NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ломоносовски рејон (Лењинградска област)

Ломоносовски рејон (рус. Ломоносовский район) административно-територијална је јединица другог нивоа и општински рејон на крајњем западу Лењинградске области, односно на северозападу европског дела Руске Федерације. Административни центар рејона, град Ломоносов, не налази се на територији самог рејона, већ на подручју федералног града Санкт Петербурга, и по томе је овај рејон јединствен међу свим рејонима Лењинградске области. Према проценама националне статистичке службе Русије за 2015, на територији рејона је живело 69.333 становника или у просеку око 36,13 ст/км². Географија Ломоносовски рејон смештен је на крајњем западу Лењинградске области. Обухвата територију површине 1.919,17 км², и по том параметру најмањи је међу 17 рејона у области и чини 2,69% од укупне обласне територије (површином је мањи једино Сосновоборски градски округ). Рејон је на истоку ограничен територијом федералног града Санкт Петербурга, на југоистоку је Гатчињски, југу Волосовски, а југозападу Кингисепшки рејон. На западу је у виду полуенклаве територија Сосновоборског градског округа, односно акваторија Финског залива (на обале залива рејон излази и на северу). Административни центар рејона, град Ломоносов, налази се на око 40 километара западно од историјског центра града Санкт Петербурга. Унутрашњост рејона је благо заталасана и представља део Ижорског побрђа. Најважнији водотоци су реке Систа, Стрелка, Воронка, Коваши и Лебјажја. На југу рејона, код села Лопухинка, налази се заштићено природно подручје од региналног значаја Радонски извори и језера код села Лопухинке површине 2,7 км². Извори на том подручју су специфични по високим концентрацијама радиоактивних елемената у води. Историја Дана 1. августа 1927. успостављен је Оранијенбуршки рејон као део Лењинградског округа Лењинградске области. У његов састав ушли су град Оранијенбаум (данашњи Ломоносов) и још 33 сеоска округа упразњеног Троцког округа Лењинградске губерније. Садашњи назив добија 23. фебруара 1948. године. Привремено је био распуштен 1963, али је поново успостављен свега две године касније, 12. јануара 1965. године. Демографија и административна подела Према подацима пописа становништва из 2010. на територији рејона је живело укупно 70.347 становника, док је према процени из 2015. ту живело 69.333 становника, или у просеку 36,13 ст/км². По броју становника Ломоносовски рејон се налази на 9. месту у области и његова популација чини око 3,9% свеукупне обласне популације. У урбаним центрима живи свега око 10% становништва. Напомена:* Према процени националне статистичке службе. На подручју рејона постоје укупно 143 насељених места, међусобно подељених на 13 сеоских и две урбане општине. Једина градска насеља на подручју рејона су варошице Лебјажје и Бољшаја Ижора. Види још Лењинградска област Ломоносов (град) Лебјажје Бољшаја Ижора Радонски извори и језера код села Лопухинке Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Списак архитектонских споменика Ломоносовског рејона
Ломоносовський район (Ленінградська область)

