NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Moika-Palast

Der Moika-Palast oder auch Jussupow-Palast (russisch Дворец Юсуповых на Мойке, wörtlich Palast der Jussupows an der Moika) in Sankt Petersburg war von 1830 bis 1917 die Hauptresidenz der wohlhabenden russischen Adelsfamilie Jussupow. Hier wurde der vermeintliche Wunderheiler Rasputin ermordet. Geschichte Bereits in der ersten Hälfte des 18. Jahrhunderts stand hier ein Palais der Prinzessin Praskowja Iwanowna, einer jüngeren Schwester der Zarin Anna. Auf einem Stadtplan des Malers und Grafikers Michail Iwanowitsch Machajew erkennt man ebenfalls ein alleinstehendes Palais mit Barockgarten. Es handelt sich um das Palais des Staatsmanns und Militärs Pjotr Schuwalow, welches er 1742 erworben hatte. Sein Sohn, Politiker und Intellektueller Graf Andrei Schuwalow beauftragte 1770 den französischen Architekten Jean-Baptiste Vallin de La Mothe, dessen Entwürfe die Grundlage für den heutigen Bau bildeten. Schuwalows Kinder verkauften das Palais an Kaiserin Katharina II., welche es wiederum ihrer Hofdame Alexandra Branitskaya, geborene Engelhardt und Nichte von Katharinas Favoriten Grigori Potjomkin schenkte. 1830 erwarben schließlich die Jussupows das Palais und verliehen ihm nach Plänen von Andrej Michailow weitgehend seine heutige Gestalt. Vom Vorgängerbau ist lediglich der Ehrenhof mit der triumphbogenartigen Einfahrt erhalten. Die üppige Innengestaltung mit über 40.000 Kunstwerken und einem eigenen Theater konnte durchaus mit den kaiserlichen Palästen mithalten. Am bekanntesten wurde der Palast sicher für den Mord an Rasputin am 17. Dezemberjul. / 30. Dezember 1916greg. durch Felix Jussupow und seine Verbündeten, den rechtsextremen Politiker Wladimir Purischkewitsch und den Großfürsten Dmitri Pawlowitsch Romanow. Über den genauen Tathergang gibt es diverse Darstellungen. Nach der Oktoberrevolution wurde die Familie Jussupow enteignet. Im Gegensatz zu vielen anderen Gebäuden seiner Art wurde das Palais nicht einer alltäglichen, sondern einer musealen und kulturellen Nutzung übergeben, bis es 1925 in ein Lehrerbildungsanstalt umgewandelt wurde. Die Kunstwerke wurden in die Eremitage und andere Museen gebracht. Seit 2015 gibt die Statik des Gebäudes Grund zur Sorge: Die Zeit, der Baugrund und Schäden durch den Krieg haben zur Bildung von Rissen im Mauerwerk geführt. Einzelnachweise Weblinks Offizielle Website
Pałac Jusupowów nad Mojką

