NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Biuro Konstrukcyjne Rubin

Biuro Konstrukcyjne Rubin – (dawniej CKB-18) radzieckie a następnie rosyjskie biuro konstrukcyjne wyspecjalizowane w konstrukcji okrętów podwodnych o napędzie atomowym przeznaczonych do przenoszenia pocisków balistycznych klasy SLBM oraz pocisków manewrujących. Specjalizacją biura Rubin była także konstrukcja myśliwskich okrętów podwodnych o napędzie spalinowo-elektrycznym. Po zakończeniu zimnej wojny, biuro pozostaje przy wcześniejszej specjalizacji wojskowej, jednakże podejmuje również programy konstrukcyjne w zakresie cywilnej inżynierii oceanicznej. Biuro Rubin powstało w drodze przekształceń funkcjonujących jeszcze przed II w.s. biur konstrukcyjnych, w tym CKBS-2, a zwłaszcza CKB-18. Te ostatnią nazwę biuro nosiło aż do 1966 roku, kiedy przyjęło współczesną nazwę Rubin. W literaturze przedmiotu, oznaczenia CKB-18 oraz Rubin często są jednak używane zamiennie (w angielskojęzycznej literaturze spotykana jest transliteracja TsKB-18). Bibliografia Norman Polmar: Cold War Submarines, The Design and Construction of U.S. and Soviet Submarines. K. J. More. Potomac Books, Inc, 2003. ISBN 1-57488-530-8.
Рубін (конструкторське бюро)

Центральне конструкторське бюро морської техніки «Рубін» (рос. Центральное конструкторское бюро морской техники «Рубин») — одне з найбільших радянських та російських підприємств у галузі проєктування дизель-електричних, так і атомних підводних човнів. Проєктування та будівництво радянських дизель-електричних підводних човнів розпочалося у 1926 році у складі одного з підрозділів Балтійського суднобудівного заводу. 1 квітня 1938 року ЦКЛ-18 (ЦКБ МТ «Рубін») було сформовано як підприємство, що набуло юридичного статусу окремої самостійної проєктної організації, яка займалася повним циклом проєктування дизель-електричних підводних човнів та брала участь у будівництві своїх проєктів на різних заводах Радянського Союзу. До 1938 року в царській Росії та СРСР не було самостійних проєктних організацій, які розробляли проєкти підводних човнів. До 1 квітня 1938 року проєктуванням ПЧ у Росії займався Балтійський суднобудівний завод. Проєкти підводних човнів, розроблені КБ «Рубін» Радянські підводні човни періоду Другої світової війни, створені в технічному бюро Балтійського заводу Підводні човни типу «Декабрист» Підводні човни типу «Ленінець» Підводні човни типу «Малютка» Підводні човни типу «Правда» Підводні човни типу «Щука» Підводні човни типу «Сталінець» Підводні човни типу «Крейсерська» Дизель-електричні підводні човни, створені в ЦКБ-18 (ЦКБ МТ «Рубін») проєкт 611 — великі океанські підводні човни проєкт 613 — середні підводні човни проєкт 615 — малі підводні човни проєкт 633 — середні підводні човни проєкт 641 — великі океанські підводні човни проєкт 636 «Варшавянка» — багатоцільові дизельні підводні човни проєкт 651 — дизельні підводні човни з крилатими ракетами проєкт 677 — дизельні багатоцільові човни 4-го покоління, розвиток проєктів 877 і 636 проєкт 877 — багатоцільові дизельні підводні човни спільний з італійцями проєкт S1000. Атомні підводні човни, створені в ЦКБ-18 (ЦКБ МТ «Рубін») проєкт 658 — перші радянські ПЧАРБ проєкт 659 — перші радянські ПЧАРК проєкт 667А «Навага» — РПКСП 2-го покоління, 16 ракет Р-27 проєкт 667Б «Мурена» — РПКСП 2-го покоління, 12 ракет Р-29 проєкт 667БД «Мурена-М» — РПКСП 2-го покоління, 16 ракет Р-29Д проєкт 667БДР «Кальмар» — РПКСП 2-го покоління, 16 ракет Р-29Р проєкт 667БДРМ «Дельфін» — РПКСП 2-го покоління, 16 ракет Р-29РМ, згодом — Р-29РМУ2 проєкт 675 — ПЧАРК 1-го покоління, розвиток проєкту 659 проєкт 685, К-278 «Комсомолець» — ПЧАТ 3-го покоління, рекордсмен за глибиною занурення проєкт 941 «Акула» — ВРПКСП 3-го покоління, 20 ракет Р-39 (комплекс Д-19) проєкт 949 «Граніт» і проєкт 949А «Антей» — ПЧАРК 3-го покоління, 24 ракети П-700 «Граніт» проєкт 955 «Борей» проєкт 09852 «Бєлгород» Див. також Обухівський завод Devonport Dockyard Mare Island Naval Shipyard Bremer Vulkan Chatham Dockyard Cantieri Navali del Tirreno e Riuniti Примітки Посилання ЦКБ МТ Рубин /Центральное конструкторское бюро морской техники(рос.) ЦЕНТРАЛЬНОЕ КОНСТРУКТОРСКОЕ БЮРО МОРСКОЙ ТЕХНИКИ «РУБИН»
Ust-Schtschuger