Ломоно́совський муніципа́льний райо́н — муніципальне утворення у західній частині Ленінградської області. Адміністративний центр — місто Ломоносов, звідси назва району. В Має у своєму складі 2 міських і 13 сільських поселень. Ломоносовський район — єдине муніципальне утворення у Ленінградській області, адміністративний центр якого знаходиться в іншому суб'єкті Федерації: місто Ломоносов входить до складу Пєтродворцового району Санкт-Петербурга. Створений в 1927 році. З 1963 по 1965 територія району входила до складу Гатчинського сільського району. Географія Межує з: на сході — з Санкт-Петербургом на південному сході — з Гатчинським муніципальним районом на півдні — з Волосовським муніципальним районом на південному заході — з Кінгісеппським муніципальним районом на заході — з Сосновоборським міським округом Площа району — 1919,1 км², що становить 2,69 % території області. За цим показником він займає передостаннє місце в області (менший тільки Сосновоборський міський округ). Історія До 1927 року основна частина території району входила до складу Троцького повіту Ленінградської губернії. У вересні 1927 у складі Ленінградського округу Ленінградської області утворений Оранієнбаумський район. В 1930-у через ліквідацією округів увійшов безпосередньо до складу області. У вересні 1939 місто Оранієнбаум перетворено у самостійну адміністративно-господарську одиницю з безпосереднім підпорядкуванням його міської Ради Ленінградській обласній Раді. У роки німецько-радянської війни частина території району була окупована. У лютому 1948 року район перейменований на Ломоносовський. В 1955 році до його складу увійшла територія скасованого Красносільського району. Населення Чисельність населенняРік45 00050 00055 00060 00065 00070 00075 00080 000192019401960198020002020Ломоносовский район (Ленинградская область)Статистика населення.mw-chart-989ca95676a9ce05b8096abd551ec2bd02d8bc1bd30880a912a311a80261aaad91beb4fdd02ae11108306465c12559e26313da3ba64faf7fe7cf3fa593335a92__zr211291-cls-1089196:hover{pointer-events:none}.mw-chart-989ca95676a9ce05b8096abd551ec2bd02d8bc1bd30880a912a311a80261aaad91beb4fdd02ae11108306465c12559e26313da3ba64faf7fe7cf3fa593335a92__zr211291-cls-1089197:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-989ca95676a9ce05b8096abd551ec2bd02d8bc1bd30880a912a311a80261aaad91beb4fdd02ae11108306465c12559e26313da3ba64faf7fe7cf3fa593335a92__zr211291-cls-1089198:hover{cursor:pointer}.mw-chart-989ca95676a9ce05b8096abd551ec2bd02d8bc1bd30880a912a311a80261aaad91beb4fdd02ae11108306465c12559e26313da3ba64faf7fe7cf3fa593335a92__zr211291-cls-1089199:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-989ca95676a9ce05b8096abd551ec2bd02d8bc1bd30880a912a311a80261aaad91beb4fdd02ae11108306465c12559e26313da3ba64faf7fe7cf3fa593335a92__zr211291-cls-1089200:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Wawelberg Bank building

The Wawelberg Bank Building in St. Petersburg, Russia was built by the Wawelbergs - a prominent Polish banking family active in the Russian Empire. Although this building bears initials HW (Hipolit Wawelberg), it was commissioned by his son, Michael Wawelberg. The Wawelberg Bank Building is an object of cultural heritage of federal significance. History The building was completed in 1912 and incorporates the foundation and some of the structure of two separate 18th century buildings. In the 18th century the property owners were two brothers, Semen (Semion) Bernikov and Sergei Bernikov, both wealthy merchants. In the early 19th century one T. Roby (Thomas Roby, Robbie, Т.Роби), a British subject, ran a restaurant or pub in this building. Around the 1850s Bernikov's heirs sold one building to Shchepetilova, and the second structure to some Nochbeck. New owners in turn later sold the structure to Nikolai (Nicholas) and Karl Korpus (Charles Corpus) who remained landlords until they sold both properties to Wawelberg interests in the early 20th century. Architecture The structure is a heavy Italianate palazzo built on gargantuan scale - it occupies a full city block. The exterior of the building is made of gray granite. Walls, cornices, columns are richly decorated with northern art nouveau inspired sculptures and bas-reliefs. Many contemporaries considered the building too American, too tasteless, and its appearance generated some heated public debate. References Naom Sindalovskii - St. Petersburg, from Building to Building, 2002, Наум Синдаловский, Петербург от Дома к Дому. 2002 Naom Sindalovskii - St. Petersburg Biographical Dictionary, 2002, Наум Синдаловский, Биографический словарь, 2002 Nevsky Prospekt - the architectural guide (Boris Kirikov, Ludmila Kirikova, Olga Petrova) - Centropoligraph, Moscow, 2004 -(Невский проспект - Архитектурный путеводитель, Б. М. Кириков, Л.А. Кирикова, О.В. Петрова), Центрополиграф, Москва, 2004
Novaja Zemlja

Novaja Zemlja (russisk: Но́вая Земля́, tr. Novaja Zemlja; dansk: ~ Nyt Land) er en øgruppe i Ishavet i det nordlige Rusland, og den er det nordøstlige hjørne af Europa (se også ekstreme geografiske steder i Europa). Arkipelaget administreres af Arkhangelsk oblast som Novaja Zemlja Distrikt. Indbyggertal: 2.716 (2002 folketælling). Areal 90.650 km². Novaja Zemlja består af to separate større øer delt af det smalle Matotjkinstræde, samt en del mindre øer. De to hovedøer er Severnyj (nordligst) og Juzjnyj (sydligst). Novaja Zemlja skiller Barentshavet fra Karahavet. Eksterne henvisninger
Novaja zemlja

