NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Terra de Wilczek

Terra de Wilczek (em russo: Земля Вильчека, Zemlya Vilcheka) é uma ilha localizada no Oceano Ártico, que pertence ao território da Rússia. É a segunda maior ilha da Terra de Francisco José, na Rússia ártica. A ilha tem uma área de 2203 km². Geografia A terra de Wilczek é a segunda maior ilha do arquipélago da Terra de Francisco José, com 2203 km². É quase completamente coberta por glaciares, exceto por duas áreas estreitas ao longo de suas margens ocidentais. O ponto mais alto da ilha tem 606 metros de altitude. O cabo Ganza é o cabo mais ocidental da Terra de Wilczek. O canal a oeste, entre a Terra de Wilczek e Ilha Hall, é conhecido como Avstriyskyy Proliv (Австрийский пролив). Referências
Земля Вильчека

Земля Вильчека — остров в Северном Ледовитом океане, второй по размерам остров архипелага Земля Франца-Иосифа после Земли Георга. Назван по имени Иоганна Непомука Вильчека, финансировавшего австрийскую экспедицию Карла Вейпрехта и Юлиуса Пайера, открывшую остров в 1873 году. Находится на территории государственного природного заказника федерального значения «Земля Франца-Иосифа». География Расположен в восточной части архипелага. Отделён от западной группы островов Австрийским проливом, от лежащего северо-восточнее острова Греэм-Белл проливом Моргана. Поверхность острова представляет собой плоскогорье с относительными высотами 400—600 м и почти полностью покрытое ледником. Площадь острова — около 2000 км², наивысшая точка — 606 м. Соимённый остров в архипелаге В западной части архипелага, у западного берега острова Греэм-Белл, располагается небольшой соимённый остров Вильчека, также названный в честь Вильчека (около 2 км²). Между этими соимёнными островами лежат другие крупные острова (в первую очередь Сальм, а также остров Галля и более мелкие острова Гохштеттера). Близлежащие малые острова В 9 км к югу от бухты Персей лежит остров Клагенфурт, названный в честь австрийского города Клагенфурт. Недалеко от восточного побережья расположены острова Горбунова, названные в честь русского натуралиста Григория Петровича Горбунова. В 1,5 км к юго-востоку лежат четыре небольших острова: Деревянный Дауэс Мак-Культа Тилло Климат Климат суровый, арктический. В году, в среднем, регистрируется всего 18 дней с температурой выше 0 °C. Среднегодовая температура воздуха составляет −12 °C, максимальная зарегистрированная температура +12 °C, минимальная −42 °C. Среднегодовое количество осадков — 280 мм.
Wilczeks land

Wilczeks land (ryska: Земля Вильчека, tr. Zemlja Viltjeka) är en ö i Norra ishavet tillhörande Archangelsk oblast i Ryssland. Wilczeks land är med sina 2 054 km² den näst största ön i ögruppen Frans Josefs land (efter Prins Georgs land). Den är belägen i ögruppens sydöstra del. På Wilczeks land finns Frans Josefs lands högsta punkt på 670 meter över havet. Förutom två smala området längs västkusten täcks hela ön av is. Historia Ön upptäcktes 1873 av Julius von Payer och Carl Weyprecht i en österrikisk-ungersk expedition. Den uppkallades efter Johann Nepomuk Wilczek, som ekonomiskt möjliggjorde expeditionen. Under Walter Wellmans expedition till Frans Josefs land 1898 övervintrade två norrmän, Paul Bjørvik och Bernt Bentsen, på Wilczeks land. Resten av expeditionen stannade på Halls ö, sydväst om Wilczeks land. Bentsen överlevde inte vintern och Bjørvik hämtades av de andra den 27 februari 1899. Referenser Noter Tryckta källor Barr, Susan (1995) (på engelska). Franz Josef Land. Oslo: Norsk Polarinstitutt. ISBN 82-7666-095-9. https://core.ac.uk/download/pdf/30911108.pdf
Земля Вільчека

