NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Варшавский вокзал (Гатчина)

Варша́вский вокза́л — пассажирский терминал железнодорожной станции Гатчина-Варшавская на линиях Санкт-Петербург — Луга, Санкт-Петербург — Ивангород, один из двух вокзалов города Гатчины Ленинградской области. Расположен у пересечения улиц Карла Маркса и Чкалова. На станции останавливаются все проходящие через неё пригородные поезда. Около вокзала расположена конечная остановка большинства городских и пригородных автобусных маршрутов. История Движение по Петербурго-Варшавской железной дороге от Санкт-Петербурга до Гатчины было открыто 31 октября (12 ноября) 1853 года. На участке Гатчина — Луга — 5 (17) декабря 1853 года. В 1858 году был готов проект постоянной станции и пассажирского здания, который разработал архитектор П. О. Сальманович. Вокзал представлял собой вытянутый павильон с арочными окнами и дверями, в котором императорскую половину от кассового зала и вестибюлей 1-го, 2-го и 3-го классов отделял сквозной проход. Пассажирское здание было открыто 10 февраля 1859 года}[по какому календарю?]. В 1858—1859 годах построен Газовый завод, — станция освещалась газом с 8 февраля 1859 года}[по какому календарю?]. В 1870 году станция стала узловой: построена ветка на станцию Гатчина — Товарная — Балтийская, соединившая с Балтийской ж. д. В 1888 году инженер Ф. Ясинский разработал проект металлического навеса над пассажирской платформой. В 1895 году была построена электрическая станция для освещения железнодорожной станции. Во время Великой Отечественной войны и оккупации вокзал был разрушен. После войны было построено новое здание вокзала в классическом стиле по проекту архитектора Д. П. Бурышкина. В 1966 году был электрифицирован грузовой парк в составе участка Гатчина-Пассажирская-Балтийская - Сиверская. В 1967 году пути пассажирского парка станции были электрифицированы, с 6 ноября сообщение с Ленинградом стало осуществляться и электропоездами. В 2000-е годы вокзал прошёл капитальный ремонт. В 2009 году на станции установлена автоматизированная система контроля оплаты проезда с турникетами. Галерея Литература Родионова Т. Ф. Гатчина в XIX веке // Гатчина: Страницы истории. — 2-е изд., испр. и доп. — Гатчина: Изд. СЦДБ, 2006. — 240 с. — 3000 экз. — ISBN 5-943-31111-4. Кючарианц Д. А., Раскин А. Г. Архитектурные достопримечательности города // Гатчина: Художественные памятники. — СПб.: Лениздат, 2001. — 318 с. — (Петербургская коллекция). — 5000 экз. — ISBN 5-289-02007-1. Перевезенцева Н. А. Варшавские ворота города (вместо заключения) // По Балтийской железной дороге от Петербурга до Гатчины. — СПб.: Остров, 2004. — С. 145—147. — ISBN 5-94500-007-8. Примечания Ссылки Гатчина. Вокзалы
Сусаніно (Ленінградська область)

Сусаніно (рос. Сусанино) — селище у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 2560 осіб. Належить до муніципального утворення Сусанинське сільське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Сусанинське сільське поселення. Населення Чисельність населенняРік0500100015002000250030001860189019201950198020102040Сусанино (Ленинградская область)Статистика населення.mw-chart-ecb3d9ac9710ed32129885c8d217d1cfe955cac3c9be406ece0170c2068fd5f154af252580977995436e4c75aa4f7adcaddc3437e346c72e5450ebbdb6faace0__zr220677-cls-1138640:hover{pointer-events:none}.mw-chart-ecb3d9ac9710ed32129885c8d217d1cfe955cac3c9be406ece0170c2068fd5f154af252580977995436e4c75aa4f7adcaddc3437e346c72e5450ebbdb6faace0__zr220677-cls-1138641:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-ecb3d9ac9710ed32129885c8d217d1cfe955cac3c9be406ece0170c2068fd5f154af252580977995436e4c75aa4f7adcaddc3437e346c72e5450ebbdb6faace0__zr220677-cls-1138642:hover{cursor:pointer}.mw-chart-ecb3d9ac9710ed32129885c8d217d1cfe955cac3c9be406ece0170c2068fd5f154af252580977995436e4c75aa4f7adcaddc3437e346c72e5450ebbdb6faace0__zr220677-cls-1138643:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-ecb3d9ac9710ed32129885c8d217d1cfe955cac3c9be406ece0170c2068fd5f154af252580977995436e4c75aa4f7adcaddc3437e346c72e5450ebbdb6faace0__zr220677-cls-1138644:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Сяськелево