Novaja zemlja (rus. Новая Земля – Nova zemlja) otočje je sastavljeno od dva velika otoka i većeg broja malih otoka, a smješteno je u Arktičkom oceanu sjeverno od kopnene Rusije. Po upravnoj podjeli pripada Arhangelskoj oblasti. Dva glavna otoka međusobno su odvojena prolazom Matočkin Šar. Sjeverni otok ima površinu od 48.904 km², a južni 33.275 km² dok je ukupna površina otočja oko 82.600 km². Novaja zemlja odvaja Barentsovo od Karskog mora. Područje je vrlo brdovito, jer je geološki Novaja zemlja nastavak Uralskog gorja, a vrhovi planina dosežu visinu do 1070 metara. Otočje od kopnene Rusije razdvajaju Karska vrata. Na sjevernom otoku nalaze se brojni ledenjaci dok južni ima klimatske uvjete tundre. Prirodni izvori uključuju bakar, olovo i cink. Autohtono stanovništvo čini oko stotinu Neneca koji preživljavaju baveći se ribolovom i lovom na životinje. Povijest Rusi su za Novaju Zemlju znali već u 11. ili 12. stoljeću kad su područje posjetili trgovci iz Novgoroda. Za zapadne Europljane otočje je bilo nepoznato sve dok ih potraga za sjevernom morskom rutom nije dovela do otkrića. Prvi je na otočje 1553. stigao Hugh Willoughby dok je Willem Barents 1596. kružio oko sjevernog područja i prezimio na istočnoj obali u blizini sjevernog kraja otočja. Tijekom tog putovanja mapirana je zapadna obala. Na otočju je sredinom pedesetih godina 20. stoljeća konstruiran testni poligon za atomske pokuse i postojao je tijekom velikog dijela hladnog rata. Sastojao se od tri mjesta za testiranje – Čornaja Guba, Matočkin Šar i Suhoj Nos. Na posljednjem od njih je 1961. aktivirana car-bomba koja je proizvela rekordnu eksploziju od 50 megatona. Godine 1989. glasnost je pomogla javno obznaniti postojanje poligona i aktivnosti, a zadnji atomski pokus je izveden 1990. Vanjske poveznice Izvori
Nova Zembla

Nova Zembla (em russo Нoвая Зeмля Nóvaya Zemlyá, "Terra Nova") é um arquipélago russo no oceano Ártico. Localizado entre o mar de Barents, a oeste, e o mar de Kara, a leste, Nova Zembla está separado pelo estreito de Kara da ilha Vaigatch — por sua vez, separado do continente europeu por um estreito de cerca de 10 km de largura. Nova Zembla compõe-se de duas grandes ilhas — ilha Severny (norte) e ilha Yuzhny (sul) —, separadas por um estreito canal, o estreito de Matochkin, e de um número considerável de ilhas adjacentes. Embora geologicamente constitua o prolongamento para norte dos montes Urais, o arquipélago é incluído na Europa. História Os russos conhecem a ilha desde pelo menos o século XI, quando caçadores de Veliki Novgorod ali aportaram. A ilha foi palco da maior explosão nuclear de todos os tempos, detonada como experiência nuclear pela União Soviética em 30 de outubro de 1961. O dispositivo foi reduzido de seu design original de 100 megatons para 57 megatons, com intenção de minimizar a escala de destruição. A Tsar Bomba foi detonada às 11:32, aproximadamente 73° 51′ N, 54° 30′ L sobre o campo de testes na baía de Mityushikha, ao norte do Círculo Polar Ártico na ilha de Nova Zembla. Ela foi lançada de uma altitude de 10 500 metros, e programada para detonar a 4 000 metros acima da superfície terrestre (4 200 metros acima do nível do mar) por sensores barométricos. A Tsar Bomba era uma bomba de hidrogênio de estágios múltiplos com uma potência em torno de 50 megatons (Mt). Houve forte incentivo para a redução de potência, já que a maioria dos resíduos radioativos resultantes do teste da bomba acabaria chegando ao próprio território soviético. O peso e o tamanho da Tsar Bomba limitaram o alcance e a velocidade do bombardeiro especialmente modificado que a carregava, o que a tornou impossível de ser carregada por um ICBM (Intercontinental Ballistic Missile). Muito de sua alta potência era ineficientemente irradiada para o espaço. Foi estimado que, se detonada no seu design original de 100 Mt, o montante de resíduos radioativos seria correspondente a 25% de toda a radiação emitida na Terra desde a invenção das armas nucleares. Os soviéticos chegaram à conclusão de que um teste de tamanha potência criaria uma catástrofe nuclear e tinham a certeza de que o avião bombardeiro que a lançasse não alcançaria um lugar seguro após a detonação. Demografia Segundo o censo de 2021, em Nova Zembla residem 3 576 pessoas, a maioria em Belushya Guba, na ilha Yuzhny (1 972 habitantes). A ilha Vaigatch possui apenas 102 habitantes (Censo de 2012), enquanto que a ilha Severny, a maior do arquipélago, é desabitada. Geografia e clima O centro das ilhas é montanhoso, com o ponto mais alto a atingir os 1 547 metros. A ilha mais a norte alberga numerosos glaciares, enquanto a ilha do sul tem uma paisagem de tundra. As ilhas tem cobre, chumbo e zinco, como recursos naturais. O clima é polar com mínimas de -30 ºC e máximas de 5 ºC ao longo do ano. Referências
Nova dežela