Земля Вільчека (рос. Земля Вильчека) — острів у Північному Льодовитому океані, другий за розмірами острів архіпелагу Земля Франца-Йосифа. Названий на честь Ганса Вільчека, що фінансував австрійську експедицію Карла Вейпрехта і Юліуса Пайєра, що відкрила острів у 1873 році. Географія Розташований в східній частині архіпелагу. Відокремлений від західної групи островів Австрійською протокою, та від північно-східного острова Греем-Белл, протокою Моргана. Поверхнею острова є плоскогір'я з відносними висотами 400—600 метри яке майже повністю покрите льодовиком. Площа острова — близько 2,203 км², найвища точка — 606 м. Довколишні малі острови На відстані 9 км на південь від бухти Персей лежить острів Клагенфурт, названий на честь австрійського міста Клагенфурт. Недалеко від східного узбережжя розташовані острови Горбунова, названі на честь російського натураліста Григорія Петровича Горбунова. За 1,5 км на південний схід лежать чотири невеликі острови: Дерев'яний Дауес Мак-Культа Тілло Клімат Клімат суворий, арктичний. Загалом, в середньому, на рік реєструється тільки 18 днів з температурою вище 0 °C. Середньорічна температура повітря становить −12 °C, максимальна зареєстрована температура +12 °C, мінімальна −42 °C. Середньорічна кількість опадів — 280 мм. Див. також Список островів за площею Посилання Wilczek Land Weather Pattern [Архівовано 9 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (англ.) Wüllerstorf Mountains [Архівовано 9 жовтня 2016 у Wayback Machine.]
Руско географско дружество

Руското географско дружество (на руски: Русское географическое общество) е най-старата обществена организация в Русия и сред най-старите географски дружества в света. Основано е в Санкт Петербург на 18 август 1845 г. Главната задача на дружеството е да събира и разпространява достоверна географска информация. Експедиции на Руското географско дружество играят важна роля в усвояването на Сибир, Далечния изток и Централна Азия, Световния океан, в развитието на корабоплаването, откриването и проучването на нови територии и развитието на метеорологията и климатологията. Дружеството е член на Международния географски съюз от 1956 г. Външни препратки Русское географическое общество РГО, Московский центр
Russische Geographische Gesellschaft

Die Russische Geographische Gesellschaft (Русское географическое общество) ist eine am 6. August 1845 in Sankt Petersburg gegründete Gelehrtengesellschaft. Name Bis zur Russischen Revolution 1917 war sie als Kaiserliche Russische Geographische Gesellschaft bekannt. 1926 wurde der Name in Staatliche Geographische Gesellschaft, 1938 in Geographische Gesellschaft der UdSSR umbenannt. Nach der Auflösung der Sowjetunion nahm man wieder den ursprünglichen Namen an, der Hauptsitz befindet sich in Sankt Petersburg. Geschichte Zu den Gründungsmitgliedern zählten unter anderem Friedrich Benjamin von Lütke, Ferdinand von Wrangel, Wladimir Iwanowitsch Dal, Wladimir Fjodorowitsch Odojewski, Friedrich Georg Wilhelm Struve und Karl Ernst von Baer. Erster Präsident von 1845 bis 1892 war Großfürst Konstantin Nikolajewitsch von Russland, der Sohn von Zar Nikolaus I., doch tatsächlich geführt wurde die Gesellschaft von den jeweiligen Vizepräsidenten Friedrich Benjamin von Lütke (1845–1850 und 1855–1857), Graf Michail Nikolajewitsch Murawjow-Wilenski (1850–1855), Pjotr Petrowitsch Semjonow-Tjan-Schanski (1873–1914) und Juli Michailowitsch Schokalski (1914–1931). Die Gesellschaft war in vier Abteilungen, namentlich die physische Geographie, die mathematische Geographie, die Ethnographie und die Statistik unterteilt. Unter anderem organisierte und finanzierte die Gesellschaft die Expeditionen und Forschungen von Pjotr Alexejewitsch Kropotkin, Nikolai Michailowitsch Prschewalski, Nicolai Miklouho-Maclay, Pjotr Kusmitsch Koslow, Wladimir Afanassjewitsch Obrutschew und Lew Semjonowitsch Berg. Durch finanzielle Unterstützung der Gesellschaft konnten die ersten Polarstationen in Russland aufgebaut werden. Außerdem erforschte man russische und ukrainische Folklore. Von 1847 bis 1850 trieb die Gesellschaft die systematische Erforschung des nördlichen Urals und später ganz Sibiriens und der Mongolei voran. Während der Zeit der Sowjetunion wurde die Gesellschaft von Juli Michailowitsch Schokalski (1914–1931), Nikolai Iwanowitsch Wawilow (1931–1940), Lew Semjonowitsch Berg (1940–1950), Jewgeni Pawlowski (1952–1954), Stanislaw Kaleschnik (1964–1977) und Alexei Fjodorowitsch Trjoschnikow (1977–1991) geleitet. Die Gesellschaft vergibt vier verschiedenen Ehrenmedaillen, welche nach Lütke, Semjonow, Prschewalski und Deschnjow benannt sind. Bis 1970 hatte die Gesellschaft mehr als 2.000 Bände geographischer Literatur herausgegeben, darunter die jährlich erscheinenden Ausgaben Zapiski (seit 1846) und Izvestiya (seit 1865). Literatur Claudia Weiss: Wie Sibirien „unser“ wurde. Die Russische Geographische Gesellschaft und ihr Einfluss auf die Bilder und Vorstellungen von Sibirien im 19. Jahrhundert. V & R Unipress, Göttingen 2007, ISBN 978-3-89971-375-6. Weblinks Offizielle Homepage (russisch)
Sociedad Geográfica Rusa