Pałac Jusupowów nad Mojką (ros. Дворец Юсуповых на Мойке) – rezydencja w Petersburgu, jedna z siedzib rodziny Jusupowów w dawnej stolicy Rosji, wzniesiona w latach 1830–1838 drogą przebudowy starszego pałacu Szuwałowów. Historia W XVIII w. nad Mojką, w miejscu zajmowanym obecnie przez pałac, znajdowała się rezydencja Praskowji Iwanowny, bratanicy Piotra I. W 1726 r. przekazała ona majątek Siemionowskiemu pułkowi lejb-gwardii. Kolejnym właścicielem nieruchomości był hrabia Piotr Szuwałow, który przebudował obiekt w stylu barokowym. Syn Piotra Szuwałowa, Andriej, w latach 70. XVIII w. zbudował dla siebie nowy dom, zaprojektowany przez Jeana-Baptiste’a Vallina de la Mothe. Była to rezydencja na planie rozciągniętej cyrylicznej litery „П” (odpowiada łacińskiemu P), trójkondygnacyjna w części centralnej i dwukondygnacyjna w ryzalitach bocznych. Na teren pałacu prowadziły dwa paradne wjazdy, od strony Mojki oraz od równoległej ulicy. Całość otoczono siedmiometrową klasycystyczną kolumnadą. Jeszcze pod koniec XVIII w. właścicielką pałacu została siostrzenica faworyta Katarzyny II Grigorija Potiomkina – Aleksandra Branicka. W 1830 r. nieruchomość zakupił Nikołaj Jusupow. W latach 1830–1838 na zamówienie Jusupowa, według projektu Andrieja Michajłowa przeprowadzono gruntowną przebudowę rezydencji. Wzniesiono dodatkowe skrzydło od strony wschodniej; znalazła się w nim wielka sala bankietowa z 24 kolumnami. Ryzality boczne nadbudowano o jedno piętro. We wnętrzach pałacu urządzono nowe sale balowe i gościnne. Wokół obiektu urządzono oranżerię, pawilon ogrodowy oraz park. Na początku lat 90. XIX w. według projektu Aleksandra Stiepanowa do pałacu doprowadzono kanalizację, elektryczność oraz wodę bieżącą. Kolejne przekształcenia wnętrz pałacu miały miejsce w 1914 r., urządzono wtedy m.in. nowe sale gościnne i jadalne. Po wybuchu I wojny światowej książę Feliks Jusupow urządził w jednym z pałacowych skrzydeł szpital wojskowy. W nocy z 29 na 30 grudnia (16/17 według starego stylu) 1916 r. w pałacu został zamordowany Grigorij Rasputin. Zabójstwa dokonali Feliks Jusupow, wielki książę Dymitr Pawłowicz oraz deputowany do Dumy Władimir Puriszkiewicz. Pałac został znacjonalizowany po rewolucji październikowej. W latach 1919–1925 mieściło się w nim muzeum. Następnie rozmieszczono w nim Dom Pracowników Oświaty (Dom Nauczyciela), w którym odbywały się kursy doszkalające dla nauczycieli. Wnętrza pałacu zachowano w niezmienionej postaci. W latach II wojny światowej i blokady Leningradu w obiekcie działał szpital. Budynek silnie ucierpiał wskutek ostrzałów artyleryjskich i bombardowań. Do jego remontu przystąpiono natychmiast po zakończeniu działań wojennych. W 1958 r. pałac Jusupowów zniszczył pożar, po którym kolejna renowacja obiektu trwała od 1959 do 1978 r. W 1987 r. w rezydencji umieszczono Kameralny Teatr Muzyczny. Część sal pałacowych jest również dostępna dla zwiedzających. Przypisy
Palácio Moika

O Palácio Moika ou Palácio de Yusupov (em russo: Дворец Юсуповых на Мойке, literalmente o palácio do Yusupovs no Moika) foi a principal residência dos Yussupovs, em São Petersburgo, na Rússia. O edifício foi o local do assassinato de Grigori Rasputin cometido por vários membros da corte, incluindo Félix Yussupov, no início da manhã de 17 de dezembro de 1916. História O palácio foi construído por volta de 1776 pelo arquiteto francês Jean-Baptiste Michel Vallin de La Mothe. Ao longo dos anos numerosos arquitetos bem conhecidos trabalharam no palácio, incluindo o escultor italiano Emilio Sala, produzindo uma variedade de estilos arquitetônicos. Andrei Mikhailov reconstruiu o edifício durante a década de 1830, quando os Yussupovs tornaram proprietários do edifício. Este foi o período em que o palácio atingiu sua aparência atual. De 1830 a 1917, o palácio pertenceu a casa de Yussupov, uma rica família de nobres russos conhecida por sua filantropia e coleções de arte. Na época da Rússia Imperial, o Palácio ficou conhecido como Palácio de Yussupov. Período Soviético A Revolução Russa aconteceu alguns anos após a morte de Rasputin e, uma vez que os soviéticos chegaram ao poder, confiscaram a propriedade dos nobres. Em 1925, o palácio foi entregue ao Comissariado de Educação da cidade. Enquanto a maioria dos palácios dos nobres foram convertidos para uso mundano, o Comissariado de Educação decidiu preservar o palácio como um museu público. Hoje o palácio serve como um "Palácio da Cultura para Educadores". As áreas da recepção do segundo andar e a parte do edifício associada ao assassinato de Rasputin, são mantidas como museu aberto às excursões públicas. O pátio onde Rasputin tentou fugir de seus assassinos está agora ocupado por um playground de jardim de infância adjacente ao edifício principal. Ligações externas Site oficial do Museu Referências
Volchya