Ust-Schtschuger (russisch Усть-Щу́гер, auch Усть-Щугор/Ust-Schtschugor; Komi Тшугӧр) ist ein Dorf in der Republik Komi (Russland) mit 27 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Ust-Schtschuger liegt im Uralvorland am linken Ufer der dort etwa 500 Meter breiten Petschora, etwa zwei Kilometer unterhalb der Einmündung des namensgebenden, rechten Nebenflusses Schtschugor (Ust-Schtschugor bedeutet Schtschugor-Mündung). Ust-Schtschuger ist eines der drei Dörfer der Landgemeinde Ust-Sopleskoje selskoje posselenije (Усть-Соплеское сельское поселение) des Rajons Wuktyl. Dessen Zentrum, die Kleinstadt Wuktyl, liegt etwa 50 km westsüdwestlich des Dorfes, der Sitz der Landgemeinde, das Dorf Ust-Soplesk, gut 10 km nördlich. Klima Am 31. Dezember 1978 wurden in Ust-Schtschuger −58,1 Grad Celsius gemessen; damit ist es der Punkt mit der bisher tiefsten registrierten Temperatur in Europa. Einzelnachweise
Ust-Shchuger

Ust-Shchuger (Russian: Усть-Щугер, Komi: Тшугӧр, Čugör), formerly known as Ust-Shchugor (Усть-Щугор), is a rural locality (a village) in the Komi Republic, Russia, located at an elevation of 85 meters (279 ft) near the confluence of the Pechora and Shchuger Rivers. The Shchugor River was once a minor route into Siberia. From its headwaters one could cross the Ural Mountains to reach the Severnaya Sosva River thereby allowing travel from the Pechora River to the Ob River. Climate Ust-Shchuger has a subarctic climate (Dfc) with mild to warm summers and severely cold winters. It holds the European low temperature record of −58.1 °C (−72.6 °F), recorded on December 31, 1978. In spite of this, winter averages are less severe than areas on similar and lower latitudes further east across the Siberian boundary. Winters are very snowy due to a humid influence, causing a vast snow pack that lasts well into spring. References Sources Государственный Совет Республики Коми. Закон №13-РЗ от 6 марта 2006 г. «Об административно-территориальном устройстве Республики Коми», в ред. Закона №171-РЗ от 26 декабря 2014 г. «Об упразднении населённого пункта Верхняя Седка, расположенного на территории Прилузского района Республики Коми, и внесении в связи с этим изменений в некоторые Законы Республики Коми». Вступил в силу со дня официального опубликования. Опубликован: "Республика", №44, 16 марта 2006 г. (State Council of the Komi Republic. Law #13-RZ of March 6, 2006 On the Administrative-Territorial Structure of the Komi Republic, as amended by the Law #171-RZ of December 26, 2014 On Abolishing the Inhabited Locality of Verkhnyaya Sedka Located on the Territory of Priluzsky District of the Komi Republic, and on Amending Various Laws of the Komi Republic Accordingly. Effective as of the official publication date.).
Ust'-Ščuger