La Sociedad Geográfica Rusa (en ruso: Русское географическое общество) es una de las sociedades científicas más antiguas en el mundo desde que fue fundada en 1845 por Fiódor Litke en San Petersburgo, Rusia. Ha organizado expediciones que han jugado un papel importante en el descubrimiento y la exploración de Siberia, el Lejano Oriente de Rusia, Asia Central y el océano Pacífico. Es parte de la Unión Geográfica Internacional desde 1956. Nombres Sociedad Geográfica Rusa 1845-1850 1917-1926 Sociedad Geográfica del Imperio Ruso 1850-1917 National Geographic Society en Rusia 1926-1938 Sociedad de Geografía de la URSS 1938-1992 Sociedad Geográfica de Rusia desde 1992 Lecturas relacionadas Semiónov-Tian-Shanski, Piotr. История полувековой деятельности Императорского Русского географического общества. - Historia de los 50 años de la Sociedad Geográfica Imperial Rusa. Volúmenes 1-3. San Petersburgo, 1896. Berg, Lev. Всесоюзное Географическое общество за 100 лет. 1845-1945. - 100 años de la Sociedad Geográfica Pansoviética. 1845-1945. Moscú-Leningrado, 1946. Географическое общество за 125 лет. - 125 años de la Sociedad Geográfica. Leningrado, 1970. Hirsch, Francine. 2005. Empire of Nations: Ethnographic Knowledge and the Making of the Soviet Union. Ithaca, NY: Cornell University Press. ISBN 0-8014-4273-7 Enlaces externos Sitio web oficial La Sociedad Geográfica Rusa y los estudios oceánicos
Société russe de géographie