Сяськелево (рос. Сяськелево) — присілок у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 2223 особи. Належить до муніципального утворення Сяськелевське сільське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Сяськелевське сільське поселення. Населення Чисельність населенняРік0500100015002000250018301860189019201950198020102040СяськелевоСтатистика населення.mw-chart-fcc479f12d580b04ff617c7bc080d2b680532b4a69e55ab5db987dcb09d1e8bc153e72a13b1b4fffeea972e2c0b1c60cbbd44f5c8f5693bdbd9028f7e2ae4518__zr211267-cls-1089066:hover{pointer-events:none}.mw-chart-fcc479f12d580b04ff617c7bc080d2b680532b4a69e55ab5db987dcb09d1e8bc153e72a13b1b4fffeea972e2c0b1c60cbbd44f5c8f5693bdbd9028f7e2ae4518__zr211267-cls-1089067:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-fcc479f12d580b04ff617c7bc080d2b680532b4a69e55ab5db987dcb09d1e8bc153e72a13b1b4fffeea972e2c0b1c60cbbd44f5c8f5693bdbd9028f7e2ae4518__zr211267-cls-1089068:hover{cursor:pointer}.mw-chart-fcc479f12d580b04ff617c7bc080d2b680532b4a69e55ab5db987dcb09d1e8bc153e72a13b1b4fffeea972e2c0b1c60cbbd44f5c8f5693bdbd9028f7e2ae4518__zr211267-cls-1089069:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-fcc479f12d580b04ff617c7bc080d2b680532b4a69e55ab5db987dcb09d1e8bc153e72a13b1b4fffeea972e2c0b1c60cbbd44f5c8f5693bdbd9028f7e2ae4518__zr211267-cls-1089070:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Кивиниемский шанец

Кивиниемский шанец — земляное укрепление, построенное в XVIII веке у протоки между озерами Вуокса и Суванто, прикрывавшее дорогу из Петербурга в Кексгольм. Рядом находится деревня Варшко, бывшая Кивиниеми. Памятник истории и культуры федерального значения. К. В. Назаренко и В. И. Смирнов относят начало строительства первоначальных укреплений к 1720-м годам, одновременно со строительством Улицкого шанца. Название Кивиниеми в переводе с финского означает «каменный мыс». Окладные книги Водской пятины упоминают большое количество мелких деревень на «каменке», как у «Сванского озера», так и у Вуоксы. Описание Квадратный в плане редут с валангами для установки артиллерии по углам окружен рвом и ложементом в форме восьмиконечной звезды. Длина фасов около 60 м, высота валов 2 — 2.5 м, ширина валангов — до 5.4 м, длина от углов — около 15 м. Вдоль валов сохранились остатки широких банкет (до 1,7—1,9 м) для расстановки стрелков. Согласно описанию К. В. Назаренко и В. И. Смирнова земля в центре подсыпана примерно на метр, вход был выполнен в середине фаса предположительно с южной стороны в сторону дороги и прикрывался выступом ложемента. Они считают, что первоначально был выстроен редут, высотой около 1.3 м, за которым стрелки могли стоять прямо на земле. Впоследствии, в 1740-х годах валы были досыпаны и появился ложемент. По их расчетам с учетом тактики XVII века на банкете можно было установить 360 солдат в одну или до 600 в две линии, и еще от 400 до 660 человек в ложементе. При этом в описании К. В. Назаренко и В. И. Смирнова заметно значительное количество неточностей, так, они называют ложемент семиконечным, берег Вуоксы с дорогой на соседний Сувек-шанец — южным, а фому редута — ромбом с углами в 80° и 100°. Примечания Ссылки Строительство дороги Лосево — Каменногорск уперлось в редут. 47 Новостей Ленинградской области. Архивировано 5 марта 2018. Дата обращения: 5 марта 2018.
Карташевська