Ust'-Ščuger (in russo Усть-Щугер?; in passato Ust'-Ščugor, in russo Усть-Щугор?; in komi: Тшугӧр Tšugör) è una località rurale nella Repubblica dei Komi, in Russia. È posta a un'altitudine di 85 m sul livello del mare alla confluenza dei fiumi Pečora e Ščugor. Detiene il primato di temperatura più bassa mai raggiunta in Europa: −58,1 °C, registrata il 31 dicembre 1978. Il fiume Ščugor, che si trova nelle vicinanze, era un tempo una via di comunicazione secondaria con la Siberia, permettendo l'attraversamento degli Urali per raggiungere la Severnaja Sos'va e l'Ob'. Note
Ust´-Szczugier

Ust´-Szczugier, także Ust´-Szczugor (ros. Усть-Щугер, Усть-Щугор, komi Тшугӧр, Tszugör lub Тшугӧрвом, Tszugörwom) – wieś (ros. деревня, trb. dieriewnia) w europejskiej części Rosji, w Republice Komi, w okręgu miejskim Wuktył, nad lewym brzegiem Peczory. Rzeka Szczugier wpada do Peczory w okolicach tej miejscowości. Wieś istniała w XVIII wieku (poświadczona w źródłach z 1747 roku). W 1784 roku w miejscowości mieszkały 72 osoby w 13 domostwach. W 1843 roku Wasilij Łatkin odnotował tam 113 mieszkańców w 22 domostwach. W 2010 roku mieszkało tu już jedynie 27 osób (18 mężczyzn i 9 kobiet). Miejscowość położona w klimacie subarktycznym (Dfc w klas. Köppena). Roczna suma opadów wynosi średnio około 650 mm, najwięcej opadów notuje się w sierpniu, najmniej w lutym i marcu. Najcieplej jest w lipcu (średnia temp. ok. 16 °C), najchłodniej w styczniu i lutym (średnio od −17 °C do −20 °C). Średnia roczna temperatura wynosi ok. −2 °C. 31 grudnia 1978 roku termometry w tej miejscowości pokazały temperaturę −58,1 °C; jest to najniższy wynik odnotowany na kontynencie europejskim. Przypisy
Kortkeros

Kortkeros (Russian: Корткерос, Komi: Кӧрткерӧс, Körtkerös) is a rural locality (a selo) and the administrative center of Kortkerossky District of the Komi Republic, Russia. Population: 4,624 (2010 census); 4,659 (2002 census); 4,373 (1989 Soviet census). References Notes Sources Государственный Совет Республики Коми. Закон №13-РЗ от 6 марта 2006 г. «Об административно-территориальном устройстве Республики Коми», в ред. Закона №171-РЗ от 26 декабря 2014 г. «Об упразднении населённого пункта Верхняя Седка, расположенного на территории Прилузского района Республики Коми, и внесении в связи с этим изменений в некоторые Законы Республики Коми». Вступил в силу со дня официального опубликования. Опубликован: "Республика", №44, 16 марта 2006 г. (State Council of the Komi Republic. Law #13-RZ of March 6, 2006 On the Administrative-Territorial Structure of the Komi Republic, as amended by the Law #171-RZ of December 26, 2014 On Abolishing the Inhabited Locality of Verkhnyaya Sedka Located on the Territory of Priluzsky District of the Komi Republic, and on Amending Various Laws of the Komi Republic Accordingly. Effective as of the official publication date.). Государственный Совет Республики Коми. Закон №11-РЗ от 5 марта 2005 г. «О территориальной организации местного самоуправления в Республике Коми», в ред. Закона №171-РЗ от 26 декабря 2014 г. «Об упразднении населённого пункта Верхняя Седка, расположенного на территории Прилузского района Республики Коми, и внесении в связи с этим изменений в некоторые Законы Республики Коми». Вступил в силу 1 апреля 2005 г.. Опубликован: "Республика", №44–45, 17 марта 2005 г. (State Council of the Komi Republic. Law #11-RZ of March 5, 2005 On the Territorial Organization of the Local Self-Government in the Komi Republic, as amended by the Law #171-RZ of December 26, 2014 On Abolishing the Inhabited Locality of Verkhnyaya Sedka Located on the Territory of Priluzsky District of the Komi Republic, and on Amending Various Laws of the Komi Republic Accordingly. Effective as of April 1, 2005.).
Kórtkeros