Nôva dežêla, tudi Nôva zêmlja (rusko Но́вая Земля́) je otočje v Arktičnem oceanu na severu Rusije in z rtom Želanija skrajni severovzhod Evrope. Upravno je kot Otoško ozemlje Nova dežela del Arhangelske oblasti. Leta 2002 je imelo 2716 prebivalcev, od tega 2622 v urbanem naselju Belušja Guba, ki je upravno središče okrožja Nova dežela. Otočje obsega okrog 90.650 km² in ločuje Barentsovo morje (Willem Barents je na Novi deželi umrl) od Karskega morja. Sestavljata ga dva glavna otoka: (Severni in Južni), med katerima poteka ozek Matočkinov preliv, ter vrsta manjših. Površje je zelo gorato, saj je geološko Nova Zemlja nadaljevanje Urala. Od kopnega jo ločuje Karski preliv. Najvišji vrh doseže 1070 m. Severni otok je pokrit z ledeniško kapo, južni pa s tundro. Naravna bogastva so baker, svinec in cink. Prebivalstvo otočja je skromno. Domorodci so Nenci (približno sto - so uralsko samojedsko ljudstvo, sorodno z Madžari, Finci, Estonci in Laponci), Rusi pa poznajo otočje od 11. ali 12. stoletja, ko so novgorodski trgovci obiskali to območje. Zahodni Evropejci so ga odkrili v 16. stoletju, ko so iskali severovzhodni prehod. Prvi ga je leta 1553 obiskal Hugh Willoughby, Willem Barents pa je leta 1596 obplul severni rt otočja in prezimil na vzhodni obali v bližini rta. Med tem potovanjem so kartirali zahodno obalo otoka. Na otoku so od sredine 50. let 20. stoletja izvajali jedrske poskuse, ki so trajali večino obdobja hladne vojne. Ko se je za to po Glasnosti leta 1989 razvedelo, so aktivisti Greenpeacea leto kasneje protestirali. Tega leta je bila na Novi zemlji in obenem v Rusiji zadnja jedrska eksplozija. Glej tudi Carska bomba Zunanje povezave
Разорванное кольцо