The Volchya (Finnish: Saijanjoki (Saejoki, Sadejoki, Suenjoki, Sudenjoki); Russian: Волчья) is a tributary of the Vuoksi on the Karelian Isthmus (Leningrad Oblast, Russia) 0.25 to 12 kilometres (0.16 to 7.46 mi) west of the Saint Petersburg-Hiitola railroad (along the section between the stations Vaskelovo and Losevo) and flowing northwards from the Lembolovo Heights. It is 50 kilometres (31 mi) long, and has a drainage basin of 460 square kilometres (180 sq mi). Its major tributaries are in turn the Smorodinka (right, Finnish: Tungelmanjoki; Russian: Смородинка), the Belaya (left, Finnish: Valkjoki; Russian: Белая), the Goryunets (left, Russian: Горюнец) and the Petrovka (right, Finnish: Petäjoki, Petojoki, Peto-oja; Russian: Петровка). The Volchya River's width is about 10 metres (33 ft) in the lower reaches, where it flows in a narrow valley, with meanders and oxbow lakes. The Volchya is shallow and unavailable for navigation (except for canoeing in some places) The river is crossed by the Sosnovo (Finnish: Rautu) – Pervomayskoye (Finnish: Kivennapa) road on Lembolovo Heights, Sosnovo – Borisovo (Finnish: Nurmijärvi) – Michurinskoye (Finnish: Valkjärvi) road at Razdolye (Finnish: Mäkrälä) and by the Losevo (Finnish: Kiviniemi) – Yagodnoye (Finnish: Vaalimo) road at the lower portion of the river. Since 1928 there is a little hydroelectric plant on the river not far from Petäjärvi (now Petrovskoye), which was the largest private hydroelectric facility in pre-Winter War Finland (owned by Leonard Sääksjärvi).[1] The entire river was a boundary between the Kingdom of Sweden and Novgorod Republic as defined in 1323 in the Treaty of Nöteborg. The higher reaches of the Saijanjoki (Volchya) to the south of the Tungelmanjoki (Smorodinka) and the Tungelmanjoki itself constituted part of the Russia-Finland border in 1811–1940. Now that stretch of the Volchya River divides Priozersky and Vyborgsky District from Vsevolozhsky District, while the Smorodinka marks another part of the boundary between Priozersky District and Vsevolozhsky District. The river was renamed from the Saijanjoki to the Volchya (lit. Wolf River) in 1948, just like the vast majority of other Finnish hydronyms and toponyms on the territories ceded by Finland to the Soviet Union as a result of the Continuation War. References External links Река Волчья
Волчья (приток Вуоксы)

Во́лчья (бывшая Сайян-йоки; фин. Saijanjoki) — река на территории России, протекает по Приозерскому и Всеволожскому районам Карельского перешейка Ленинградской области, правый приток Вуоксы. Физико-географическая характеристика Река берёт начало возле урочища Крестовый Камень. Волчья является правым притоком реки Вуоксы, её устье расположено в 2 километрах к югу от железнодорожной станции Лосево в районе населённого пункта Лосева, в 45 километрах от устья реки Вуоксы. Общая протяжённость реки Волчьей 50 километров Площадь водосборного бассейна — 460 км². Упоминается в Ореховском мирном договоре, заключённом в 1323 между Великим Новгородом и Швецией как Сая. В течение нескольких веков служила границей между шведскими и русскими землями, с 1809 по 1939 год — граница между Великим Княжеством Финляндским (с 1917 — независимой Финляндией) и Россией (СССР). Бассейн Притоки Волчьей — Смородинка, Белая, Петровка, Горюнец и другие. Озёра К бассейну Волчьей также относятся озёра: Данные водного реестра По данным государственного водного реестра России относится к Балтийскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — Водные объекты бассейна оз. Ладожское без рр. Волхов, Свирь и Сясь, речной подбассейн реки — Нева и реки бассейна Ладожского озера (без подбассейна Свирь и Волхов, российская часть бассейнов). Относится к речному бассейну реки Нева (включая бассейны рек Онежского и Ладожского озера). Код водного объекта в государственном водном реестре — 01040300212102000009690. Примечания Ссылки Волчья на карте Ленинградской области (рус.). maps.yandex.ru. Дата обращения: 10 сентября 2020.
Вовча (притока Вуокси)