Kórtkeros (komi: Кӧрткерӧс; ruso: Ко́рткерос) es un asentamiento rural y pueblo (seló) de la república rusa de Komi, capital del raión homónimo en el suroeste de la república. En 2021, el pueblo tenía una población de 4710 habitantes. En el término municipal del asentamiento no hay pedanías.​ Dos tercios de los habitantes son komis étnicos y un tercio rusos étnicos.​ Se ubica junto a la orilla meridional del río Výchegda, unos 50 km al este de Syktyvkar, la capital de la república. Alberga el puente sobre dicho río de la carretera 87K-001, que une Syktyvkar con Kulomdin.​ Historia El topónimo viene a significar "montaña de hierro" en komi, y se han hallado yacimientos arqueológicos que indican que habría albergado una fundición de dicho metal en época medieval. En el siglo XVII, el topónimo "Kórtkeros" hacía referencia a un área geográfica formada por tres aldeas (derevni) cercanas, llamadas "Kortovskaya" (Кортовская), "Kiya" (Кия) y "Navolok" (Наволок), la primera de ellas mencionada en documentos desde 1608.​​ En 1678, las tres aldeas se unificaron en una sola localidad con estatus de pogost, adoptando el topónimo "Kórtkeros". En 1747 pasó ser la sede de su propia vólost, y al año siguiente adoptó el estatus de pueblo. La Unión Soviética le dio el estatus de capital distrital en 1939, cuando se formó el raión de Kórtkeros en la RASS de Komi.​ Referencias
Kortkéros

Kortkéros (russe : Усть-Кулом, komi : Кулöмдін, Kulömdin) est un village et le centre administratif du raïon de Kortkéros de la république des Komis en Russie. Géographie Kortkéros est situé sur la rive de la Vytchegda, à 48 kilomètres à l'est de la capitale Syktyvkar de la république. Le principal moyen de subsistance de Kortkéros est l'agriculture. Le village dispose d'une entreprise agricole, d'une entreprise de voirie et d'une laiterie. Les services comprennent un collège, une école d'art pour enfants, un centre de formation continue, un centre culturel, un musée local et un hôpital. L'autoroute Р26 traverse le village, menant à l'ouest à Syktyvkar, et à l'est, le long du pont Kortkerossky sur la Vytchegda, à Ust-Kulom et plus loin à Troitsko-Pechorsk. Histoire Le village de Kortkéros est mentionné pour la première fois en 1646. Dans les années 1678-1685, il devient un village ecclésiastique et au début du XVIIIe siècle le centre du volost. Les habitants pratiquaient l'agriculture, l'élevage, la chasse et la pêche, et la sylviculture. Le raïon de Kortkéros a été constitué en 1939. Depuis les années 1960, la population du village a considérablement augmenté. En 1989, 63 % des résidents étaient Komis et 29 % étaient russes. Démographie La population de Kortkéros a évolué comme suit: Bibliographie Respublike Komi – 85 let: Istoriko-statistitšeski sbornik, Syktyvkar, Territorialny organ Federalnoi služby gosudarstvennoi statistiki po Respublike Komi, 2006 (ISBN 5-903273-01-7) Références Voir aussi Liens externes Ressource relative à la géographie : OKATO Articles connexes Subdivisions de la république des Komis Portail de la Russie Portail de la géographie
Kortkerosz