Карташевська (рос. Карташевская) — селище у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 536 осіб. Належить до муніципального утворення Кобринське сільське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Кобринське сільське поселення. Населення Чисельність населенняРік4905005105205305405505602006200820102012201420162018КарташевскаяСтатистика населення.mw-chart-06752ea2038cb5adb954c472bbb4c33553deae7b749402a3deccac3d2ddfe994d17d34996aae8ed9af49ca01dac4b4b2b0036ccd53a5a7daf75ffa809e11b9c1__zr211269-cls-1089076:hover{pointer-events:none}.mw-chart-06752ea2038cb5adb954c472bbb4c33553deae7b749402a3deccac3d2ddfe994d17d34996aae8ed9af49ca01dac4b4b2b0036ccd53a5a7daf75ffa809e11b9c1__zr211269-cls-1089077:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-06752ea2038cb5adb954c472bbb4c33553deae7b749402a3deccac3d2ddfe994d17d34996aae8ed9af49ca01dac4b4b2b0036ccd53a5a7daf75ffa809e11b9c1__zr211269-cls-1089078:hover{cursor:pointer}.mw-chart-06752ea2038cb5adb954c472bbb4c33553deae7b749402a3deccac3d2ddfe994d17d34996aae8ed9af49ca01dac4b4b2b0036ccd53a5a7daf75ffa809e11b9c1__zr211269-cls-1089079:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-06752ea2038cb5adb954c472bbb4c33553deae7b749402a3deccac3d2ddfe994d17d34996aae8ed9af49ca01dac4b4b2b0036ccd53a5a7daf75ffa809e11b9c1__zr211269-cls-1089080:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Кастино

Кастино (рос. Кастино) — присілок у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 9 осіб. Належить до муніципального утворення Сяськелевське сільське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Сяськелевське сільське поселення. Населення Чисельність населенняРік05010015020025030018301860189019201950198020102040КастиноСтатистика населення.mw-chart-510bf00640734246ab14dc61f099e024cd4a7b0bb9cb5835805dfe14a364810d9ced28e328c627c72f8376b59cf5b11bc90331f6e8358c0a8cbfa54549846d48__zr220683-cls-1138670:hover{pointer-events:none}.mw-chart-510bf00640734246ab14dc61f099e024cd4a7b0bb9cb5835805dfe14a364810d9ced28e328c627c72f8376b59cf5b11bc90331f6e8358c0a8cbfa54549846d48__zr220683-cls-1138671:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-510bf00640734246ab14dc61f099e024cd4a7b0bb9cb5835805dfe14a364810d9ced28e328c627c72f8376b59cf5b11bc90331f6e8358c0a8cbfa54549846d48__zr220683-cls-1138672:hover{cursor:pointer}.mw-chart-510bf00640734246ab14dc61f099e024cd4a7b0bb9cb5835805dfe14a364810d9ced28e328c627c72f8376b59cf5b11bc90331f6e8358c0a8cbfa54549846d48__zr220683-cls-1138673:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-510bf00640734246ab14dc61f099e024cd4a7b0bb9cb5835805dfe14a364810d9ced28e328c627c72f8376b59cf5b11bc90331f6e8358c0a8cbfa54549846d48__zr220683-cls-1138674:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Каушта

Каушта (рос. Каушта) — присілок у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 32 особи. Належить до муніципального утворення Вирицьке міське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Вирицьке міське поселення. Населення Чисельність населенняРік303540455055602006200820102012201420162018КауштаСтатистика населення.mw-chart-23019e1163486bda904fe4999bc9bfba86936da2ff84ce636d43c87cf3fc1ab33f4014fde67a23cb059637494bfcd88513529c2ccf6a3228aaec3faa316ec10e__zr220685-cls-1138680:hover{pointer-events:none}.mw-chart-23019e1163486bda904fe4999bc9bfba86936da2ff84ce636d43c87cf3fc1ab33f4014fde67a23cb059637494bfcd88513529c2ccf6a3228aaec3faa316ec10e__zr220685-cls-1138681:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-23019e1163486bda904fe4999bc9bfba86936da2ff84ce636d43c87cf3fc1ab33f4014fde67a23cb059637494bfcd88513529c2ccf6a3228aaec3faa316ec10e__zr220685-cls-1138682:hover{cursor:pointer}.mw-chart-23019e1163486bda904fe4999bc9bfba86936da2ff84ce636d43c87cf3fc1ab33f4014fde67a23cb059637494bfcd88513529c2ccf6a3228aaec3faa316ec10e__zr220685-cls-1138683:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-23019e1163486bda904fe4999bc9bfba86936da2ff84ce636d43c87cf3fc1ab33f4014fde67a23cb059637494bfcd88513529c2ccf6a3228aaec3faa316ec10e__zr220685-cls-1138684:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Кремено (Ленінградська область)