Вовча (рос. Во́лчья, фін. Saijanjoki) — невелика річка Карельському перешийку. Бере початок на Лемболовських висотах, де знаходиться найвища точка перешийка — 205 м над рівнем моря. Впадає у Вуоксу в районі Лосевого. Річка дуже мальовнича у своїй нижній течії. Згадується в Орехівському мирному договорі, укладеному в 1323 році між Великим Новгородом і Швецією, як Сая. Примітки Посилання
Senatsplatz (Sankt Petersburg)

Der Senatsplatz (russisch Сенатская площадь), früher Dekabristenplatz (Площадь Декабристов) und vor 1925 offiziell Petersplatz (Петровская площадь), ist ein Platz in Sankt Petersburg am linken Ufer der Großen Newa. In der Nähe befinden sich auch die Isaakskathedrale, die Admiralität und die Reithalle (Manege). Sein zweiter Name stammt von der Bewegung adliger Revolutionäre, die sich nach dem Vaterländischen Krieg von 1812 bildete, und die sich am 14. Dezemberjul. / 26. Dezember 1825greg. auf dem Platz zum Aufstand versammelte, um den Zaren Nikolaus I. zu stürzen. Der Dekabristenaufstand wurde niedergeschlagen. Im Jahr 1925 wurde er in Dekabristenplatz umbenannt, um an die zurückliegenden Ereignisse zu erinnern. Der Platz wird im Osten vom Admiralitätsgebäude begrenzt. Im Westen befindet sich der Gebäudekomplex des Senats und des Heiligsten Synods (heute der Sitz des Verfassungsgerichtes Russlands). Im Zentrum des Platzes steht der berühmte Eherne Reiter, ein bronzenes Reiterstandbild Zar Peter des Großen. Am 29. Juli 2008 erhielt der Platz seinen ursprünglichen Namen zurück. Einzelnachweise und Fußnoten Weblinks
Senate Square (Saint Petersburg)

Senate Square (Russian: Сенатская площадь), formerly known as Decembrists' Square (Площадь Декабристов) from the 1920s to 2008, and (formally) as Peter's Square (Петровская площадь), from 1782 to 1925, is a city square in Saint Petersburg, Russia. It is situated on the left bank of the Bolshaya Neva, in front of Saint Isaac's Cathedral. In 1925 it was renamed Decembrists' Square to commemorate the Decembrist Revolt, which took place there in December 1825. The square is bounded by the Admiralty building to the east. On the west is the Senate Building and the Senate and Synod Building (now headquarters of the Constitutional Court of Russia and Boris Yeltsin Presidential Library). The Bronze Horseman monument, a statue honoring Peter the Great, has stood in the square since 1782 - whence the official name of "Peter's Square". On July 29, 2008, the square reverted to the name "Senate Square". See also List of squares in Saint Petersburg Notes References Media related to Senate Square, Saint Petersburg at Wikimedia Commons
Plaza del Senado (San Petersburgo)

La Plaza del Senado (del ruso: Сенатская площадь), conocida como la Plaza de los Decembristas (Площадь Декабристов) entre 1925-2008, y la Plaza de Pedro (Петровская площадь) antes de 1925; es una plaza de la ciudad de San Petersburgo, Rusia. Está situada en la orilla izquierda del río Bolshaya Nevá, frente a la Catedral de San Isaac. En 1925 fue renombrada Plaza de los Decembristas para conmemorar la Rebelión Decembrista, que tuvo lugar allí en 1825.​ La plaza está delimitada por el edificio del Almirantazgo al este. En el oeste está el edificio del Senado y el Sínodo (ahora sede de la Corte Constitucional de Rusia). El monumento del Caballero de Bronce adorna la plaza. El 29 de julio de 2008 la plaza cambió su nombre al actual Plaza del Senado.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza del Senado.
Place du Sénat (Saint-Pétersbourg)