Kortkerosz (oroszul: Корткерос, komi nyelven Кöрткерöс) falu Oroszországban, Komiföldön, a Kortkeroszi járás székhelye. Lakossága: 4624 fő (a 2010. évi népszámláláskor). Fekvése Sziktivkartól kb. 50 km-re északkeletre, a Vicsegda (az Északi-Dvina mellékfolyója) bal partján, magaslaton helyezkedik el. Hídján át vezet a Sziktivkart a keleti Troicko-Pecsorszkkal összekötő közút. A településtől 3 km-re terül el a Körtti-tó, (jelentése 'vasas, vastartalmú tó)'. A település neve a komi „кöрт” ('vas-') és „керöс” ('domb, hegy') szavakból keletkezett. A vidék egykori lakói a „vastartalmú tó”-ra alapuló vaskészítéssel foglalkoztak. Története A falu nevét Kortovszkij formában először az 1608. évi összeírás említi. 1747-ben voloszty (közigazgatási egység) központja lett. A szovjet korszakban a Kortkeroszi járást 1939-ben hozták létre. A járás nagy részét erdő, az összterület 6,6%-át pedig mocsár borítja. 1983-ban adták a Vicsegdán átívelő hidat, ezen az autóúton itt végezték a legnagyobb és legnehezebb hídépítő munkát. Népesség 2002-ben 4 657 lakosa volt, melynek 63%-a komi és 34%-a orosz. 2010-ben 4 624 lakosa volt. Jegyzetek Források A. I. Turkin, ed. (1986). Toponyimicseszkij szlovar Komi ASZSZR (orosz nyelven). Sziktivkar: Komi Könyvkiadó. "Szelo Kortkerosz" (orosz nyelven). Hozzáférés: 2014. december 5..
Kortkeros

Kortkeros è un villaggio della Russia. È il centro amministrativo del distretto Kortkerosskij. Si trova sulla riva sinistra del fiume Vyčegda, 49 km a est di Syktyvkar. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kortkeros Collegamenti esterni (RU) Корткерос, su classif.spb.ru.
Plestsy Airport

Plestsy Airport (Russian: Плесцы), also Pero (Russian: Перо — "feather"), is an airport in Russia located 10 kilometres (6.2 miles) east of Plesetsk. It is a logistical base for the Plesetsk Cosmodrome launch facility. In 2004-2005 it was modernized: radio and illumination equipment at the airfield were replaced, the power supply and communications systems were rebuilt, the runway was elongated by 600 metres (2,000 feet) in 2003 and 2004 (now 2,600 metres (8,500 feet) long), 2 kilometres (6,600 feet) of concrete plates were also replaced. The total cost of this work was $18.2 million. The name comes from nearby Lake Plestsy. The closed town of Mirny is also situated in the area. The airport is still in operation as a private airport and was never a main airport. History In December 1958, the 156th separate mixed air squadron was formed at the Angara proving ground (now the Plesetsk cosmodrome), and in August 1966 it was reorganized into the 17th separate mixed air regiment. Until the early 1990s, the airfield wore the code name "Feather". In some sources it is mentioned under the name “Plestsy” (after the name of a nearby lake), on the English-speaking maps it is designated as “Plestsy Airport”. In 2004, the airfield was reconstructed: the light-signal and radio-technical equipment was replaced, strengthened and extended by 600 m runway, which allows the airfield to receive aircraft types Il-76, Tu-154 and lighter, as well as helicopters of all types. The maximum take-off weight of the aircraft is 200 tons. Previously, An-26, An-30, An-72, An-12 airplanes and Mil Mi-8 helicopters from the structure of the former 17th separate mixed air regiment (military unit 32177) were based here. Then the 17th separate mixed air squadron (military unit 34185) was formed. In January 2014, the 17th OSAE was liquidated along with one of the country's few technical maintenance units and redeployed to 33 OTSAP (Levashovo (air base)) in Vyborgsky district of St. Petersburg, which does not have such infrastructure. And at the airfield Plesetsk formed the aviation commandant's office, which is also part of 33 OTSAP. In August 2015, the aviation commandant's office of the Plesetsk airfield was reassigned to 7050 base of the Northern Fleet. See also List of airports in Russia References
Luchthaven Plesetsk