Кремено (рос. Кремено) — присілок у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 3 особи. Належить до муніципального утворення Вирицьке міське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Вирицьке міське поселення. Населення Чисельність населенняРік345672006200820102012201420162018Кремено (Ленинградская область)Статистика населення.mw-chart-6b42e7287f31449df37ebe0d8166d5b19352d6fff8adebb4898aed60db06a3066f955472b8dfeedfbeaa2162002779a5bedd41b153e55894d6d45418d4537ef3__zr191855-cls-993160:hover{pointer-events:none}.mw-chart-6b42e7287f31449df37ebe0d8166d5b19352d6fff8adebb4898aed60db06a3066f955472b8dfeedfbeaa2162002779a5bedd41b153e55894d6d45418d4537ef3__zr191855-cls-993161:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-6b42e7287f31449df37ebe0d8166d5b19352d6fff8adebb4898aed60db06a3066f955472b8dfeedfbeaa2162002779a5bedd41b153e55894d6d45418d4537ef3__zr191855-cls-993162:hover{cursor:pointer}.mw-chart-6b42e7287f31449df37ebe0d8166d5b19352d6fff8adebb4898aed60db06a3066f955472b8dfeedfbeaa2162002779a5bedd41b153e55894d6d45418d4537ef3__zr191855-cls-993163:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-6b42e7287f31449df37ebe0d8166d5b19352d6fff8adebb4898aed60db06a3066f955472b8dfeedfbeaa2162002779a5bedd41b153e55894d6d45418d4537ef3__zr191855-cls-993164:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Lampovo

Lampovo (Russian: Лампово) is a holiday village located in Gatchinsky District, Leningrad Oblast, Russia. Its geographical coordinates are 59° 17' 0" N, 30° 4' 0" E. It has a population of 1487 people (2010 census) The center of the town is 97 meters above sea level. History Source: The name Lampovo goes back to the Ingrian word "lyamppi", which means "a lively, lively place." This name was first mentioned by Tsarevich Alexei, in 1770, who owned this area. Over time, like many Finnish names of surrounding villages, Lamppi transformed into Lampovo. In the beginning of the 18th century, the first settlers arrived in this village, the natives of the Arkhangelsk and Vologda oblasts. The peasants of the village of Lampovo were ranked in the parish of the Orlyna Savior-Transfiguration Church. The Chapel of St. Nicholas the Wonderworker was constructed in Lampovo, located near the Lampovsky cemetery. Precise information about the closing time of the church in Lampovo has not been preserved, but indirect evidence indicates that it operated until the end of the 1920s. The present community in Lampovo is made up of holiday housing. Transport Buses 120-T, 505, 506, 506A, 507 from Siversky are available. There is a train station located 1 kilometer west from the village. Attractions The Chapel of St. Nicholas "Pavlov's House" - a monument of wooden architecture built in 1863. References
Лампово (присілок)

Лампово (рос. Лампово) — присілок у Гатчинському районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 1460 осіб. Належить до муніципального утворення Дружногорське міське поселення. Географія Населений пункт розташований на південній околиці міста Санкт-Петербурга. Історія Згідно із законом від 16 грудня 2004 року № 113—оз належить до муніципального утворення Дружногорське міське поселення. Населення Чисельність населенняРік1460148015001520154015602006200820102012201420162018Лампово (деревня)Статистика населення.mw-chart-495b98783de5d5c01b989ea3d06763ace72bf86c62ed8a6a72d297a935114fdee7c4c6c61a632bd639336ecab5acc2296ac06a41c50f3a57aabe6e4bd2ed582c__zr211272-cls-1089100:hover{pointer-events:none}.mw-chart-495b98783de5d5c01b989ea3d06763ace72bf86c62ed8a6a72d297a935114fdee7c4c6c61a632bd639336ecab5acc2296ac06a41c50f3a57aabe6e4bd2ed582c__zr211272-cls-1089101:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-495b98783de5d5c01b989ea3d06763ace72bf86c62ed8a6a72d297a935114fdee7c4c6c61a632bd639336ecab5acc2296ac06a41c50f3a57aabe6e4bd2ed582c__zr211272-cls-1089102:hover{cursor:pointer}.mw-chart-495b98783de5d5c01b989ea3d06763ace72bf86c62ed8a6a72d297a935114fdee7c4c6c61a632bd639336ecab5acc2296ac06a41c50f3a57aabe6e4bd2ed582c__zr211272-cls-1089103:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-495b98783de5d5c01b989ea3d06763ace72bf86c62ed8a6a72d297a935114fdee7c4c6c61a632bd639336ecab5acc2296ac06a41c50f3a57aabe6e4bd2ed582c__zr211272-cls-1089104:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Baltisches Werk

