en appartementen werden gevestigd. De gevel van de kerk werd met een Korinthisch portaal versierd, met in het timpaan een reliëf en op het fries, geheel in strijd met de protestantse traditie, een Latijnse inscriptie: Deo et Servatori Sacrum. Op de (van binnen prachtig bewerkte) koepel, die gedragen wordt door acht Korinthische zuilen, werd een hoog kruis geplaatst. De eerste kerkdienst op 14 januari 1834 werd bijgewoond door kroonprins Willem, de latere koning Willem II, die met de Russische prinses Anna Paulowna is getrouwd, zijn zoon Willem, de latere koning Willem III en leden van andere protestantse gemeenschappen. In de loop van de 19e eeuw slonk het Nederlandstalige deel van de kerkgangers zienderogen en werd er steeds meer Duits gesproken. Tegen de eeuwwisseling sprak nog slechts één derde van de kerkgemeenschap Nederlands. Sovjet-periode Na de revolutie vertrokken de meeste Nederlanders terug naar Nederland. De kerk werd in 1927 gesloten. Het interieur werd daarna leeggehaald, het Walcker-orgel verdween naar een naburige concertzaal en er werd een poppentheater in de kerk gehuisvest. Sinds 1936 bevindt zich in het centrale deel van het gebouw een bibliotheek. Zo nu en dan vinden er weer kerkdiensten plaats. De Stichting Vrienden van St. Petersburg ijvert voor het plaatsen van een bestaand Nederlands orgel in de kerk. Externe links De Hollandse Kerk - De Groene Amsterdammer Website Vrienden van Sint-Petersburg
Великое (Вельский район)

Вели́кое — посёлок в Вельском районе Архангельской области России. Входит в состав Пуйского сельского поселения. География Посёлок находится в южной части Архангельской области, в таёжной зоне, в пределах северной части Русской равнины, к западу от реки Пуя, на расстоянии примерно 50 км (по прямой) к северо-северо-востоку (NNE) от города Вельск, административного центра района. Абсолютная высота — 55 м над уровнем моря. Климат Климат характеризуется как умеренно континентальный, с прохладным и дождливым летом. Средняя температура воздуха самого холодного месяца (января) составляет −12,7 °C; самого тёплого месяца (июля) — 18 °C. Среднегодовое количество атмосферных осадков составляет 763,7 мм. Часовой пояс Посёлок Великое, как и вся Архангельская область, находится в часовой зоне МСК (московское время). Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +3:00. Население Численность населенияГод1501601701801902002002200420062008201020122014Великое (Вельский район)Статистика населения.mw-chart-70aa89717c922c3d1a901eb00e43800d14f4fe3ed1e687f50994034ec30a59c4702bfd9f62c57328533762dbe540415827f27cfa049f39e6e090028c5317d42d__zr220551-cls-1138014:hover{pointer-events:none}.mw-chart-70aa89717c922c3d1a901eb00e43800d14f4fe3ed1e687f50994034ec30a59c4702bfd9f62c57328533762dbe540415827f27cfa049f39e6e090028c5317d42d__zr220551-cls-1138015:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-70aa89717c922c3d1a901eb00e43800d14f4fe3ed1e687f50994034ec30a59c4702bfd9f62c57328533762dbe540415827f27cfa049f39e6e090028c5317d42d__zr220551-cls-1138016:hover{cursor:pointer}.mw-chart-70aa89717c922c3d1a901eb00e43800d14f4fe3ed1e687f50994034ec30a59c4702bfd9f62c57328533762dbe540415827f27cfa049f39e6e090028c5317d42d__zr220551-cls-1138017:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-70aa89717c922c3d1a901eb00e43800d14f4fe3ed1e687f50994034ec30a59c4702bfd9f62c57328533762dbe540415827f27cfa049f39e6e090028c5317d42d__zr220551-cls-1138018:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 95 %. Улицы Инфраструктура В посёлке действуют детский сад, фельдшерско-акушерский пункт, сельский клуб и отделение связи. Примечания
Велике (Вельський район)