Luchthaven Plesetsk (Russisch: аэродром Плесецк) of Plestsy (Плесцы) is een luchthaven in Rusland, gelegen op 10 kilometer ten oosten van het dorp Plesetsk in het zuidelijke deel van de kosmodroom Plesetsk. De vlieghaven wordt gebruikt voor logistieke ondersteuning van de kosmodroom. Iets ten westen van de luchthaven ligt de gesloten stad Mirny. De luchthaven werd geopend in 1968 en was berekend op vliegtuigen tot 70 ton, voor Antonov An-12-transportvliegtuigen, maar werd uiteindelijk teruggebracht tot maximaal 51 ton. Vervolgens werd er geen structureel onderhoud meer gepleegd aan het vliegveld tot de val van de Sovjet-Unie. De luchthaven werd uiteindelijk in 2003 gerenoveerd zodat deze vliegtuigen tot 220 ton aankon, zoals de Tupolev Tu-134, Tu-154 en de Iljoesjin Il-76 en ook gebruikt kan worden door de nieuwe herbruikbare boosterraket Bajkal voor de Angara-raketten. Ook werden nieuwe verbindingswegen aangelegd. Voor de lange termijn zijn meer vernieuwingen gepland zoals een opwaardering van het vliegtuigpark, de aanschaf van automatische installaties, radiotechnische installaties en verlichting en mogelijk de bouw van een terminal voor passagiersvluchten.
Плесецк (аэродром)

Плесецк — военный аэродром в Архангельской области, обслуживающий космодром Плесецк. На аэродроме расположена авиационная комендатура для приёма и отправки воздушных судов государственной авиации. Аэродром эпизодически используется также для приёма гражданских воздушных судов. История В декабре 1958 года на полигоне «Ангара» (ныне космодром Плесецк) была сформирована 156-я отдельная смешанная авиаэскадрилья, в августе 1966 года она переформирована в 17-й отдельный смешанный авиаполк. До начала 1990-х аэродром носил условное наименование «Перо». В некоторых источниках упоминается под названием «Плесцы» (по названию близлежащего озера), на англоязычных картах обозначается как Plestsy Airport. В 2004 году аэродром был реконструирован: заменено светосигнальное и радиотехническое оборудование, усилена и удлинена на 600 м взлётно-посадочная полоса, что позволяет аэродрому принимать самолёты Ил-76, Ту-154 и более лёгкие, а также вертолёты всех типов. Максимальный взлётный вес воздушного судна 200 тонн. Ранее на аэродроме дислоцировались самолёты Ан-26, Ан-30, Ан-72, Ан-12 и вертолёты Ми-8 из состава бывшего 17-го отдельного смешанного авиаполка (войсковая часть 32177). Затем была сформирована 17-я отдельная смешанная авиаэскадрилья (в/ч 34185). В январе 2014 года 17-я ОСАЭ ликвидирована вместе с одной из немногих в стране технико-эксплуатационных частей и перебазирована в состав 33 ОТСАП (аэродром Левашово в Выборгском районе Санкт-Петербурга), не имеющего подобной инфраструктуры. А на аэродроме Плесецк сформировали авиационную комендатуру также входящая в состав 33 ОТСАП. В августе 2015 года авиационная комендатура аэродрома Плесецк переподчинена 7050 базе Северного флота. В июне 2018 года авиационная Комендатура аэродрома Плесецк переподчинена 566 втап 12 гв втад К ВТА, а в декабре 2020 года на базе авиационной комендатуры сформирована смешанная авиационная эскадрилья. Ссылки История авиации РВСН Источники
Плесецьк (аеродром)