La Société russe de géographie (en russe : Русское географическое общество) est l'une des sociétés de géographie parmi les plus anciennes du monde, puisqu'elle a été fondée en 1845 par le comte von Lütke (en russe : Fiodor Litke). Description Les expéditions qu'elle a organisées ont joué un rôle majeur pour la découverte et l'exploration de la Sibérie, de l'Extrême-Orient russe, de l'Asie moyenne et de l'Asie centrale (avec le général Abramov, Nikolaï Karazine ou Olga Fedtchenko par exemple), ainsi que de l'océan Pacifique. Elle fait partie de l'Union géographique internationale depuis 1956. Son siège est à Saint-Pétersbourg. Prix La société russe de géographie a décerné ou décerne plusieurs prix et médailles, dont la médaille Constantin (1849-1930), décernée notamment à Alexandre Karpinski, Fridtjof Nansen, Adolf Erik Nordenskiöld, Nikolaï Prjevalski, Leopold von Schrenck, et al. Dénominations Société géographique de Russie 1845-1850 1917-1926 Société géographique impériale de Russie 1850-1917 Société géographique nationale de Russie 1926-1938 Société géographique d'URSS 1938-1992 Société russe de géographie depuis 1992 Présidents 1845-1892 : le grand-duc Constantin Nikolaïevitch 1892-1917 : le grand-duc Nicolas Mikhaïlovitch La présidence effective pendant la période impériale est tenue par les vice-présidents suivants : Le comte Friedrich von Lütke (1845-1850) Le général Mikhaïl Mouraviov (1850-1856) Le comte Friedrich von Lütke (1857-1873) Le professeur Piotr Semionov (1873-1914) Le général Iouli Chokalski (1914-1917) 1917-1931 : le général Iouli Chokalski 1931-1940 : le professeur Nikolaï Vavilov 1940-1950 : le professeur Lev Berg 1952-1964 : le général Evgueni Pavlovski 1964-1977 : le professeur Stanislav Kalesnik 1977-1991 : le professeur Alexeï Triochnikov 1991-2000 : le professeur Sergueï Lavrov 2000-2002 : le professeur Iouri Seliviorstov 2002-2009 : l'amiral Anatoli Komaritsyne Depuis novembre 2009 : le général Sergueï Choïgou Articles connexes Liste d'explorateurs russes (en) Conquête de la Sibérie Histoire de la Sibérie Liens externes (ru) Site officiel de la Société géographique de Russie (fr) Wladimir Berelowitch, Aux origines de l'ethnographie russe : la Société de géographie dans les années 1840-1850 (Cahiers du monde russe et soviétique, 1990 ; sur Persée) Portail de la géographie Portail de la Russie Portail de la Sibérie Portail de Saint-Pétersbourg
Sociedade Geográfica Russa

A Sociedade Geográfica Russa (em russo: Русское географическое общество) é uma sociedade científica de geografia fundada em 18 de Agosto de 1845 em São Petersburgo, Rússia. Em 1850-1917 era conhecida como Sociedade Geográfica Imperial Russa, em 1926-1938 - Sociedade Geográfica Estatal, em 1938-1992 - Sociedade Geográfica da URSS. Entre os seus membros fundadores encontravam-se Fyodor Litke, Fyodor Wrangel, Vladimir Dahl, Vladimir Odoyevsky, Friedrich Georg Wilhelm von Struve, e Karl Ernst von Baer. Ligações externas Página da SGR (com versões na língua inglesa e língua russa) Contribuição da SGR para a história dos estudos oceânicos
Російське географічне товариство

Російське географічне товариство (рос. Русское географическое общество) — всеросійська громадська організація науково-просвітницького спрямування, яка об'єднує 27 тис. членів на території всіх суб'єктів Російської Федерації, а також за кордоном. Має 127 регіональних та місцевих відділень, філій та представництв по всій території Росії. Центральна організація РГТ розташовується в Санкт-Петербурзі. Найбільшими регіональними відділеннями РГТ є Приморське і Московське. Партнером РГТ є телеканал «Моя планета». РГТ засновано 18 серпня 1845 велінням імператора Миколи I в Санкт-Петербурзі. У першій половині XIX століття географічні товариства були створені в низці країн, російське Товариство стало четвертим за віком у Європі після французького, німецького і британського. Основною метою засновників Товариства було вивчення «рідної землі і її людей, що живуть», тобто збирання та поширення географічних, статистичних та етнографічних відомостей про Росію. З моменту заснування активну участь у роботі РГТ брали найіменитіші прізвища Росії, в тому числі мореплавці Врангель і Літке, астроном Струве, адмірал Крузенштерн, лексикограф Даль, історик Арсеньєв, український картограф Іван Стрільбицький та інші. Найпомітнішими дослідженнями дореволюційного періоду діяльності РГТ стали етнографічні дослідження народів Росії починаючи з 1848 року, експедиція П. П. Семенова-Тян-Шанського в Тянь-Шань (1856—1857), експедиції М. М. Пржевальського в Уссурійський край (1867—1869) і в Центральну Азію (1871—1888), експедиції М. М. Миклухо-Маклая до Нової Гвінеї, на Філіппіни, до Індонезії, на Малаккський півострів і на острови Океанії (1870 — 1880-і роки). Після жовтневого перевороту 1917 року РГТ як самостійна громадська організація проіснувало до 1938 року. У квітні 1938 року Товариство було підпорядковано Академії наук СРСР і проіснувало так аж до 1992 року. У цей період Російському географічному товариству було присвоєно нову назву — Всесоюзне географічне товариство. З діяльністю Товариства в радянські роки пов'язані імена таких відомих вчених як географ, океанограф і картограф Ю. М. Шокальський (керівник Товариства в 1914—1931 роках), генетик, ботанік, селекціонер, географ М. І. Вавилов (президент Товариства в 1931—1940 роках), математик, астроном, дослідник Півночі, один із засновників і головний редактор Великої радянської енциклопедії О. Ю. Шмідт. У 1992 році організація повернула історичну назву — Російське географічне товариство. Див. також Члени Російського географічного товариства Південно-західний відділ Російського географічного товариства Примітки Посилання Російське географічне товариство. (рос.) Російське географічне товариство [Архівовано 16 червня 2009 у Wayback Machine.] на сайті Історико-культурного інтернет-портала «Энциклопедия Санкт-Петербурга». (рос.) Семенов-Тянь-Шанський П. П., Географическо-статистический словарь Российской Империи на сайті «Руниверс». (рос.)
Глебичево

