NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pustoschka

Pustoschka (russisch Пустошка) ist eine Kleinstadt in der Oblast Pskow (Russland) mit 4619 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geografie Die Stadt liegt in der Welikaja-Ebene etwa 190 Kilometer südlich der Oblasthauptstadt Pskow am Flüsschen Krupaja sowie dem Krupeiskoje-See im Einzugsbereich der Welikaja. Pustoschka ist Verwaltungszentrum des gleichnamigen Rajons. Die Stadt liegt an der auf diesem Abschnitt 1901 eröffneten Eisenbahnstrecke Moskau–Riga (Streckenkilometer 558). Bei Pustoschka kreuzen sich die Fernstraßen M9 Moskau–Welikije Luki–lettische Grenze (weiter über Rēzekne nach Riga) und M20 von Sankt Petersburg nach Newel und weiter über Belarus in die Ukraine (Kiew, Odessa). Geschichte Pustoschka entstand um 1900 als Stationssiedlung im Zusammenhang mit dem Bau der Eisenbahnstrecke Moskau–Windawa. 1925 wurde das Stadtrecht verliehen. Im Zweiten Weltkrieg wurde Pustoschka am 16. Juli 1941 von der deutschen Wehrmacht besetzt. Die in Pustoschka verbliebenen siebzig Juden wurden im Februar 1942 ghettoisiert und Anfang März 1942 von den Deutschen ermordet. Am 27. Februar 1944 wurde der Ort von Truppen der 2. Baltischen Front der Roten Armee im Rahmen der Staraja-Russa-Noworschewer Operation zurückerobert. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten (1926 gerundet) Kultur und Sehenswürdigkeiten Beim Dorf Sawolotschje am See Podzo befinden sich mehrere Hügelgräbergruppen aus der zweiten Hälfte des 1. Jahrtausends vor Christus. Wirtschaft In Pustoschka gibt es Betriebe der Holzwirtschaft und der Lebensmittelindustrie. Literatur Pustoshka, in: Guy Miron (Hrsg.): The Yad Vashem encyclopedia of the ghettos during the Holocaust. Jerusalem : Yad Vashem, 2009, ISBN 978-965-308-345-5, S. 625 Weblinks Webseite der Stadtverwaltung (russisch) Pustoschka auf mojgorod.ru (russisch) Einzelnachweise
Poustochka

Poustochka (en russe : Пустошка) est une ville de l’oblast de Pskov, en Russie, et le centre administratif du raïon de Poustochka. Sa population s'élevait à 4 295 habitants en 2014. Géographie Poustochka est située sur la rivière Kroupeïa, à 178 km au sud-est de Pskov, Histoire Poustochka est fondée en 1901 en raison de la construction d'une gare de chemin de fer sur la nouvelle ligne Moscou – Riga. Elle a le statut de ville depuis 1925. Population Recensements (*) ou estimations de la population Notes et références Liens externes (ru) Informations sur Poustochka (ru) Cartes topographiques Portail de la Russie
Pustoška

Pustoška (anche traslitterata come Pustoshka) è una cittadina della Russia occidentale (oblast' di Pskov), situata sul fiume Krupeja, 191 km a sudest del capoluogo. È capoluogo del Pustoškinskij rajon. Fondata nel 1901, ottenne lo status di città nel 1925. La cittadina è una fermata sulla linea ferroviaria fra Mosca e Riga. Società Evoluzione demografica Fonte: mojgorod.ru 1926: 1.600 1939: 2.600 1970: 4.600 1989: 6.300 2002: 5.509 2007: 5.100 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pustoška Collegamenti esterni (RU, EN) Sito ufficiale del censimento 2002, su perepis2002.ru. URL consultato il 24 novembre 2007 (archiviato dall'url originale il 22 giugno 2020). (RU) Mojgorod.ru.
Poestosjka

Poestosjka (Russisch: Пустошка) is een stad in de Russische oblast Pskov. Het aantal inwoners ligt rond de 5.500. Poestosjka is tevens het centrum van het gelijknamige bestuurlijke rayon. Poestosjka ligt in het zuidoosten van de oblast, 191 kilometer van Pskov. Het ligt aan de spoorlijn Moskou - Riga, op het punt waar de M-9 en de R-23 elkaar kruisen. De geschiedenis van Poestosjka gaat terug tot 1901, toen de spoorlijn Moskou - Riga gereedkwam. Voor het bouwen van een station werd een stuk braakliggend terrein (Russisch: пустошь, Poestosj) van boeren gekocht. Vanaf 1920 was Poestosjka het centrum van de Volost. In 1925 kreeg het de status van stad.
Pustoszka

