NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ostrovnoï

Ostrovnoï (en russe : Островной) est une ville fermée de l'oblast de Mourmansk, en Russie. Sa population s'élevait à 1 784 habitants en 2019. Géographie Ostrovnoï est située sur la côte nord-est de la péninsule de Kola, baignée par la mer de Barents, à 12 km de la rivière Iokanga et à l'ouest du cap Sviatoï. Ostrovnoï se trouve dans une région particulièrement isolée sans route ni voie ferrée, à 360 km au sud-est de Mourmansk et à 430 km au nord d'Arkhangelsk. Histoire La première mention d'une localité, nommée Iokanga, remonte au XVIe siècle. Une base navale y est aménagée à partir de 1938, sous le nom de « Gremikha ». C'est l'un des seuls ports de la péninsule de Kola à ne pas être pris par les glaces en hiver. Gremikha reçut le statut de commune urbaine en 1957. En 1981, elle accéda au statut de ville sous le nom de Mourmansk-140 (Му́рманск-140). Les années 1960 et 1970 furent une période d’expansion en raison de l'essor de la Flotte du Nord. Mais après la dislocation de l'Union soviétique, la réduction du budget de la marine russe conduisit à une baisse sensible de l'activité de la base navale et donc de la ville, qui est rebaptisée Ostrovnoï (du mot « ostrov » qui veut dire « île » en russe) en 1992. Population Recensements (*) ou estimations de la population Notes et références Articles connexes Phare de Sviatonossky Liens externes Ressource relative à la musique : MusicBrainz Ressource relative à la géographie : OKATO (ru) Informations sur Ostrovnoï (en) Ostrovnoï sur GlobalSecurity (en) La base navale de Grémikha sur NTI (en) Informations sur la mer de Barents Portail des sous-marins Portail de la Russie
Osztrovnoj

Osztrovnoj (oroszul: Островной) zárt város Oroszország Murmanszki területén. A Kola-félsziget északkeleti részén, a Barents-tenger partján fekszik, 12 km-re a Jokanyga-folyó torkolatától. Murmanszktól 360 km-re, Arhangelszktől 430 km-re található. A településen az Orosz Haditengerészet Északi Flottájának egyik bázisa működik. Lakossága: a 2002-es népszámláláskor 5032 fő; a 2010. évi népszámláláskor 2171 fő. A környéken az első lakott település a 16. században alakult ki, Jokanyga néven. 1938-ban átnevezték, a település a Gremiha nevet kapta. A szovjet időszakban, a második világháborút követő évtizedekben az eredeti településtől 3 km-re építették ki a katonai telepet Murmanszk–140 kódnév alatt, a régi központ, Gremiha pedig eltűnt. Az új település 1981-ben kapta az Osztrovnoj nevet az orosz osztrov (sziget) szó után, 1992-ben pedig városi rangot kapott. Korábban sem rendelkezett, és napjainkban sincs szárazföldi közlekedési (vasúti és közúti) összeköttetése. Tengeri és légi úton érhető el. A hajóút Murmanszkból Osztrovnojig kb. 14 óra. 1951-ben kezdődött el a Kola-félszigeti vasút építése, ahol a Gulag-táborokban fogvatartottakat dolgoztatták. Sztálin 1953-as halála után az építkezést felfüggesztették, így az Apatyitiből kiinduló vasút nem érte el Osztrovnojt. Jegyzetek További információk A település a Murmanszki terület honlapján (oroszul) Fényképek Osztrovnojról Osztrovnoj topográfiai térképe Honlap Gremiháról (oroszul) Archiválva 2008. december 29-i dátummal a Wayback Machine-ben
Ostrovnoj

Ostrovnoj (anche traslitterata come Ostrovnoy) è una cittadina della Russia europea nordoccidentale, situata nella penisola di Kola nell'Oblast' di Murmansk. Si trova nella parte nordorientale della penisola, sulla costa del Mare di Barents. È una delle città chiuse fin dai tempi dell'Unione Sovietica, data l'importanza della sua base navale come sede di importanti installazioni militari. Ostrovnoj è anche conosciuta come Murmansk-140. Società Evoluzione demografica Fonte: mojgorod.ru Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ostrovnoj Collegamenti esterni (RU, EN) Sito ufficiale del censimento 2002, su perepis2002.ru. URL consultato il 30 settembre 2007 (archiviato dall'url originale il 7 novembre 2017). (RU) Mojgorod.ru. (EN) Globalsecurity.org.
Островној