La place du Sénat (en russe : Сенатская площадь), aussi connue comme la place des Décembristes (en russe : Площадь Декабристов) entre 1925 et 2008, et place de Pierre (en russe : Петровская площадь) avant 1925, est une place située à Saint-Pétersbourg en Russie. Géographie Elle est située sur la rive gauche de la Neva, devant la cathédrale Saint-Isaac. Bâtiments La place est bordée par l'Amirauté à l'est et par les bâtiments de la cour constitutionnelle de la fédération de Russie à l'ouest. Monuments Le Cavalier de bronze se situe sur cette place. Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Saint-Pétersbourg
Piazza del Senato (San Pietroburgo)

La piazza del Senato (in russo Сенатская площадь?), precedentemente piazza dei Decabristi (in russo Площадь Декабристов?) e prima del 1925 piazza Pietro (in russo Петровская площадь?), è una piazza di San Pietroburgo sulla riva sinistra della Neva. Anche la cattedrale di Sant'Isacco, l'Ammiragliato e il maneggio si trovano nelle vicinanze. Il suo secondo nome deriva dal movimento di nobili rivoluzionari, formatosi dopo la guerra patriottica del 1812 e fondato il 14 dicembre 1825, riuniti in piazza per rovesciare lo zar Nicola I. La rivolta decabrista fu repressa. Nel 1925 fu ribattezzata piazza dei Decabristi per commemorare gli eventi del passato. La piazza è delimitata ad est dall'edificio dell'Ammiragliato, a ovest si trova il complesso degli edifici del Senato e del Santissimo Sinodo (oggi sede della Corte costituzionale della Russia). Al centro della piazza si trova il famoso Il cavaliere di bronzo, una statua equestre in bronzo dello zar Pietro il Grande. Il 29 luglio 2008 la piazza ha ripreso il suo nome originale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Piazza del Senato Collegamenti esterni (EN) Senate Square, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Plac Senacki (Petersburg)

Plac Senacki (ros. Сенатская площадь) – plac miejski w Petersburgu, położony naprzeciwko Soboru św. Izaaka. Początkowo plac nosił imię Piotra Wielkiego, aż do roku 1925, kiedy przemianowano jego nazwę na plac Dekabrystów (ros. Площадь Декабристов) – na pamiątkę faktu, iż właśnie tu, 26 grudnia 1825 r., rozpoczęło się powstanie dekabrystów. Nazwa ta utrzymywała się aż do 29 lipca 2008 roku, kiedy to nadano placu obecną nazwę. Plac graniczy od wschodniej strony z Budynkiem Admiralicji, natomiast na samym placu znajduje się pomnik Piotra I (Jeździec miedziany).
Praça do Senado (São Petersburgo)

A Praça do Senado (em russo: Сенатская площадь), antigamente conhecida como Praça dos Dezembristas (Площадь Декабристов) entre 1925-2008, e Praça de Pedro (Петровская площадь), antes de 1925, é uma praça da cidade de São Petersburgo, na Rússia. Está localizada na margem esquerda do Grande Neva, em frente à Catedral de Santo Isaac. Em 1925 foi rebatizada a Praça Dezembrista para comemorar a Revolta Dezembrista, que ocorreu lá em 1825. A praça é delimitada pelo edifício do Almirantado de São Petersburgo. No oeste é o edifício do Senado e do Sínodo (agora sede da Corte Constitucional da Federação Russa). O monumento do Cavaleiro de Bronze decora a praça. Em 29 de julho de 2008, a praça foi renomeada de novamente de Praça do Senado. Referências
Senatsplatsen

Senatsplatsen (ryska: Сенатская площадь), tidigare Dekabristplatsen (Площадь Декабристов) mellan 1925 och 2008, och ursprungligen Petersplatsen (Петровская площадь) före 1925, är ett torg i Sankt Petersburg i Ryssland. Det är beläget på Store Nevas vänstra strand, framför Isakskatedralen. Platsen inrättades 1704 som en del av vallen framför Amiralitetet. Den uppkallades efter Peter den store. År 1874 blev Senatsplatsen en del av Alexanderparken vid Amiralitetet. År 1925 ändrades namnet till Dekabristplatsen till minne av Dekabristupproret 1825. Platsen avgränsas av Amiralitetsbyggnaden i öster. I väster ligger Den regerande senaten och heliga synodens gamla kanslibyggnad, idag säte för Rysslands konstitutionsdomstol. Mot Neva finns Bronsryttaren, en ryttarstaty från 1782, som Katarina II lät uppföra till åminnelse av stadens grundare Peter den store. Sockeln utgörs av megaliten Åskstenen. Bildgalleri Källor Петровская- Декабристов- Сенатская www.fontanka.ru på den 31 juli 2008 Noter
Сенатська площа (Санкт-Петербург)