Глебичево (рос. Глебычево) — селище у Виборзькому районі Ленінградської області Російської Федерації. Населення становить 3337 осіб. Належить до муніципального утворення Приморське міське поселення. Географія Населений пункт розташований на півдні Виборзького району. Історія До 1917 року населений пункт перебував у складі Виборзької губернії Великого князівства Фінляндського. З 1918 по 1940 та в роки Другої світової війни між 1941 та 1944 роками у складі незалежної Фінляндії. Відтак — у складі Ленінградської області. Населення Чисельність населенняРік32503300335034003450350035502001200420072010201320162019ГлебычевоСтатистика населення.mw-chart-2767753e1968fb1389cf12f32965b927e72f69b8d8e502ed573e2bf3141519dc99491684855276fc1f746df738abb2917fe394b08548b9cbd00872e25d766b87__zr211285-cls-1089166:hover{pointer-events:none}.mw-chart-2767753e1968fb1389cf12f32965b927e72f69b8d8e502ed573e2bf3141519dc99491684855276fc1f746df738abb2917fe394b08548b9cbd00872e25d766b87__zr211285-cls-1089167:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-2767753e1968fb1389cf12f32965b927e72f69b8d8e502ed573e2bf3141519dc99491684855276fc1f746df738abb2917fe394b08548b9cbd00872e25d766b87__zr211285-cls-1089168:hover{cursor:pointer}.mw-chart-2767753e1968fb1389cf12f32965b927e72f69b8d8e502ed573e2bf3141519dc99491684855276fc1f746df738abb2917fe394b08548b9cbd00872e25d766b87__zr211285-cls-1089169:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-2767753e1968fb1389cf12f32965b927e72f69b8d8e502ed573e2bf3141519dc99491684855276fc1f746df738abb2917fe394b08548b9cbd00872e25d766b87__zr211285-cls-1089170:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примітки
Katunino (Archangelsk)

Katunino (russisch Катунино) ist eine Siedlung in Nordwestrussland mit 3443 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Sie gehört zur Oblast Archangelsk. Geografie Katunino liegt etwa 22 Kilometer südlich der Oblasthauptstadt Archangelsk. Im Westen der Siedlung verläuft der kleine Fluss Lesnaja, welcher aus dem im Süden an Katunino grenzenden gleichnamigen See Lachta entspringt und nach etwa 15 Kilometern in die Nördliche Dwina mündet. Im Südwesten der Siedlung schließt das Dorf Lachta an Katunino an, welches nach dem gleichnamigen das Dorf durchfließende Flüsschen benannt ist. Im Osten von Katunino befindet sich der um 2006 stillgelegte Militärflugplatz Lachta. Geschichte Katunino hieß ursprünglich Lachta und wurde 1967 zu Ehren des sowjetischen Jagdfliegers und Kriegshelden Ilja Borissowitsch Katunin (1908–1944) in Katunino umbenannt. Wegen des nahe gelegenen Flugstützpunktes Lachta trug der Ort zudem zu Zeiten der Sowjetunion den Decknamen Archangelsk-27 (Архангельск-27) und war auf Karten nicht verzeichnet. Seit 2006 ist Katunino Verwaltungszentrum der Katuninskoje selskoje poselenije (Катунинское сельское поселение), welche 4299 Einwohner besitzt und neben den Siedlungen Katunino und Belomorje (Беломорье), die Dörfer Lachta (Лахта) und Cholm (Холм) beinhaltet. Verkehr Katunino ist über die Buslinien 115 und 125 mit Archangelsk verbunden. Westlich der Siedlung verläuft die russische Fernstraße M8. Weiterhin befindet sich etwa 4 Kilometer nördlich von Katunino der Regional- und Fernbahnhof Issakogorka. Einzelnachweise
Katunino