Pustoszka (ros. Пустошка) – miasto w Rosji, w obwodzie pskowskim, stolica rejonu pustoszkowskiego. W 2010 roku liczyło 4619 mieszkańców. Historia W XIX w. wśród kilku niewielkich miejscowości położonych w obrębie współczesnego miasta, istniała osada Pustoszka, licząca 2 gospodarstwa. Pod koniec XIX w. na polach odkupionych od chłopów ze wsi Zwiagi, zbudowano stację kolejową Pustoszka, położoną na kolei moskiewsko-windawskiej. Po otwarciu linii w 1901 wokół stacji zaczęli osiedlać się ludzie, tworząc osadę o tej samej nazwie co stacja. Rozwój Pustoszki następował szybko – już w 1920 została ona siedzibą władz wołości, w 1925 uzyskała prawa miejskie, a 1 sierpnia 1927 została stolicą rejonu. Podczas II wojny światowej Niemcy utworzyli tu getto żydowskie. Od lutego do początku marca 1942 ok. 1000 Żydów zostało tu zamordowanych. Transport Znajduje się tu stacja kolejowa Pustoszka, położona na linii Moskwa - Siebież - Ryga. Przecinają się tu droga magistralna M9, łącząca Moskwę z granicą z Łotwą i dalej z Rygą oraz droga federalna R23, łącząca Petersburg z granicą z Białorusią i dalej z Kijowem i Odessą. Przypisy
Пустошка

Пустошка (рус. Пустошка) насељено је место са административним статусом града на западу европског дела Руске Федерације. Налази се у јужном делу Псковске области и административно припада Пустошком општинском рејону чији је уједно и административни центар. Град је основан 1901. године као железничка станица уз Московско-виндавску железницу. Према проценама националне статистичке службе за 2016. у граду је живело 4.186 становника. Географија Пустошка се налази у централном делу Пустошког рејона, односно на југу Псковске области. Град лежи на равничарском подручју на обалама реке Крупјанке, на неких 191 km југоисточно од административног центра области, града Пскова, односно на око 550 km западно од Москве. Кроз град пролазе два значајна међународна аутопута − М9 „Балтија” и М20 Санкт Петербург−Псков−Минск. Кроз град такође пролази и железничка пруга на линији Москва−Рига. Историја Пустошка је основана као насеље уз жлезничку станицу на деоници Московско-виндавско-рибинске железнице званично отворене 9. септембра 1900. године. Приликом градње железничке станице од локалних сељака из оближњег села Звјаги купљено је пусто и необрадиво земљиште (рус. пустошь) те је по томе и сама железничка станица, али и насеље које се развило око ње добило име Пустошка. Чим је пруга пуштена у промет око железничке станице су почели да се насељавају бројни становници из околних села, углавном занатлије и трговци, али и радници запослени на одржавању пруге. Све до Октобарске револуције варошица се налазила у границама тадашњег Себешког округа Витепске губерније, а након што је Витепска губернија укинута 1924. Пустошка и цела та област прелазе у границе Псковске губерније. Варошици Пустошки је 6. јуна 1925. званично додељен административни статус града. Две године касније успостављен је и Пустошки општински рејон, административна јединица у саставу Великолушког округа тада Лењинградске области. У фебруару и марту 1942. године немачки окупатори су у селу основали логор за комунисте и Јевреје у ком је побијено више од 1.000 особа, противника нацистичког окупаторског режима. Град су ослободиле јединице Црвене армије 27. фебруара 1944. године. Град је из Другог светског рата изашао готово потпуно разрушен. У границама садашње Псковске области град је од 1957. године. Демографија Према подацима са пописа становништва 2010. у граду је живело 4.619 становника, док је према проценама националне статистичке службе за 2016. град имао 4.186 становника. Види још Списак градова у Русији Псковска област Пустошки рејон Референце Спољашње везе Пустошка у енциклопедији „Мој град” Пустошка железничка станица на сајту Псковских железница
Franz Josefs Land