Островној (рус. Островно́й) град је на крајњем северозападу европског дела Руске Федерације. Налази се на крајњем северу Кољског полуострва, ан подручју Мурманске области и административно припада њеном Островском градском округу чији је уједно и административни центар. Има статус затвореног града. Званичан статус града има од 1981, а садашње име носи од 1992. године. Према проценама националне статистичке службе за 2016. у граду је живело 1.960 становника, што је чинило око 0,25% од укупне популације Мурманске области. У граду се налази једна од морнаричких база руске Северне флоте. Географија Град Островној налази се у северном делу Кољског полуострва, и лежи на обалама Свјатоноског залива Баренцовог мора, неких 12 km западније од места где се у залив улива река Јоканга. Насупрот града налази се мањи архипелаг Јоканшких острва који градску луку одваја од отвореног мора. Источно од града налази се рт Свјатој Нос који представља границу између Терске и Мурманске обале, односно између акваторија Белог и Баренцовог мора. Град се налази на неких 360 km источно од Мурманска, односно 430 km северозападно од Архангељска. Једини је град у Русији који друмским правцима није повезан са остатком земље, а локално становништво користи ваздушни и поморски собраћај. Историја Насеље Јоканга, као једно од 17 лапонских насеља на подручју Кољског полуострва, у писаним изворима први пут се помиње у једном летопису датираном на 17. септембар 1611, и данас се тај датум сматра званичним датумом оснивања града. Године 2011. град је обележио 400 година од оснивања. У време Првог светског рата на подручју данашњег града почела је изградња поморске базе из које су руск снаге контролисале цео источни део акваторије Баренцовог мора и улаз у Бело море. Године 1920. насеље добија име Јоканга, званичан статус села и титулу административног седишта Самског општинског националног рејона (рејон је распуштен 1962. године). Од 1938. до 1981. село је носило назив Гремиха, да би потом било преобразовано у затворени војни град Островној. У војној бази Гремиха данас се налазе складишта за чување истрошеног нуклеарног горива које користе нуклеарне подморнице руске Северне флоте, а такође се налазе и ремонтна постројења. Од 2014. врши се постепено дислоцирање искориштеног нуклеарног горива са овог подручја, и планирано је да се сав радиоактивни материјал измести са овог подручја до 2020. године. Демографија Према подацима са пописа становништва 2010. у граду је живело 2.171 становника, док је према проценама националне статистичке службе за 2016. град имао 1.960 становника. По броју становника Островниј је међу најмањим градовима у Русији, и према подацима из 2016. налази се на 1.104. месту од 1.112 званичних градова Русије. Број становника града зависи од потреба постојеће поморске базе, а у последње време приметно је константно смањење броја становника и размишља се о потпуном напуштању града. Види још Мурманска област ЗАТО Островној Свјатоноски залив Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Детаљнија мапа града и околине
Островний

Островний (до 1920 року — Йоканьзький погост, до 1938 року — село Йоканьга, до 1981 року — селище Гремиха) — місто в Мурманській області Росії, центр міського округу ЗАТО місто Островний. Закрита адміністративно-територіальна одиниця (ЗАТО) Островний розташований на узбережжі Баренцевого моря поблизу Йоканьзьких островів, за 12 км від річки Йоканьга та на захід від мису Святий Ніс, за 360 км від Мурманська та за 430 км від Архангельська. В Закритому адміністративно-територіальному утворенні (ЗАТО) Островний знаходиться військово-морська база Північного флоту Гремиха. Населення — 2065 чол. (2015). Одне з найменших міст Росії. З 1996 року його населення скоротилося в 8 разів. В даний час Гремиха є одним з місць зберігання відпрацьованого ядерного палива підводних човнів Північного флоту і є єдиним місцем, де можливо проводити перезарядку реакторів з рідкометалевим теплоносієм. Станом на 2008 рік база в більшій мірі використовувалася для відстою списаних підводних човнів. Станом на 2014 рік вивезено все ВЯП водо-водяних реакторів, з підводних човнів вивантажені всі відпрацювали виймальні частки реакторів з рідкометалевим теплоносієм. Очікується, що Гремиха буде очищена від ядерного палива до 2020 року. Ні автомобільного, а ні залізничного сполучення з острівними немає і не було (хоча в 1951–1953 роках була зроблена спроба побудувати в місто Кольську залізницю), тому дістатися туди можна або теплоходом «Клавдія Єланська» (14 годин шляху від Мурманську), або вертольотом. Раніше в місто літав літак Ан-2, у зимовий час, який сідав на лід замерзлого озера Змієозеро, а в літній час на спеціально підготовлену ґрунтову смугу недалеко від міста. Примітки
Valley of Glory