Плесецьк — військовий аеродром в Архангельській області, що обслуговує космодром Плесецьк. На аеродромі розташована авіаційна комендатура для прийому та відправлення повітряних суден державної авіації. Аеродром епізодично використовується для прийому цивільних повітряних суден. Історія У грудні 1958 року на полігоні «Ангара» (нині космодром Плесецьк) було сформовано 156-у окрему змішану авіаескадрилью, у серпні 1966 року її переформовано в 17-й окремий змішаний авіаполк. До початку 1990-х аеродром мав умовну назву «Перо». У деяких джерелах згадується під назвою «Плесці» (за назвою прилеглого озера), на англомовних картах позначається як Plestsy Airport. У 2004 році аеродром був реконструйований: замінено світлосигнальне та радіотехнічне обладнання, посилено та подовжено на 600 м злітно-посадкова смуга, що дозволяє аеродрому приймати літаки Іл-76, Ту-154 та легші, а також вертольоти всіх типів. Максимальна злітна вага повітряного судна 200 тонн. Раніше на аеродромі дислокувалися літаки Ан-26, Ан-30, Ан-72, Ан-12 та вертольоти Мі-8 зі складу колишнього 17-го окремого змішаного авіаполку (військова частина 32177). Потім було сформовано 17-у окрему змішану авіаескадрилью (в/ч 34185). У січні 2014 року 17-а ОЗАЕ ліквідована разом з однією з небагатьох у країні техніко-експлуатаційних частин та перебазована до складу 33 ОТЗАП (аеродром Левашово у Виборзькому районі Санкт-Петербурга), який не має подібної інфраструктури. А на аеродромі Плесецьк сформували авіаційну комендатуру, яка також входить до складу 33 ОТЗАП. У серпні 2015 року авіаційна комендатура аеродрому Плесецьк перепідпорядкована 7050 базі Північного флоту. У червні 2018 року авіаційна Комендатура аеродрому Плесецьк перепідпорядкована 566 втап 12 гв втад К ВТА, а в грудні 2020 року на базі авіаційної комендатури сформована змішана авіаційна ескадрилья. Посилання Історія авіації РВСН Примітки
Becker-Insel

Die Becker-Insel (russisch Остров Беккера, Ostrow Bekkera) ist eine unbewohnte Insel des arktischen Archipels Franz-Josef-Land. Sie gehört administrativ zur russischen Oblast Archangelsk. Die Becker-Insel liegt am östlichen Rand der zentralen Gruppe von Inseln innerhalb Franz-Josef-Lands. Die Ruslanstraße trennt sie von der Rainer- und der Hoffmann-Insel im Norden und die Berjoskinstraße von der La-Ronciere-Insel im Südosten. Westlich und südwestlich liegen die Payer-Insel, die Kuhn-Insel und die Kane-Insel. Die Becker-Insel ist in Ost-West-Richtung knapp 14 km lang und bis zu 3,5 km breit. Ihr Westteil ist von einer flachen Eiskappe bedeckt, die eine Höhe von 66 m erreicht, die Osthälfte ist jedoch weitgehend eisfrei und endet in einem 165 m hohen Kap (Mys Galkowskogo). Die Insel wurde Anfang April 1874 von der Österreichisch-Ungarischen Nordpolexpedition entdeckt und am Ostermontag (6. April) überquert. Julius Payer benannte sie nach Moritz Alois Becker, dem Generalsekretär der k.k. geographischen Gesellschaft und Schriftführer des Nordpolkomitees. Einzelnachweise Weblinks Topografische Karte der Insel im Maßstab 1:200 000, 1965 Andreas Umbreit: Becker Insel – Franz-Joseph-Land (Memento vom 28. Januar 2021 im Internet Archive)