Велике (рос. Великое) — селище в Вельському районі Архангельської області Російської Федерації. Населення становить 191 особу. Входить до складу муніципального утворення Пуйське муніципальне утворення. Історія Від 1937 року належить до Архангельської області. Від 2004 року належить до муніципального утворення Пуйське муніципальне утворення. Населення Примітки
Théâtre Tovstonogov

Le Grand Théâtre dramatique Tovstonogov (en russe : Большой драматический театр имени Г. А. Товстоногова), anciennement théâtre Gorki, est une salle de spectacles créée en 1919 à Saint-Pétersbourg. Son directeur artistique depuis 2013 est Andreï Mogoutchi. Historique C'est l'un des premiers théâtres de la ville à avoir été fondé après la révolution d'Octobre. Nommé en l'honneur du régisseur Gueorgui Tovstonogov (1915-1989), il est créé par décret à l'initiative de Maxime Gorki et de sa maîtresse Maria Andreïeva, actrice et « commissaire des théâtres », en août 1918 sous le nom de « Théâtre de tragédies, de drames romantiques et de hautes comédies », mais est plus connu sous les initiales BDT pour Bolchoï Dramatitchesky Teatr (« grand théâtre dramatique »). L'un de ses cofondateurs est le scénographe Alexandre Benois, qui émigra ensuite à Paris en 1926. Le grand acteur dramatique Nikolaï Monakhov (1875-1936) organise la première troupe. Le premier président du directoire (conseil artistique) est le poète Alexandre Blok. L'inauguration a lieu le 15 février 1919 par une représentation de Don Carlos de Friedrich von Schiller au conservatoire de Petrograd dans une salle non chauffée. Le spectacle dure cinq heures mais personne ne sort. La troupe s'installe l'année suivante au no 65 de la Fontanka, dans l'ancien théâtre Souvorine. De 1932 à 1992, il porte le nom de « Grand Théâtre dramatique académique léningradois Gorki ». Dès 1956 à 1989 Gueorgui Tovstonogov est le metteur en scène du théâtre. Sous sa direction le théâtre est devenu célèbre dans le monde entier. Emma Popova y fut actrice pendant une trentaine d'années. Notes et références Portail du théâtre Portail de la culture russe Portail de Saint-Pétersbourg
Voskresenskoye, Arkhangelsk Oblast

Voskresenskoye (Russian: Воскресенское) is a rural locality (a selo) in Blagoveshchenskoye Rural Settlement, Velsky District, Arkhangelsk Oblast, Russia. The population was 302 as of 2014. Geography Voskresenskoye is located 61 km north of Velsk (the district's administrative centre) by road. Zaruchevye is the nearest rural locality. References
Воскресенське (Архангельська область)

Воскресенське (рос. Воскресенское) — село в Вельському районі Архангельської області Російської Федерації. Населення становить 302 особи. Входить до складу муніципального утворення Благовєщенське муніципальне утворення. Історія Від 1937 року належить до Архангельської області. Від 2004 року належить до муніципального утворення Благовєщенське муніципальне утворення. Населення Примітки
Новогорелово

