NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pałac Mienszykowa

Pałac Mienszykowa (ros. Меншиковский дворец) – pałac wzniesiony etapami w latach 1710–1712 i 1713–1727 dla Aleksandra Mienszykowa, pierwszego gubernatora Petersburga i bliskiego współpracownika Piotra I. Zabytek rosyjskiej architektury barokowej. Historia Pałac został wzniesiony na Wyspie Wasylewskiej dla Aleksandra Mienszykowa, jednego z najbardziej zaufanych ludzi cara Piotra I i pierwszego gubernatora Petersburga, według projektu Giovanniego Fontany i Johanna Gottfrieda Schädla. Początkowo był budowlą trójkondygnacyjną z głównym korpusem przylegającym do brzegu Newy oraz dwoma skrzydłami, otaczającymi z dwóch stron dziedziniec. Wokół pałacu urządzono ogród. Skierowany elewacją frontową ku rzece pałac nawiązywał do architektury włoskiej. W nieukończonym jeszcze pałacu Mienszykowa odbywały się przyjęcia i bale z udziałem cara Piotra I, gdyż jego Pałac Letni był znacznie skromniejszy i mniej przestronny. W 1710 r. w pałacu odbyło się wesele Anny Iwanowny, bratanicy Piotra i kurlandzkiego księcia Fryderyka Wilhelma Kettlera. Natomiast w 1712 r. w pałacu odbył się ślub i wesele Piotra I i Katarzyny Aleksiejewny. W 1727 r. Mienszykow popadł w niełaskę cara Piotra II i został dożywotnio zesłany na Syberię, a jego majątek – skonfiskowany. Pałac na Wyspie Wasylewskiej przeszedł na własność skarbu państwa. Przez pięć lat był siedzibą Kolegium Spraw Zagranicznych. Następnie w budynku rozmieszczono Korpus Szlachecki, od 1800 r. noszący nazwę 1 Korpusu Kadetów. W związku z nowym przeznaczeniem budynku został on rozbudowany o kolejne skrzydło, łączące się ze starszymi obiektami od strony Linii Sjezdowskiej. W latach 1758–1769 wzniesiono jeszcze jeden korpus, ustawiony, podobnie jak najstarszy, na nabrzeżu Newy. W II poł. XIX w. pałac Mienszykowa, pozostając siedzibą 1 Korpusu Kadetów, stał się równocześnie siedzibą Rady Głównego Zarządu Szkół Wojskowych. W latach 1917–1918 w obszernych salach pałacu Mienszykowa wielokrotnie odbywały się mityngi rewolucyjne. W czerwcu 1917 r. w budynku obradował I Wszechrosyjski Zjazd Rad. W 1926 r. pałac stał się siedzibą Leningradzkiej Szkoły Wojenno-Politycznej im. Engelsa. W 1965 r. został zaadaptowany na muzeum. Od 1967 r. jest to oddział Ermitażu. Architektura Pałac został wzniesiony w stylu baroku pietrowskiego typowego dla rosyjskiej architektury świeckiej początku XVIII w. Elewacje pałacu zdobione są pilastrami z kapitelami rzeźbionymi w kamieniu. Centralna część pałacu była pierwotnie zwieńczona attyką z ozdobnymi rzeźbami, natomiast boczne ryzality wieńczyły frontony z motywami korony książęcej. Przypisy Bibliografia J. Miles, Petersburg, Wydawnictwo MAGNUM, Warszawa 2020, ISBN 978-83-11-15862-7. red. B. Piotrowski, O. Czekanowa i in., Sankt-Pietierburg. Pietrograd. Leningrad. Encikłopiediczeskij sprawocznik, Naucznoje Izdatiel'stwo Bol'szaja Rossijskaja Encikłopiedija, ISBN 5-85270-037-1
Palácio Menchikov

O Palácio Menchikov (em russo: Меншиковский дворец) é um edifício barroco Petrino em São Petersburgo, situado no terrapleno de Universitetskaya do Grande Neva na Ilha de Vassiliev. Foi o primeiro edifício de pedra da cidade. Desde 1981, tem servido como um museu público, um ramo do Museu Hermitage. O palácio foi fundado em 1710 como uma residência do Governador-Geral de São Petersburgo, Alexandre Danilovitch Menchikov, e construído pelo arquiteto italiano Giovanni Maria Fontana, e, mais tarde, pelo arquiteto alemão Gottfried Johann Schädel. Foi inaugurado em 1711, mas a construção continuou até 1727 (auxiliado por Domenico Trezzini, Bartolomeo Rastrelli, Georg Johann Mattarnovy e Jean-Baptiste Le Blond), quando Menchikov e sua família foi exilada na Sibéria e sua propriedade foi confiscada. Em 1731, os Corpos de Cadete foram estabelecidos e ocuparam o palácio e edifícios vizinhos. No final do século XIX o Palácio Menshikov foi restaurado e tornou-se o museu dos Corpos. Em 1924, suas coleções foram transferidas para o Hermitage e outros museus. De 1956-1981 o Palácio Menchikov foi restaurado novamente e finalmente aberto ao público como um ramo do Museu Hermitage com uma coleção de arte russa do final do século XVII e início do século XVIII. Fontes Калязина Н. В. Меншиковский дворец-музей. 2nd ed. Leningrad: Lenizdat, 1989. ISBN 5-289-00467-X. Ligações externas Palácio Menchikov (São Petersburgo)
Мост Дыбенко