The Valley of Glory (Russian: Долина Славы) is a valley on the right bank of the Zapadnaya Litsa River. A bloody battle began in the summer of 1941 for the region as German forces launched an offensive towards Murmansk, Russia. Russian forces halted the German assault and the frontline stabilized until the autumn of 1944. A Memorial to the defenders of the Soviet Arctic has been erected in the Valley of Glory. Festive and solemn events of servicemen of the Northern Fleet and residents of the Murmansk region are held near the memorial. 7 thousand people lie in the ground of the memorial cemetery. In 2018, the remains of 72 more Red Army soldiers were buried. It was previously called "The Valley of Death". Valley of Glory has a memorial wall with the names of the fallen soldiers. New name In 2018, the Committee for Culture and Art of the Murmansk Oblast renamed the memorial to the "Monument to the Fallen". References
Valle de la Gloria

El Valle de la Gloria (en ruso: Долина Славы) es un valle en la margen derecha del río Zapadnaya Litsa, que administrativamente está incluido en Óblast de Múrmansk, en la parte europea de Rusia y cerca de Finlandia y Noruega. En la Segunda Guerra Mundial, una sangrienta batalla comenzó en el verano de 1941 cuando las fuerzas alemanas lanzaron una ofensiva hacia Murmansk. Las fuerzas rusas detuvieron el ataque enemigo y establecieron una primera línea hasta el otoño de 1944. En lugar se construyó un monumento para conmemorar estos acontecimientos.​ Véase también Geografía de Rusia Geografía de Europa Referencias
Valle della Gloria

La Valle della Gloria (in russo Долина Славы?, Dolina Slavy) è una valle situata sulla sponda destra del fiume Zapadnaja Lica, circa 75 chilometri a nord ovest di Murmansk. Nel 1941 fu teatro di una sanguinosa battaglia tra le truppe tedesche e quelle sovietiche all'interno del Teatro dell'Artico della seconda guerra mondiale. Le truppe sovietiche ebbero la meglio, fermando l'avanzata tedesca verso Murmansk, e in seguito sul posto venne realizzato in cimitero per ospitare le migliaia di caduti. La grande statua conosciuta come Alëša del Monumento ai difensori dell'Artico sovietico durante la grande guerra patriottica a Murmansk guarda in direzione della Valle della Gloria, e un'urna contenente la terra del cimitero è stata interrata alla base della statua al momento della sua inaugurazione nel 1974. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Valle della Gloria
Долина Славы (Мурманская область)