Сенатська площа (в 1923—2008 роках площа Декабристів) — одна з центральних площ Санкт-Петербурга. Розташована у західній частині Александровского саду. Історія Сенатська площа була названа так в 1763 році після розміщення на ній урядової установи Сенату. Для потреб держави був пристосований колишній особняк віце-канцлера Бестужева-Рюміна. Зараз це резиденція Конституційного Суду Російської Федерації. Сенатська площа є однією з найстаріших площ Санкт-Петербурга. Вона почала формуватися ще в 1704 році. Південну частину майбутньої сенатської площі обмежував Адміралтейський канал. У 1710 році на березі Неви, побудували першу дерев'яну будівлю Ісаакіївської церкви. Пізніше вона перебудовувалась в кам'яну, але не змогла довго проіснувати на низькому болотистому березі річки. У підсумку Ісаакіївський собор став обмежувати протилежну (південну) частину Сенатської площі. З 1727 року від сенатської площі до протилежного берега Неви знаводився Ісаакіївський міст. У 1782 році на площі був відкритий пам'ятник Петру I («Мідний вершник»). Після цієї події площа отримала нову назву — Петровська площа. Однак серед петербуржців ця назва не прижилася, площа як і раніше в побуті називали Сенатською. До 1823 року з будівництвом нової будівлі Адміралтейства остаточно сформувалася східна частина сенатської площі. У 1834 році було завершено будівництво будівлі Сенату і Синоду. 14 грудня 1825 біля підніжжя пам'ятника Петру I вишикувалися повсталі полки, які відмовилися дати присягу новому царю Миколі I. всього на площі було близько трьох тисяч повстанців, які були оточені військами. Повстання було придушене. У 1874 році Сенатська площа стала частиною Олександрівського саду. Біля пам'ятника Петру I були облаштовані клумби й газони, посаджені низькорослі дерева. З боку Ісаакіївського собору посадили дуби. Між пам'ятником і алеєю влаштували альпійську гірку. У 1890 році частину саду біля «Мідного вершника» зліквідуали. Простір, що звільнився, переоблаштували в площу, замостили бруківкою. Тут був побудований павільйон для укриття від дощу, розібраний в 1903 році через старість. У 1925 році до 100-річчя повстання декабристів площа отримала назву, що існувала до 2008 року — площа Декабристів. На площі Декабристів, біля «Мідного вершника», в роки Радянського Союзу проходили демонстрації дисидентів та ін. Примітки Література Канн П. Я. Площади революционных восстаний. — Ленвидав, 1955. — С. 7—79. — (Исторические достопримечательности Ленинграда) — 30 000 прим. (обл.) Каменский В.О. Площадь Декабристов в Ленинграде. Л., 1943. Посилання Сенатская (Декабристов) площадь Сенатская площадь в живописи[недоступне посилання з Ноябрь 2018]
Малое Линяково

Малое Линяково — деревня в Усть-Кубинском районе Вологодской области. Описание Входит в состав Высоковского сельского поселения (с 1 января 2006 года по 9 апреля 2009 года входила в Митенское сельское поселение), с точки зрения административно-территориального деления — в Митенский сельсовет. Расстояние до районного центра Устья по автодороге — 26 км, до центра муниципального образования Высокого по прямой — 10 км. Ближайшие населённые пункты — Сергеевское, Погост Лука, Зубарево, Прилуки, Малая Верхотина. По данным переписи в 2002 году постоянного населения не было. Примечания Ссылки Малое Линяково (недоступная ссылка — история). в реестре населённых пунктов Вологодской области
Nurmalitsy (air base)

Nurmalitsy is a former airfield of the Army Aviation of the Soviet Ground Forces. It was located 8 km north of Olonec in the Republic of Karelia, Russia. It appears to have been constructed during World War II. It was home to the 88th Independent Helicopter Squadron of the 6th Combined Arms Army, Leningrad Military District, from 1967 to 1977. It was shown on the 1974 Department of Defense Global Navigation Chart No. 3 as having jet facilities. It is now bulldozed to the ground. References