Новогоре́лово — посёлок в Виллозском городском поселении Ломоносовского района Ленинградской области. История Населённый пункт деревня Новогорелово был образован в 2009 году. Ранее на этом месте находились сельхозугодья. Областным законом № 134-оз от 25 декабря 2018 года деревня Новогорелово была преобразована в посёлок Новогорелово. По данным на 2025 год, Новогорелово состоит из двух жилых кварталов, а также двух школ и пожарного депо за их пределами. Попасть в Новогорелово можно по четырём путям: с Волхонского шоссе по улицам Современников и Промышленной, а также из Горелова — по бульвару Десантника Вадима Чугунова и безымянному продолжению Колобановской улицы. В 2026 году планируется реконструировать Колобановскую улицу, превратив ее в тупик, из-за чего выезд в Новогорелово может быть закрыт. География Новогорелово граничит с Санкт-Петербургом, расположено в восточной части Ломоносовского района, к северу от административного центра поселения городского посёлка Виллози. Посёлок находится на Волхонском шоссе близ его пересечения с КАД и Таллинским шоссе. По западной границе посёлка протекает река Дудергофка. По южной границе проходит Лиговский канал. Образование ЭКО школа Инженерно-технологическая школа Население Национальный состав Согласно данным Всероссийской переписи населения 2021 года в посёлке проживали 3658 человек, из них:русские — 2079 (поморы — 4), армяне — 23, татары — 22, украинцы — 13, грузины — 10, лезгины — 10, марийцы — 7, аварцы — 6, кабардинцы — 6, молдаване — 6, карелы — 5, чуваши — 5, буряты — 4, даргинцы — 4, осетины — 4, азербайджанцы — 3, таджики — 3, ассирийцы — 2, башкиры — 2, белорусы — 2, евреи — 2, ингуши — 2, калмыки — 2, киргизы — 2, кумыки — 2, мордва — 2, табасараны — 2, болгары — 1, вепсы — 1, гагаузы — 1, испанцы — 1, китайцы — 1, коми-пермяки — 1, корейцы — 1, латыши — 1, латгальцы — 1, литовцы — 1, талыши — 1, тувинцы — 1, удмурты — 1, узбеки — 1, другие национальности — 108 человек, остальные национальность не указали. Транспорт В посёлке осуществляется автобусное сообщение по маршрутам: Жителям посёлка в 10-15 минутах пешей ходьбы от домов доступна автобусная остановка «Колобановская улица». Имеется сообщение по следующим маршрутам (социальные автобусные маршруты города Санкт-Петербурга выделены лазурным цветом) : Имеется также в пешей доступности (5-10 минут от домов) автобусная остановка «Улица Современников». Доступен маршрут 147, а также следующие маршруты: Улицы бульвар Десантника Вадима Чугунова, Красносельское шоссе, Промышленная, Современников Примечания
Новогорєлово

Новогорєлово (рос. Новогорелово) — селище у Ломоносовському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 3658 осіб на 2021 р. Належить до муніципального утворення Виллозське міське поселення. Географія Населений пункт розташований на західній околиці міста Санкт-Петербурга. Новогорєлово розташоване у східній частині району, на північ від адміністративного центру поселення міського селища Віллозі. Селище знаходиться на Волхонському шосе поблизу його перетину з КАД та Талліннським шосе. Західним кордоном селища протікає річка Дудергофка. По південному кордоні проходить Ліговський канал. Історія Згідно із законом від 24 грудня 2004 року № 117-оз належить до муніципального утворення Виллозське міське поселення. Населений пункт село Новогорєлово було утворено у 2009 році. Раніше на цьому місці були сільгоспугіддя. Обласним законом № 134-оз від 25 грудня 2018 року село Новогорєлово було перетворено на селище Новогорєлово. Примітки
Catedral de la Asunción de la Santísima Virgen (San Petersburgo)

La Catedral de la Asunción de la Santísima Virgen (en ruso: Собор Успения Пресвятой Девы Марии) es un edificio religioso que fue usado como catedral católica en la ciudad de San Petersburgo en Rusia​ desde 1873 hasta 1926, y la residencia del Metropolitano de Mogilev, el jefe de la Iglesia católica en el Imperio Ruso. Administrativamente pertenece a la región Noroeste de la archidiócesis católica de Moscú, dirigida por el Arzobispo Metropolitano de Paolo Pezzi. El edificio de la Catedral está cerrado desde la calle, que ahora es solo un seminario católico llamado "María Reina de los Apóstoles". La Catedral tiene regularmente conciertos de música sacra. Véase también Iglesia católica en Rusia Referencias
Cathédrale Notre-Dame-de-l'Assomption de Saint-Pétersbourg