«Разо́рванное кольцо́» — мемориал, входящий в «Зелёный пояс Славы», расположен на западном берегу Ладожского озера. Открыт 29 октября 1966 года. Находится на Вагановском спуске, откуда автоколонны брали курс к восточному берегу бухты Петрокрепость Ладожского озера, и куда потом возвращались, преодолев расстояние в 30 километров. Описание Две железобетонные полуарки (вес 32 тонны, высота 7 метров) символизируют кольцо блокады, разрыв между ними — «Дорогу жизни». На площадке под арками в бетоне — следы протектора машин. Рядом с мемориалом были расположены два белых железобетонных шара, имитирующие прожекторные установки, и подлинное 85-мм зенитное орудие. У подножия кольца выбиты строки: Был возведён в 1966 году. Объект культурного наследия. 9 мая 2015 в год 70-летия Победы в Великой Отечественной войне после реконструкции мемориала на площадке под бетонными арками в чаше в виде пятиконечной звезды был зажжён Вечный огонь, доставленный сюда с Пискарёвского кладбища. Местонахождение — Ленинградская область (N 60° 4.888740 E 31° 4.060380), деревня Коккорево. Добраться к нему можно по дороге: 41К-064 (Санкт-Петербург — Морье), 38 км, севернее деревни Коккорево на выезде к Ладоге. У мемориального комплекса располагается старт на дистанции 42 км 195 м и 5 км и финиш дистанции 5 км ежегодного международного зимнего марафона «Дорога жизни». Авторы Авторы мемориала: авторы идеи памятника: архитектор В. Г. Филиппов, скульптор К. М. Симун; архитектор В. Г. Филиппов; инженер-конструктор И. А. Рыбин; скульптор К. М. Симун. Авторы, дополнившие работу впоследствии: художник В. Н. Яковлев; скульптор В. Т. Дугинец. Галерея Примечания Литература Гусаров А. Ю. Памятники воинской славы Петербурга. — СПб.: Паритет, 2010. — 400 с. — ISBN 978-5-93437-363-5. Ю. А. Лукьянов. Зелёный пояс Славы (рус.). — Л.: Лениздат, 1972. — 278 с. — (Ленинградцы — защитникам города). — 30 000 экз.
Pas de Diàtlov

El pas de Diàtlov és un vessant de la muntanya Kholat Syakhl, als monts Urals del nord, conegut amb eixe nom per la mort de nou membres d'una expedició dirigida per Igor Diàtlov l'any 1959. L'expedició de Diàtlov, amb deu estudiants —dos dones i huit hòmens— de l'Institut Politècnic dels Urals d'Sverdlovsk, partí el 27 de gener de la pica de Kholattxakhl (en rus: Холатча́хль, que significa «muntanya morta» en llenguatge mansi) en direcció a una altra muntanya, Gora Otorten («no aneu allí»): atrapats en una tempesta de neu, el 2 de febrer acamparen al vessant occidental del Kholat Syakhl; per causes mai esclarides, el grup abandonà la tenda i tots moriren d'hipotèrmia la mateixa nit; els cossos varen ser trobats en diferents llocs fins a un quilòmetre i mig de distància de la tenda, alguns despullats, amb traumatismes o mutilats, i amb signes de radiació, la qual cosa ha donat lloc a tot tipus d'especulacions tant científiques com paranormals. L'únic supervivent del grup de deu, Iuri Iudin, que havia abandonat l'expedició uns dies abans, va morir l'any 2013. El fet que tots els integrants de l'expedició eren muntanyers experimentats, amb edats compreses entre els vint i els vint-i-quatre anys —amb l'excepció de Semion Zolotàriov, de trenta-huit anys— i una altra sèrie de causes fa difícil trobar una explicació senzilla a l'incident, ja que aparentment el grup eixí de la tenda tallant la tela, a mitjan nit i, malgrat una temperatura exterior d'almenys setze graus davall zero, sense algunes peces de roba —Zolotàriov, per exemple, aparegué quasi despullat però amb la seua màquina de retratar—; els cadàvers foren trobats, amb mesos de diferència, en grups separats i en diferents estats −alguns amb traumatismes interns i altres desfigurats o amb les mans mutilades− i amb alts nivells de radioactivat tant al lloc com en els cadàvers, dels quals alguns testimonis presents al funeral asseguren haver-ne notat els efectes. L'any 2020, el govern rus feu una conferència de premsa per a explicar que la causa plausible de l'incident fon la climatologia adversa: el grup tingué d'escapar de la tenda per una allau i, en acabant, amb una visibilitat de només setze metres i amb temperatures que poden baixar fins a -45°, no aconseguiren trobar el campament i moriren congelats, alguns d'ells al voltant d'una foguera improvisada. Referències Enllaços externs DyatlovPass.com (anglès)
Djatlov Pass hændelsen