Долина Славы — мемориал на правом берегу реки Западная Лица в её нижнем течении. На 74—75 км автодороги А138 Мурманск — Печенга (маршрут E 105 Киркенес — Ялта). Здесь шли ожесточённые бои на главном участке фронта в Мурманской операции 1941 года. Немецкие войска к утру 2 июля 1941 года подошли к реке, а утром 6 июля, имея превосходство в живой силе и технике, форсировали её. Но им удалось вклиниться в расположение советских войск лишь на 2—3 километра, после чего последовала контратака 52-й стрелковой дивизии под командованием полковника Г. А. Вещезерского. Не удалась и попытка прорыва к Мурманску, начатая 8 сентября 1941 года. Итог боёв в Долине Славы — провал наступления немецких войск на Мурманск. В Долине Славы установлен Мемориал защитникам Советского Заполярья. Возле мемориала проходят праздничные и торжественные мероприятия военнослужащих Северного флота и жителей Мурманской области. Всего в земле кладбища мемориала лежит 7 тысяч человек. Захоронение найденных 18 поисковыми отрядами Мурманской области останков советских воинов на кладбище мемориала продолжается до сих пор. В 2018 году захоронены останки ещё 72 красноармейцев. Летом 2018 г. многие надгробья исчезли. Однако вопреки подобным утверждениям, мемориальный комплекс продолжает действовать: так, 24 октября 2020 года с участием большого количества официальных лиц и представителей общественности, там были торжественно захоронены останки ещё 91 защитников Заполярья, найденные за последнее время поисковыми отрядами в Мурманской области. Ранее называлась Долина Смерти. В 2018-м году официально переименована в «Памятник Павшим». Примечания Литература Т. 1: А — Д/ Сост. Т. В. Агаркова и др. — Санкт-Петербург: ИС; Апатиты; КНЦ РАН, 2008. — 593, [6] с.: ил., портр., фот.; 30 см. — ISBN 978-5-9637-0023-5 (в пер.). — ISBN 978-5-91137-042-8; в пер.: 1250 р.
Санктпетербургска консерватория

Санктпетербургската държавна консерватория „Николай Андреевич Римски-Корсаков“ (на руски: Санкт-Петербургская государственная консерватория имени Николая Андреевича Римского-Корсакова) е висше училище в Санкт Петербург, Русия. Основана на 20 септември 1862 година по инициатива на композитора Антон Рубинщайн, тя е първата консерватория в страната. Към 2021 година в нея се обучават над 1000 студенти в различни музикални специалности – инструменталисти, певци, диригенти, композитори, хореографи, музиковеди. Бележки
Konzervatoř N. A. Rimského-Korsakova v Petrohradu

Petrohradská státní konzervatoř N. A. Rimského-Korsakova (Leninova řádu), rusky Санкт-Петербургская ордена Ленина государственная консерватория имени Н. А. Римского-Корсакова (zkr. СПбГК) je hudební vysoká škola v Petrohradu, nejstarší konzervatoř v Rusku. Dějiny školy Status konzervatoře byl potvrzen výnosem imperátora Alexandra II. ze 17. (29.) října 1861 jako vzdělávací zařízení Ruské hudební matice v oboru hudby. Zařízení bylo pro první studenty zpřístupněno již o dva roky dříve, a to především díky úsilí věhlasného klavíristy, skladatele a dirigenta Antona Rubinštejna. V souladu s § č. carského 1 výnosu, byla škola založena pod přímou záštitou velkokněžny Jeleny Pavlovny. Později, 8. (20.) září 1862 škola oficiálně zahájila činnost již jako konzervatoř. Ředitelé konzervatoře 1862–1867 Anton Rubinstein (1829–1894) 1867–1871 Nikolaj Ivanovič Zaremba (1821–1879) 1871–1876 Michail Pavlovič Azančevskij (1839–1880) 1876–1887 Karl Juljevič Davydov (1838–1889) 1887–1891 Anton Rubinstein (1829–1894) 1891–1897 Julij Ivanovič Johannsen (1826–1901) 1897–1905 August Rudolfovič Bernhard 1905–1928 Stanislav Ivanovič Gabel/Alexandr Glazunov (1865–1936) 1930–1933 Alexej Ivanovič Maširov (1884–1943) 1935–1936 Venjamin Solmonivič Buchštejn 1936–1939 Boris Ivanovič Zagurskij (1901–1968) 1939–1952 Pavel Alexejevič Serebrjakov (1909–1977) 1941–1943 Antonina Fjodorovna Lebedeva jako zástupce rektora v době obléhaní Leningradu 1943–1944 Grigorij Fjodorovič Fesečko jako zástupce rektora v době obléhaní Leningradu 1952–1962 Jurij Vasiljevič Briuškov (1903–1971) 1962–1977 Pavel Serebriakov (1909–1977) 1977–1979 Jurij Andrejevič Bolšianov (1922–2004) 1979–2002 Vladislav Alexandrovič Černušenko (* 1936) 2002–2004 Sergej Roldugin (* 1951) 2004–2008 Alexandr Vladimirovič Čajkovskij (* 1946) 2008–2011 Sergej Valentinovič Stadler (* 1962) 2011–2015 Michail Chanonovič Gantvarg (* 1947) 2015–dosud Alexej Nikolajevič Vasiljev (?) Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Санкт-Петербургская консерватория имени Н. А. Римского-Корсакова na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Petrohradská konzervatoř na Wikimedia Commons
Sankt Petersborg Konservatorium