Franz Josefs land (russisk: Земля Франца Иосифа, Zemlja Frantsa Iosifa) er en russisk øgruppe i Ishavet, øst for Svalbard og vest for Novaja Zemlja. Øgruppen består af 191 øer og har et areal på 16.134 km². Øerne har ingen fastboende. De administreres af Arkhangelsk oblast. Kap Fligely på øen Rudolføen er det nordligste punkt af Europa, Eurasien, og Rusland og er 911 km fra Nordpolen. Historie Øgruppen blev opdaget i 1873 af en ekspedition ledet af Julius von Payer og Karl Weyprecht fra Østrig-Ungarn. De opkaldte øerne efter kejser Franz Joseph 1. af Østrig-Ungarn. Øerne blev i 1926 en del af Sovjetunionen. Norge, som på den tid omtalte øerne som Fridtjof Nansen Land, protesterede på indlemmelsen, da Norge også ønskede suverænitet over øerne. Menneskelig aktivitet Turistrejser til øgruppen er stærkt begrænset. Der findes ingen infrastruktur, og man kan kun komme til øerne med isbryder, typisk fra Murmansk. I 2012 var der otte landgange på øerne. En medvirkende faktor til det lave antal turister er, at det er vanskeligt at få tiladelse til at besøge øerne, og fordi Kolabugten ofte er lukket som følge af militærøvelser. Den hyppigste transport til øerne er en 3-ugers tur til Nordpolen med den atomdrevne isbryder 50 Let Pobedy, som stopper ved øerne på sin rute. De mest populære turistdestinationer er områder med fuglefjelde og hvalroskolonier som Kap Flora på Northbrookøen og Kap Rubini på Hookerøen, samt historiske steder som Fridtjof Nansens hytte på Jacksonøen. Ofte bliver turisterne fløjet ind til øerne med helikopter. Galleri Referencer Litteratur Julius Payer: New Lands within the Arctic Circle. Narrative of the Discoveries of the Austrian Ship Tegetthoff in the Years 1872-74 (D. Appleton, New York 1877) Fridtjof Nansen: Farthest North. Being the Record of a Voyage of Exploration of the Ship FRAM 1893-96. (Archilbald Constable and Co, Westminster 1897) Frederick G. Jackson: A Thousand Days in the Arctic (Harper & Brothers Publishers, New York and London 1899) Luigi Amedeo of Savoy: On the Polar Star in the Arctic Sea (Dodd, Mead & Co., New York 1903 and Hutchinson & Co., London 1903) Anthony Fiala: Fighting the Polar Ice (Doubleday, Page & Company, New York 1906) Gunnar Horn: Franz Josef Land. Natural History, Discovery, Exploration and Hunting (Skrifter om Svalbard og Ishavet No. 29. Oslo 1930) Barr, Susan (1995). Franz Josef Land. Oslo: Norwegian Polar Institute. ISBN 82-7666-095-9. Lück, Michael (2008). The Encyclopedia of Tourism and Recreation in Marine Environments. CABI. ISBN 978-1-84593-350-0. Arkiveret fra originalen 30. december 2019. Hentet 13. januar 2019. Eksterne henvisninger
Ferenc József-föld

A Ferenc József-föld (oroszul Земля Франца Иосифа [Zemlja Franca Ioszifa]) egy Oroszországhoz tartozó szigetcsoport közel az Északi-sarkhoz. A Jeges-tengeren található Novaja Zemljától (Új-Föld) északra és a Spitzbergáktól keletre. 191 jéggel borított szigetből áll és gyakorlatilag lakatlan. Földrajz Fekvése A 80,0° és 81,9° északi szélességi fok közötti terület, az Északi-sarkhoz legközelebbi szigetcsoport, amelyik Eurázsiához tartozik. Legészakibb pontja a Fligely-fok a Rudolf-szigeten. A szigetcsoport csak 900–1110 kilométerre van az Északi-sarktól, közelebb, mint bármelyik földdarab, kivéve a kanadai Ellesmere-szigetet és Grönlandot. A szigetek elérése hajóval csak a nyári hónapokban, azon belül is csak néhány hétig lehetséges. Időjárás Januárban az átlagos napi legalacsonyabb hőmérséklet −15 °C a legmagasabb −10,5 °C. Júliusban az átlagos napi legalacsonyabb 0 °C a legmagasabb 2,2 °C. Az évi középhőmérséklet −12,8 °C. Az utóbbi 30 évben a legmagasabb regisztrált hőmérséklet 13 °C volt, a legalacsonyabb pedig −54 °C. Csapadék egész évben előfordulhat, de a legtöbb tavasszal és ősszel esik. A nagy köd gyakori nyár vége felé. A Nagurszkoje és SzevMeteo állomás adataiból. Állatvilág A helyi állatok közül a legjellemzőbb a jegesmedve, a sarki róka és a rozmár. Sokféle madár, például sirályok, csüllők. Belugát, azaz fehér delfint is gyakran látnak a parti vizekben. Találtak a Hooker-szigeten szarvasagancsot is, valószínűleg 1300 éve egy melegebb időszakban jutottak fel idáig rénszarvasok. Történelem A szigetcsoportot 1873-ban fedezte fel egy osztrák–magyar expedíció Julius von Payer és Karl Weyprecht vezetésével, akik az uralkodó iránti tiszteletből I. Ferenc József után nevezték el. Az egyik szigetcsoport az expedíciót támogató Zichy Edmundról a Zichy-föld elnevezést kapta. A Monarchia nem jelentette be az igényét a szigetcsoportra, később Norvégia és a Szovjetunió is magának követelte azt. Utóbbi 1926-ban hivatalosan is saját birtokának nyilvánította a területet, és mivel a válaszul útnak indított két norvég hajó elakadt a jégben, a szovjet Georgij Szedov jégtörő legénysége hamarabb érkezett meg náluk. A szovjet kormány 1932-ben annektálta a területet, az Orosz SZSZSZK-hoz csatolta és katonai bázisokat létesített. A terület ma is Oroszországhoz tartozik. Katonai és tudományos kutatási célokból néhány szigeten megtelepültek. Az idelátogatás külön engedélyhez kötött. Jegyzetek További információk Pusztuló szovjet katonai járművek a Ferenc József-földön Térkép a Ferenc József-földről – 1:200.000 Térkép a Ferenc József-földről – 1:1.000.000 Valerian Albanov: A fehér halál országában. Küzdelem a túlélésért az Északi-sarkon; ford. Holka László; Park, Budapest, 2003 (Veszélyes övezet)
Terra de Francisco José