Katunino (Russian: Катунино) is a rural locality (a settlement) and the administrative center of Katuninskoye Rural Settlement of Primorsky District, Arkhangelsk Oblast, Russia. The population was 3,443 as of 2010. There are 9 streets. Geography Katunino is located on the Lakhtinskoye Lake, 22 km south of Arkhangelsk (the district's administrative centre) by road. Lakhta is the nearest rural locality. References
Катунино (Архангельская область)

Катунино — посёлок в Приморском районе Архангельской области. Административный центр Катунинского сельского поселения. География Находится на берегу Лахтинского озера. Вблизи посёлка расположен аэродром Лахта. История В 1967 году указом президиума ВС РСФСР посёлок Лахта переименован в Катунино, в память о Герое Советского Союза Илье Катунине. С 2006 года является центром Катунинского сельского поселения. 1 сентября 2012 года недалеко от Катунино потерпел крушение самолет «Як-18Т». Население Примечания Ссылки МО «Катунинское» Архивная копия от 15 ноября 2013 на Wayback Machine
Катунино (Архангельська область)

Катунино (рос. Катунино) — селище в Приморському районі Архангельської області Російської Федерації. Населення становить 3562 особи. Входить до складу муніципального утворення Катунинське поселення. Історія Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Катунинське поселення. Населення Примітки
Casa Singer (Sant Petersburg)

La Casa Singer o Edifici de la companyia Singer (en rus: Дом компании «Зингер»), conegut també com la Casa del llibre (en rus: Dom knigi o Дом книги), és un emblemàtic edifici de l'estil Art Nouveau situat a Sant Petersburg (Rússia). Situat en la intersecció entre l'avinguda Nevski i el Canal de Griboiédov, és reconegut com un punt d'interès de la ciutat. Història L'edifici va ser dissenyat per l'arquitecte rus Pável Suzor per a la filial russa de la companyia Singer de màquines de cosir. La idea inicial de la companyia era la de construir un gratacel similar al Singer Building de Nova York, seu de la companyia que aleshores estava en construcció. No obstant això, les lleis de Sant Petersburg no permetien cap edifici amb una altura de la cornisa superior a 23,5 m; cap edifici podia ser més alt que el Palau d'Hivern. Malgrat la restricció d'altura, l'arquitecte va aconseguir una solució elegant i notable. L'edifici consta de sis plantes coronades per una torre de bronze i cristall en el cim del qual es troba una bola acristalada de 2,8 m de diàmetre. Les escultures de l'edifici van ser creades per l'escultor estonià Amandus Adamson. Va incorporar diverses innovacions tecnològiques de l'època. Va ser, per exemple, el primer edifici de Sant Petersburg a ser construït amb estructura metàl·lica. La seva nova estructura metàl·lica va permetre la instal·lació d'amplis finestrals en la planta baixa. Va ser equipat amb les últimes novetats en ascensors, calefacció i aire condicionat, i també amb un sistema automàtic de neteja de la neu de la teulada. Durant la Primera Guerra Mundial va acollir per un període breu a l'ambaixada nord-americana. Poc després de la Revolució d'Octubre de 1917 l'edifici va ser nacionalitzat i assignat a diverses editorials estatals. Dom Knigi, la principal llibreria estatal de la ciutat, va obrir les portes el 1938. El 1948 va haver de ser reparat a causa dels danys causats durant la Segona Guerra Mundial. L'edifici va ser restaurat entre 2004 i 2006 i està ocupat actualment per diversos negocis, entre ells la Casa del llibre (Dom Knigi o Дом книги) i el Cafè Singer. Galeria Referències