N.A. Rimsky-Korsakov Sankt Petersborg Statskonservatorium (russisk: Санкт-Петербургская государственная консерватория имени Н.А. Римского-Корсакова) er et musikkonservatorium i Sankt Petersborg. I 2004 havde konservatoriet omkring 275 ansatte og 1.400 studerende. Historie Konservatoriet blev grundlagt i 1862 af den russiske pianist og komponist Anton Rubinstein. Da han fratrådte i 1867 blev han efterfulgt af Nikolai Zaremba. Rimskij-Korsakov blev en del af personalet i 1871 og konservatoriet har båret hans navn siden 1944. I 1887 vendte Rubinstein tilbage til konservatoriet med det mål at forbedre den generelle standard. Han udviste mindre gode elever, fyrede og degraderede mange professorer, gjorde optagelsesprøver og ekseminer strengere og reviderede pensum. I 1891 trak han sig endnu engang tilbage; denne gang grundet kejserlige krav om racekvoter. Den nuværende bygning blev opført i 1890'erne på stedet for det gamle Bolsjoj Kamenni Teater og har bevaret den storslåede trappe med tilhørende afsats fra det historiske teater. Da byen ændrede dets navn i det 20. århundrede blev konservatoriet også omdøbt til Petrograd Konservatorium (Петроградская консерватория) og Leningrad Konservatorium (Ленинградская консерватория). I dag er det en kendt russisk skole inden for komposition med afgangselever tællende notable komponister som Pjotr Iljitj Tjajkovskij, Sergej Prokofjev, Dmitrij Sjostakovitj, Artur Kapp og Rudolf Tobias. Den yngste musiker, der nogensinde er blevet optaget på konservatoriet var den femårige violinist Clara Rockmore, som senere blev en af verdens førende thereminspillere. I 1960'erne underviste Sjostakovitj ved konservatoriet, hvilket tilførte det ekstra anerkendelse. Direktører og rektorer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside (russisk)(engelsk)
Sankt Petersburger Konservatorium