A Terra de Francisco José (em russo: Земля Франца-Иосифа; Zemlya Frantsa Iosifa) é um arquipélago polar russo, entre o mar de Barents, a sul, e o oceano Glacial Ártico, a norte. Recebeu este nome em homenagem ao imperador Francisco José I da Áustria-Hungria. Os territórios mais próximos são: o território norueguês de Esvalbarde, a oeste, e os arquipélagos russos de Nova Zembla, a sueste, e da Terra do Norte, a leste. A Terra de Francisco José inclui a ilha mais setentrional da Europa, a ilha Rudolfo. O arquipélago foi descoberto e explorado no final do século XIX pela expedição austro-húngara ao Polo Norte (1872-1874). Lista de ilhas As maiores, em área, são a Terra do Príncipe Jorge, a Terra de Wilczek, a ilha de Graham Bell, a Terra de Alexandra e a ilha de Hall. Poucas destas ilhas têm nomes russos. A maior parte dos nomes é de origem alemã, inglesa, americana, italiana, e, num caso, norueguesa. A maior parte das ilhas foi descoberta e denominada por ocasião da expedição de Karl Weyprecht e Julius von Payer (1872-1874), que deu os nomes em homenagem a monarcas ou membros de famílias aristocráticas austro-húngaras da época, ou a nomes de nobres que financiaram a Expedição austro-húngara ao Polo Norte. Ao contrário do resto da Rússia, onde a toponímia ligada a homenagem à nobreza foi mudada na era soviética, os nomes aristocráticos das ilhas da Terra de Francisco José permaneceram inalterados nesse período histórico. Em 1895, a expedição de Fredrick G. Jackson deu a algumas ilhas nomes de exploradores árticos britânicos e de personalidades da Royal Geographical Society, a patrocinadora da expedição. Por fim, algumas ilhas, como as Ilhas Pontremoli, foram designadas por Luigi Amedeo de Saboia-Aosta durante a expedição polar italiana de 1905. As principais ilhas são: Zemlya Aleksandry (Terra de Alexandra). A mais ocidental, com 1051 km². Ostrov Rudol'fa (Ilha Rudolfo) A mais setentrional. Ostrov Kheysa / G.M.O.Imyenya Z.T.Krenkel'a. (Ilha Heiss) Ostrov Greem-Bell (Ilha Graham Bell). Ostrov Gukera (Ilha Hooker). Ostrov Nortbruk (Ilha Northbrook Island). A mais acessível e usada para expedições polares. Ostrov Dzheksona (Ilha Jackson). O cabo Noruega 80º12 N, 55º37 E foi onde Fridtjof Nansen e Hjalmar Johansen permaneceram no inverno de 1895-96 após a tentativa falhada de atingir o Polo Norte. Uma cabana e um poste ainda lá se encontram. Ostrov Mak-Klintoka (Ilha McClintock) Ostrov Aldzher (Ilha Alger). Ostrov Nansena (Ilha Nansen). Zemlya Vilcheka (Terra de Wilczek). Ostrov Gallya (Ilha Hall) - a primeira a ser descoberta em 1873 Zemlya Georga (Terra do Príncipe Jorge). A maior do arquipélago. Ostrov Viner-Neyshtadt (Ilha Wiener Neustadt). A que tem maior altitude (620 m). Ostrov Yeva-Liv (Ilha Eva). ==Referências== Predefinição:Oblast de Arcangel
Dežela Franca Jožefa