Baltisches Werk (Балтийский завод Baltijski sawod) ist der Name eines Maschinenbau- und Schiffbaubetriebes in Sankt Petersburg, Russland. Es wurde 1856 als Schiffswerft von dem 1804 in Schottland geborenen Marc MacPherson (Марк Львович Макферсон) und dem Petersburger Kaufmann Matwei Jegorowitsch Carr (Матвей Егорович Карр) gegründet. Das seit 1923 in Baltisches Werk umbenannte Unternehmen ist Teil der United Shipbuilding Corporation und befasst sich jetzt hauptsächlich mit dem Bau von Handelsschiffen. 1856–1874: Carr and MacPherson MacPherson war bis 1853 als Ingenieur auf der kaiserlichen Yacht Newka tätig. Daneben betrieb er in St. Petersburg eine mechanische Werkstatt. 1856 schlug er Carr die Gründung eines Unternehmens vor, das neben einer Gießerei und einer mechanischen Werkstatt auch eine Werft umfassen sollte. Die Werksanlagen wurden im südwestlichen Teil der Wassiljewski-Insel in St. Petersburg eingerichtet. Bis 1872 war der 1879 verstorbene MacPherson Direktor und leitender Ingenieur des Unternehmens. Unter der Ägide von Carr and MacPherson wurde 1861 das erste gepanzerte russische Kriegsschiff, das Kanonenboot Opyt gebaut, 1866 das erste russische Unterseeboot. In der Folgezeit war die Werft am Bau mehrerer Kriegsschiffe der Kaiserlich Russischen Marine beteiligt und neben den Admiralitätswerften einer der Träger der russischen Flottenrüstung. So baute Carr and MacPherson beispielsweise zwei Kanonenboote der Uragan-Klasse und die Panzerfregatte Admiral Lasarew. Neben Schiffen wurden auch Dampfmaschinen und Ausrüstungsteile für die russische Flotte geliefert. 1874 geriet das Unternehmen in wirtschaftliche Schwierigkeiten und wurde an den russischen Prinzen Ochtomski verkauft. Ab 1923 Baltisches Werk Nach der Großen Sozialistischen Oktoberrevolution wurde die Werft enteignet und zunächst als Werk Nr. 189 bezeichnet. Am 7. November 1922 wurde die Werft nach dem französischen Kommunisten André Marty umbenannt. Nach der Oktoberrevolution gab es ernsthafte Probleme wegen niedriger Kapazitätsauslastung, dennoch beschlossen die zu diesem Zeitpunkt registrierten 245 Mitarbeiter am 5. Juni 1923 die Erhaltung der Anlage, die nunmehr den Namen Baltisches Werk trug. Eines der Produkte des Betriebes aus dieser Zeit war beispielsweise die dieselelektrische Lokomotive SŽD-Baureihe Щэл1 von 1924. 1936 wurde die Werft nach Grigori Ordschonikidse umbenannt. Unter anderem baute sie in den 1920er bis 1940er Jahren U-Boote, seit 1936 zwei Kreuzer der Kirow-Klasse und seit 1949 Kreuzer der Swerdlow-Klasse. Von 1975 bis 2007 wurden unter anderem neun Atomeisbrecher auf der Werft gebaut. Weblinks Webseite des Unternehmens, englische Fassung Russian preparations for war, veröffentlicht in: Nelson Examiner and New Zealand Chronicle, 1864 (englisch) Literatur Norman Polmar: The Naval Institute guide to the Soviet Navy. United States Naval Institute, 1991, ISBN 978-0-87021-241-3 (englisch).
Baltic Shipyard