Djatlov Pass hændelsen (Russisk: Гибель тургруппы Дятлова) henviser til den nat, hvor ni skiløbere/vandrere i de nordlige Uralbjerge, blev dræbt af ukendte årsager mellem den 1. og 2. februar i 1959. Årsagerne til dødsfaldene er ukendte, og der er siden været flere forsøg på at finde konkrete svar på årsagerne. Man har blandt andet fundet ud af, at i løbet af den nat de 9 vandrere døde, har noget fået dem til at rive deres telte åbent indefra og flygte fra stedet. Det er blevet konkluderet, at de skader som ligene havde, ikke kunne være blevet udført af et menneske, hvorefter skaderne også blev sammenlignet med skader fra bilulykker. To af vandrerne havde kraniebrud og brækkede ribben, en anden vandrer havde mistet tungen, og alle døde af forfrysninger. Et kamera blev også fundet, hvilket antydede, at vandrerne også fik taget billeder. Referencer The Harrowing Mystery Of The Dyatlov Pass Incident Arkiveret 18. januar 2020 hos Wayback Machine Russia reopens investigation into 60-year-old Dyatlov Pass mystery - CNN Arkiveret 7. juni 2019 hos Wayback Machine
Monestir de Ferapóntov

El Monestir de Ferapóntov (en rus ciríl·lic: Ферапонтов монастырь), a la (regió) óblast de Vologda, es considera com un dels més bells exemples de l'art i de l'arquitectura medieval russa, raó per la qual està en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2000. Referències
Ferapontov Kloster

Ferapontov Kloster (russisk: Ферапонтов Белозерский монастырь, tr. Ferapontov Belozerskij monastyr) i Vologda oblast i Rusland, betragtes som et af de fineste eksempler på russisk middelalderkunst, og blev i 2000 indskrevet i UNESCOs Verdensarvsliste. Historie Klosteret blev grundlagt af Sankt Ferapont i 1398 i det ugæstfri nordlige Rusland, øst for Kirillo-Belozerskij Kloster, opkaldt efter munken Sankt Kirill af Beloozero (nu russisk: Белозе́рск, tr. Belozérsk). Klostrets berømmelse begyndte at sprede sig under Kirills discipel, Sankt Martinian, der senere blev abbed af klosteret Trotse-Sergijeva Lavra i 1447. Selv efter Martinians død, blev hans kloster beskyttet og begunstiget af medlemmer af Ivan III's familie. Den ældste bygning, katedralen Jomfrufødselskirken (1490), blev bygget i sten for fyrsterne af Rostov. Dette bygningsværk er den bedst bevarede af de tre søsterkatedraler opført i 1490'erne i det nordlige Rusland. Alle indvendige vægge er beklædt med uvurderlige freskoer af den store middelalderlige maler Dionisius. Kirken er den sidste overlevende russiske middelalderkirke, hvor væggene er helt malede. I løbet af 1530'erne blev der tilbygget et skatkammer, et refektorium, og den unikke Bebudelseskirke udstyret med et beffroi. På den tid nød klosteret særlige privilegier fra Ivan den Grusomme, og ejede omkring 60 landsbyer i nærheden. Zaren besøgte ofte klostret som pilgrim. I Forvirringens tid blev klostret hærget af polsk-litauiske tropper. Under genopbygningen blev de sidste bygninger tilføjet til komplekset: den teltlignende Sankt Martinian kirke (1641), en forsvarskirke (1650), og et klokketårn (1680). Beffroiet (1638) siges at være det ældste i Rusland. Da klostret gradvist mistede sin religiøse betydning, blev forvandlet til et sted for eksil for fremtrædende gejstlige, blandt andet patriarken Nikon. Klosteret blev nedlagt af kejser Paul i 1798, men geninviet som et kloster i 1904. Tyve år senere blev klosteret lukket af bolsjevikkerne og omdannet til et museum i 1975. Museet er en del af Russky Sever Nationalpark (~ Russisk Nord Nationalpark) siden 1991. Fra januar 2013 er billeder af klosteret og område tilgængelige via Google Street View. Noter Eksterne henvisninger Alle freskoer på Ferapontov Kloster online Arkiveret 23. september 2015 hos Wayback Machine (russisk) Klosterets officielle hjemmeside Arkiveret 27. november 2015 hos Wayback Machine (engelsk) Ferapontovo: Medieval Treasure in the Russian North Arkiveret 10. april 2010 hos Wayback Machine William C. Brumfield, April 6, 2010, Russia Now, artikel med fotos.