Dežêla Fránca Jóžefa (tudi Zêmlja Fránca Jóžefa) (rusko Земля Франца-Иосифа, Zemlja Franca Josifa) je otočje v Arktičnem oceanu (Severnem ledenem morju), severno od Nove dežele in zahodno od Svalbarda. Spada v Arhangelsko oblast in predstavlja najsevernejšo otoško skupino Evrazije, saj leži med 80° in 81,9° severne zemljepisne širine. Najsevernejša točka je Rt Fligely (August von Fligely) na Rudolfovem otoku (Ostrov Rudolfa), otočje pa je le 885 km oddaljeno od severnega tečaja. Sestavlja ga 191 z ledom pokritih in večinoma nenaseljenih otokov. Eden izmed njih se imenuje tudi po Celovcu (Остров Клагенфурт). Otočje je vulkanskega nastanka, sestavljajo ga terciarne in jurske bazaltne kamnine. Čeprav otočje večinoma prekriva led, na nekaterih območjih rastejo tudi mahovi in lišaji. Severovzhodni del otočja vse leto obdaja skladasti led. Največji Georgeev otok (Georgeeva dežela) je dolg 110 km. Najvišja točka na otočju je 620 m nad morjem. Zgodovina Otočje je 30. avgusta 1873 odkrila avstro-ogrska polarna odprava Karla Weyprechta in Juliusa von Payerja z bojno ladjo SMS Tegetthoff, ki jo je financiral grof Hans Wilczek, in ga poimenovala po avstrijskem cesarju Francu Jožefu. Raziskoval ga je tudi Fridtjof Nansen. Leta 1926 je otočje v last prevzela Sovjetska zveza, nakar je bilo zaradi strateške pomembnosti, posebno kasneje v obdobju hladne vojne, zaprto za tujce. Na njem so zgradili tudi različne vojaške objekte. Glej tudi Wilhelm von Tegetthoff Zunanje povezave Predstavnosti o temi Dežela Franca Jožefa v Wikimedijini zbirki Dežela Franca Jožefa. Zemljevid in opis na Google Earth.
Sankt Petersburger Philharmonie

Die Sankt Petersburger Philharmonie (eigentlich: Sankt-Petersburger Akademische Philharmonie D. D. Schostakowitsch – russisch Санкт-Петербургская академическая филармония им. Д. Д. Шостаковича) ist eine staatliche Kultureinrichtung in Sankt Petersburg, die älteste Philharmonie Russlands. Sie umfasst zwei Konzertsäle und bietet Raum für zwei symphonische Orchester, die Sankt Petersburger Philharmoniker und das Akademische Sinfonieorchester der Sankt Petersburger Philharmonie. Geschichte 1802 entstand in Sankt Petersburg die erste Philharmonische Gesellschaft Europas. 1824 wurde in Sankt Petersburg die Missa solemnis von Ludwig van Beethoven zum ersten Mal aufgeführt. Das erste Gebäude mit dem großen Konzertsaal (Большой зал) mit über 1500 Sitzplätzen wurde 1839 nach dem Entwurf des Architekten Paul Jacot errichtet; die Fassaden wurden vom Architekten Carlo Rossi entworfen. Ursprünglich war das Gebäude für die Versammlung der Adligen (Дворянское собрание) bestimmt. Es befand sich an der Michajlowskaja-Straße 2. Am Ende der 1840er Jahre ist der Konzertsaal zum Zentrum der musikalischen Kultur von Sankt Petersburg geworden. Es traten viele berühmte Musiker dieser Zeit auf, wie Ferenc Liszt, Anton Rubinstein, Clara Schumann, Richard Wagner, Pauline Viardot-Garcia, Pjotr Iljitsch Tschaikowski, Modest Mussorgski, Nikolai Rimski-Korsakow u. a. Nach der Oktoberrevolution wurde der Saal 1921 auf „Petrograder Philharmonie“, und 1924 „Leningrader Philharmonie“ umgetauft. 1975 wurde der Name von Dmitri Schostakowitsch beigefügt. 1991 wurde das Gebäude auf „Sankt Petersburger Philharmonie“ umbenannt. Während der Leningrader Blockade, am 9. August 1942 wurde im Konzertsaal die Siebente „Leningrader“ Symphonie von Dmitri Schostakowitsch aufgeführt. Am 15. Mai 1949 wurde am Newski-Prospekt 30 der kleine Kammermusiksaal (Малый зал) mit dem Namen von Michail Glinka eröffnet. Der Saal befindet sich im sogenannten „Engelhardt-Haus“, errichtet 1761 nach den Plänen des Architekten Bartolomeo Rastrelli und umgebaut im 19. Jahrhundert von Paul Jacot. In den Sälen der Sankt Petersburger Philharmonie treten zwei fast gleichnamige Orchester auf: Verdientes Kollektiv der Russischen Föderation – Sankt Petersburger Philharmoniker (Chefdirigent: Juri Temirkanow, 2. Dirigent: Nikolai Alexejew) Akademisches Sinfonieorchester der Sankt Petersburger Philharmonie (Ehrendirigent: Alexander Dmitrijew, Dirigent: Wladimir Altschuler) Galerie Quellen Offizielle Webseite Geschichte der Philharmonie
Saint Petersburg Philharmonia