La cathédrale Notre-Dame-de-l'Assomption est une église catholique de Saint-Pétersbourg. De 1873 à 1926, elle avait le statut de pro-cathédrale et était la cathédrale résidentielle de l'archévêque métropolite de Moguilev qui était alors à la tête de l'Église catholique de l'Empire russe. Aujourd'hui, cette église dépend du doyenné de la Russie d'Europe septentrionale, affilié à l'archidiocèse de Russie d'Europe, dont le siège est à Moscou (son archevêque est Mgr Paolo Pezzi). Elle est située derrière le bâtiment abritant actuellement le séminaire catholique Marie Reine des Apôtres (par où on accède à la cathédrale) et l'arrière de l'édifice donne sur le jardin polonais. Elle n'est donc pas visible de la rue. Histoire En 1849, la résidence de l'archevêque de Moguilev (en Russie blanche) est transférée à Saint-Pétersbourg, capitale de l'Empire, nonobstant le fait que l'archevêque continuait à porter le titre d'archevêque de Moguilev. La cathédrale fut construite de 1870 à 1873 par les architectes Sobolchtchikov et Vorotilov. La cathédrale fut agrandie dans les années 1890 et pouvait contenir 1 500 places. La résidence de l'archevêque située contre la cathédrale fut transformée en séminaire en 1900, tandis que l'archevêque déménageait dans une nouvelle résidence au bord du canal de la Fontanka (N°118). À la veille de la Révolution d'Octobre, la communauté paroissiale de ND de l'Assomption comptait environ vingt mille fidèles. L'académie impériale de théologie de Saint-Pétersbourg ferma en 1918 et des tentatives de fermer la cathédrale eurent lieu dans les années 1920, mais la communauté paroissiale résista jusqu'en 1930, lorsqu'elle fut finalement dispersée et la cathédrale sécularisée. Le bâtiment fut bombardé pendant la guerre, puis restauré dans les années 1940-1950 pour être transformé en immeuble de bureaux. C'est au début des années 1990 que l'ancienne cathédrale fut le lieu à nouveau de cérémonies catholiques. La paroisse fut enregistrée officiellement en 1994 et, en septembre 1995, les bâtiments furent rendus à l'Église catholique de Russie, tandis que le séminaire rouvrait. Notes et références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Собор Успения Пресвятой Девы Марии (Санкт-Петербург) » (voir la liste des auteurs). Liens internes Église Sainte-Catherine de Saint-Pétersbourg Église Notre-Dame-de-Lourdes (Saint-Pétersbourg) Église du Sacré-Cœur de Saint-Pétersbourg Église Saint-Stanislas de Saint-Pétersbourg Lien externe Site officiel Portail de la culture russe Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Saint-Pétersbourg
Kościół Zaśnięcia Najświętszej Panny Marii w Petersburgu

Kościół Zaśnięcia Najświętszej Panny Marii w Petersburgu – świątynia rzymskokatolicka w Petersburgu, wzniesiona w latach 1870–1873 z przeznaczeniem na kościół katedralny archidiecezji mohylewskiej, konsekrowana przez arcybiskupa Antoniego Fijałkowskiego 12 kwietnia 1873. Rozbudowana w latach 90 XIX wieku. W 1900 przy katedrze otwarto seminarium, zamknięte w 1918. W katedrze sprawowano nabożeństwa do 1930. Świątynia i seminarium zostały zwrócona wiernym w 1995. Nabożeństwa wznowiono w 1997, rekonsekracji dokonał w 1998 arcybiskup Tadeusz Kondrusiewicz.
Baryshevo, Leningrad Oblast

Baryshevo (Russian: Барышево; Finnish: Pölläkkälä, Äyräpää) is a rural locality on Karelian Isthmus, in Vyborgsky District of Leningrad Oblast. It is situated on the southern shore of Vuoksi River. Until the Winter War and Continuation War, it had been the administrative center of the Äyräpää municipality of the Viipuri Province of Finland. History The village received the name Baryshevo in July 1948 in memory of lieutenant Baryshev Leonid Aleksandrovich, commander of the artillery platoon of the 60th Art Regiment of the 92nd Infantry Division of the Red Army, who died fighting near Vyborg during the Vyborg–Petrozavodsk offensive. See also Battle of Vuosalmi References