The OJSC Baltic Shipyard (Baltiysky Zavod, formerly Shipyard 189 named after Grigoriy Ordzhonikidze) (Russian: Балтийский завод имени С. Орджоникидзе) is one of the oldest shipyards in Russia and is part of United Shipbuilding Corporation today. It is located in Saint Petersburg in the south-western part of Vasilievsky Island. It is one of the three shipyards active in Saint Petersburg. Together with the Admiralty Shipyard it has been responsible for building many Imperial Russian battleships as well as Soviet nuclear-powered icebreakers. Currently it specializes in merchant ships while the Admiralty yard specializes in diesel-electric submarines. In addition, it is responsible for construction of Russian floating nuclear power stations. History The shipyard was founded in 1856 by the St. Petersburg merchant M. Carr and the Scotsman Murdoch. L. MacPherson. It subsequently became the Carr and MacPherson yard. In 1864 it built two monitors of the Uragan class. In 1874 the shipyard was sold to Prince Ochtomski. In 1934 the shipyard started work on the three prototypes for the S-class submarine, based on a German design produced by the Dutch company Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw. The Soviets renamed the shipyard Zavod 189 'im. Sergo Ordzhonikidze' on 30 December 1936. At the time of the collapse of Vladimir Vinogradov's Inkombank during the 1998 Financial crisis, Inkombank held a 16% stake in Baltic Shipyard. 21st century Nowadays the shipyard manufactures warships, large tonnage cargo and ice-class vessels. As of 2021, it employs more than 6000 people. It has built more than 600 vessels. In 2011 the shipyard came under control of JSC United Shipbuilding Corporation (USC), its vice-president Valery Venkov took the CEO post. In the mid-2010s the shipyard launched a series of Project 22220, the largest and most powerful nuclear-powered ice-breakers designed to ensure year-round navigation in the western Arctic. In June 2016, nuclear icebreaker Arktika was launched. On September 22, 2017, Sibir was floated out. On May 25, 2019, the 173 metre-long nuclear-powered arctic ice breaker Ural had its ceremonial launch. The technical laying of the fourth vessel, named Yakutia, took place on May 26, 2020. See also MV Highlanders and MV Blue Puttees are ferries with Marine Atlantic built mostly in this shipyard and final assembly at Fosen Mekaniske Verksteder (Fosen Yards) in Rissa, Norway Peresvet-class battleship Borodino-class battleship Borodino-class battlecruiser Andrei Pervozvanny-class battleship Gangut-class battleship Kronshtadt-class battlecruiser Sverdlov-class cruiser Russian battlecruiser Petr Velikiy Taimyr-class nuclear icebreaker Dekabrist-class submarine Baltijos Laivų Statykla in Lithuania Arktika-class icebreaker Admiralty Shipyard Severnaya Verf Russian floating nuclear power station References External links Official website (in Russian) Official website (in English) Baltiysky Zavod JSC on Federation of American Scientists Baltic Shipyard on Nuclear Threat Initiative
Astilleros del Báltico

Los Astilleros del Báltico (en ruso: Балтийский завод), inicialmente conocido como Fábrica 189 y luego rebautizado S. Ordzhnikidze (en ruso: Балтийский завод имени С. Орджоникидзе), es uno de los astilleros más antiguos de Rusia. Está ubicado en San Petersburgo en la parte sudoccidental de la Isla Vasilievski. Es uno de los tres astilleros más activos de San Petersburgo. Junto con los Astilleros del Almirantazgo, fue el responsable de la construcción de la mayor parte de los barcos de guerra del Imperio ruso, así como de los rompehielos nucleares soviéticos. Actualmente está especializado en barcos mercantes, mientras que los Astilleros del Almirantazgo se especializan en submarinos diésel-eléctricos. Historia El astillero fue fundado en 1856 en San Petersburgo por M. Carr y el escocés M. L. MacPherson, por ello denominándose "Astilleros Carr & MacPherson".​ En 1984 fueron construidos dos monitores de Clase Uragan.​ En 1874 los astilleros fueron vendidos al Príncipe Ochtomski.​ En 1934 el astillero inició la construcción de tres prototipos de submarinos soviéticos de clase S, en base al diseño alemán producido por la empresa holandesa Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw. El 30 de diciembre de 1936 la fábrica cambió el nombre de "Fábrica 189" a las de "Sergo Ordzhonikidze" en honor al dirigente soviético. Referencias Enlaces externos Home Page (en ruso) (en inglés) Baltiysky Zavod JSC en la "Federation of American Scientists. Russia: Baltic Shipyard