Saint Petersburg Philharmonia (Russian: Санкт-Петербургская филармония, romanized: Sankt-Peterburgskaya filarmoniya), officially the Saint Petersburg Academic Philharmonia Named After D. D. Shostakovich (Russian: Санкт-Петербургская академическая филармония имени Д. Д. Шостаковича, romanized: Sankt-Peterburgskaya akademicheskaya filarmoniya imeni D. D. Shostakovicha), is a music society located in Saint Petersburg, Russia, and is the name of the building where it is housed. Also there is another one building of Saint Petersburg Philharmonic Society: Malii Zal (Small Hall). The location of the Small Hall is in the city centre. The society now hosts two symphony orchestras: Saint Petersburg Philharmonic Orchestra and Saint Petersburg Academic Symphony Orchestra. The venue is named after Dmitri Shostakovich. History St. Petersburg Philharmonia was established in 1802. The building currently housing the Philharmonia was completed 1839. Architect: P. Jacot; and Facade design: C. Rossi. Location St. Petersburg Philharmonia is housed in a large building complex. Bolshoi Zal The Bolshoi Zal (Russian: Большой зал, meaning the Grand Hall) has a capacity of 1500 seats. It is one of the best known music halls in Russia. F.Liszt, H.Berlioz, R.Wagner, A.Dvořák, J.Sibelius, C.-A.Debussy, R.Strauss, S.Rachmaninoff, S.Prokofiev, D.Shostakovich, A.Scriabin, G.Mahler, A.Rubinstein, K.Schumann, P.Viardo, P.Sarasate, A.Schoenberg, I.Stravinsky, B.Bartok, P.Hindemith and others renowned musicians of the XIX-ХХ centuries performed here, and many works of such exponents of Russian classical tradition as A.Borodin, M.Mussorgsky, P.Tchaikovsky, N.Rimsky-Korsakov, A.Glazunov were premiered here. The hall's acoustics are excellent, but judged by some not to be the best in town. Anecdotes It is a well established custom in Bolshoi Zal and elsewhere in Saint Petersburg for a symphony orchestra to play "The Hymn to the Great City", composed by Reinhold Glière, praising the heroic defence in the Siege of Leningrad, as the last piece of encore music. Gallery See also Mariinsky Theatre References External links Official Site Archived 2010-03-05 at the Wayback Machine Theaters and Concert Halls in Saint Petersburg, Russia
Filarmónica de San Petersburgo

La Filarmónica de San Petersburgo​ (en ruso: Санкт-Петербургская филармония) es una sociedad musical de San Petersburgo, Rusia, fundada en 1802. Dispone de dos auditorios. El más famoso es el Bolshoi Zal (la Gran Sala), inaugurada en 1839 y diseñada por el arquitecto P. Jacot (si bien la fachada se debe a Carlo Rossi).​ Aquí tienen su sede dos orquestas sinfónicas de fama mundial: la Orquesta Filarmónica de San Petersburgo y la Orquesta Sinfónica Académica de San Petersburgo. Por su parte, la Malii Zal (La Sala Pequeña) se encuentra en el n.º 30 de la Perspectiva Nevski. Referencias