Мост Дыбе́нко — автодорожный железобетонный балочный мост через реку Оккервиль в Невском районе Санкт-Петербурга. Расположение Расположен в створе улицы Дыбенко. Ниже по течению находится безымянный пешеходный мост. Ближайшая станция метрополитена — «Улица Дыбенко». Название Название известно с 1970-х годов и дано по наименованию улицы Дыбенко, названной в честь советского государственного и военного деятеля П. Е. Дыбенко. История Необходимость строительства моста была вызвана массовым жилищным строительством в районе Весёлого посёлка. Мост построен в 1971–1972 годах по проекту инженера «Ленгипроинжпроекта» Б. Э. Дворкина. Работы выполнило СУ-3 треста «Ленмостострой» под руководством главного инженера Л. Ф. Полякова и прораба А. Г. Туракулова. В 2011 году проведены работы по ремонту покрытия проезжей части и тротуаров с устройством новой гидроизоляции и устройством трамвайных путей на железобетонной плите. Конструкция Мост однопролётный железобетонный балочный. Пролётное строение состоит из сборных железобетонных балок таврового сечения, объединённых монолитной железобетонной плитой проезжей части. Фасадные балки имеют криволинейное очертание нижнего пояса. Устои массивные, из монолитного железобетона, на свайном основании. На поверхности устоев нанесена рустовка под камень. К устоям примыкает низкая железобетонная подпорная стенка. Общая длина моста составляет 18,5 м, ширина моста — 41,1 м. Мост предназначен для движения трамваев, автотранспорта и пешеходов. Проезжая часть моста включает в себя 4 полосы для движения автотранспорта и два трамвайных пути. Покрытие проезжей части и тротуаров — асфальтобетон. Тротуары отделены от проезжей части железобетонным парапетом в металлической рубашке. Перильное ограждение — литые чугунные решётки с металлическими вставками, на устоях завершается гранитными тумбами. Примечания Литература Богданов Г. И. Мосты и набережные Санкт-Петербурга. — СПб.: Дескрипта, 2022. — 600 с. — ISBN 978-5-6046670-3-3. Богданов Г. И. Всем преградам вопреки. Трест «Ленмостострой» 80 лет на службе Петербургу, 1936—2016. — СПб.: Бранко, 2016. — 445 с. — ISBN 978-5-903521-39-5. Ссылки Мост Дыбенко (рус.). СПб ГБУ «Мостотрест».
Schoschma

Schoschma (russisch Шожма) ist eine Eisenbahnstation in Nordwestrussland. Der Ort gehört zur Oblast Archangelsk und hat 162 Einwohner (Stand 14. Oktober 2010). Schoschma befindet sich im Njandomski rajon. Geographie Schoschma befindet sich etwa 290 Kilometer südwestlich der Oblasthauptstadt Archangelsk. Die nächstgelegene Stadt Njandoma liegt etwa 28 Kilometer südlich von Schoschma und ist zugleich administratives Zentrum des Rajon. Südlich von Schoschma verläuft der gleichnamige Fluss Schoschma, welcher der Station seinen Namen gab. Geschichte Schoschma entstand Ende des 19. Jahrhunderts beim Bau der Eisenbahnlinie Wologda–Archangelsk. Bis zum Anfang der 1990er Jahre war die Forstwirtschaft lange Zeit der wichtigste Wirtschaftszweig des Ortes. Zu Sowjetzeiten entstand hier ein Arbeitslager, das bis 1985 Bestand hatte. Wirtschaft und Infrastruktur Schoschma ist eine Station der Nordeisenbahn auf der Strecke Konoscha – Archangelsk. Die Eisenbahn ist auf Grund fehlender Straßenverbindungen zugleich der einzige Verkehrsweg zum nahegelegenen Rajonzentrum Njandoma. Seit dem Zusammenbruch der Forstwirtschaft in Schoschma ist der Eisenbahntransport der einzig verbliebene Wirtschaftszweig. Schoschma ist unter anderem in Besitz einer Bibliothek. Einzelnachweise
Shozhma

Shozhma (Russian: Шожма) is a rural locality (a railway station) in Nyandomsky District of Arkhangelsk Oblast, Russia. History It was founded as a railway station, located 823 kilometers (511 mi) from Moscow, during the building of the Vologda–Arkhangelsk railway at the end of the 19th century, and was named after the village of Shozhma (alternatively knows as Kondratovskaya), located approximately 14 kilometers (8.7 mi) to the east, on the shore of the Shozhma River. A prison was established in Shozhma prior to World War II, which existed until 1985. Prisoners were involved in wood production. In 1940–1941, deported people were moved to Shozhma, in particular from the Ukrainian and Estonian SSRs. Forestry and wood production were dominant in Shozhma during Soviet times. After the dissolution of the Soviet Union, wood production volumes went down considerably and the production nearly stopped at the end of the 20th century, leading to the decline of the local 750 mm (2 ft 5+1⁄2 in) narrow-gauge railway, which is the only connection with outside world. External links Pravda Severa. Шожма, тёзка быстрой реки (in Russian) References
Шожма (муниципальное образование Шалакушское)

Шожма — железнодорожная станция в Няндомском районе Архангельской области. География Находится в юго-западной части Архангельской области на расстоянии приблизительно 27 км на север по прямой от административного центра района города Няндома у одноименной станции Северной железной дороги. История Станция Шожма была открыта в 1898 году, ныне имеет статус обгонного пункта. До 2022 года населенный пункт входил в Шалакушское сельское поселение до его упразднения. Население Численность населения: 247 человек (русские 96 %) в 2002 году, 162 в 2010. Примечания
Шожма (муніципальне утворення Шалакуське)

Шожма (рос. Шожма) — залізнична станція в Няндомському районі Архангельської області Російської Федерації. Населення становить 198 осіб. Входить до складу муніципального утворення Няндомський муніципальний округ. Історія До 2022 року входило до складу муніципального утворення Шалакуське поселення. Населення Примітки