Das Staatliche Sankt Petersburger Konservatorium „N.A. Rimski-Korsakow“ (russisch: Санкт-Петербургская государственная консерватория имени Н.А. Римского-Корсакова, Sankt-Peterburgskaja gossudarstwennaja konserwatorija imeni N. A. Rimskogo-Korsakowa oder nur Санкт-Петербургская консерватория, Sankt-Peterburgskaja konserwatorija) in Sankt Petersburg ist neben dem Moskauer Konservatorium eine der bedeutendsten Musikhochschulen in Russland. Geschichte Im Jahr 1859 wurde auf Initiative der Großherzogin Elena Pawlowna, Anton Rubinstein, Andrei Nikolajewitsch Markowitsch und weiterer Persönlichkeiten der Gesellschaft und des Musiklebens die Russische Musikgesellschaft (Russkoe muzykal'noe obschtschestwo, RMO) ins Leben gerufen, aus deren Musikklassen im Jahr 1862 das erste Konservatorium Russlands gegründet wurde. Erster Direktor des Konservatoriums und Professor für Klavier war Anton Rubinstein. Anfangs standen dem Konservatorium keine festen Räumlichkeiten zur Verfügung, die Klassen wurden über 30 Jahre lang an wechselnden Adressen in der Stadt unterrichtet. 1889 stellte Zar Alexander III. dem Konservatorium ein ehemaliges Gebäude des Bolschoi-Theaters am Theaterplatz zur Verfügung, wo das Konservatorium bis heute seinen Sitz hat. Nach Plänen des Architekten Wladimir Nikolja wurde das Gebäude fast vollständig erneuert – vom ehemaligen Bolschoi-Theater blieben nur die Fundamente, die Wände und wenige weitere Elemente erhalten. Die feierliche Eröffnung fand im November 1896 statt. Der erste Absolvent, der 1865 sein Kompositions-Studium hier abschloss, war Peter Tschaikowski. Besonders prägend wirkte von 1871 bis 1908 Nikolai Andrejewitsch Rimski-Korsakow als Professor für Komposition und Instrumentation sowie als Leiter der Orchesterklasse. Zahlreiche seiner Studenten lehrten später selbst am Konservatorium, das im Jahr 1944 nach ihm benannt wurde. Von 1924 bis 1991 führte das Konservatorium nach Umbenennung der Stadt in Leningrad den Namen Leningrader Konservatorium. Im Jahr 2013 gab es über 1300 Studenten und 400 wissenschaftliche Angestellte. Direktoren und Rektoren Anton Rubinstein, 1862–1867 und 1887–1891 Nikolai Saremba, 1867–1871 Michail Asantschewski, 1871–1876 Karl Dawidow, 1876–1887 Julius Johannsen, 1891–1897 August Bernhard, 1897–1905 Alexander Glasunow, 1905–1928; formal 1930, Rektor Alexei Maschirow, 1930–1933 Weniamin Buchstein, 1935–1936 Boris Sagurski, 1936–1939, Rektor Pawel Serebrjakow, 1939–1952, 1962–1977 Juri Brjuschkow, 1952–1962 Juri Bolschijanow, 1977–1979 Wladislaw Tschernuschenko, 1979–2002 Sergei Roldugin, 2002–2004 Alexander Tschaikowski, 2004–2008 Sergei Stadler, 2008–2011 Michail Gantwarg, 2011–2015 Alexei Wassiljew, 2015– Bedeutende Lehrer → siehe: Hochschullehrer des Sankt Petersburger Konservatoriums Bedeutende Absolventen → siehe: Absolventen des Sankt Petersburger Konservatoriums Weblinks Website des Konservatoriums (russisch/englisch) Aus der Geschichte des ersten Konservatoriums in Russland Einzelnachweise
Saint Petersburg Conservatory

The N. A. Rimsky-Korsakov Saint Petersburg State Conservatory (Russian: Санкт-Петербургская государственная консерватория имени Н. А. Римского-Корсакова) (formerly known as the Petrograd Conservatory and Leningrad Conservatory) is a school of music in Saint Petersburg, Russia. In 2013, the conservatory had around 400 faculty members and over 1300 students. History The conservatory was founded in 1862 by the Russian Music Society and Anton Rubinstein, a Russian pianist and composer. On his resignation in 1867, he was succeeded by Nikolai Zaremba. Nikolai Rimsky-Korsakov was appointed as a professor in 1871, and the conservatory has borne his name since 1944, the centenary of his birth. In 1887, Rubinstein returned to the conservatory with the goal of improving overall standards. He revised the curriculum, expelled inferior students, fired and demoted many professors, and made entrance and examination requirements more stringent. In 1891, he resigned again over the Imperial demand of racial quotas. The current building was erected in the 1890s on the site of the old Bolshoi Theatre of Saint Petersburg. As the city changed its name in the 20th century, the conservatory was renamed Petrograd Conservatory (Петроградская консерватория) and Leningrad Conservatory (Ленинградская консерватория). School alumni have included such composers as Pyotr Ilyich Tchaikovsky, Sergei Prokofiev, Artur Kapp, Rudolf Tobias, and Dmitri Shostakovich, who taught at the conservatory during the 1960s. Amongst his pupils were German Okunev and Boris Tishchenko. Composer Nikolai Rimsky-Korsakov taught at the conservatory for almost forty years, and his bronze monument is located outside the building in Theatre Square. The youngest musician ever admitted to the conservatory was four-year-old violinist Clara Rockmore, who later became one of the world's foremost theremin players. Directors and rectors Notable faculty Notable graduates See also Free Music School References External links Official website (in Russian, French and English) Documentary A Music Lesson on Saint Petersburg Conservatory