NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Šlisselburg

Šlisselburg (rusky Шлиссельбург, německy Schlüsselburg, švédsky Nöteborg, finsky Pähkinälinna), v letech 1944–1992 Petrokreposť (rusky Петрокрепость), je město v Leningradské oblasti Ruské federace. Leží na levém břehu Něvy při jejím výtoku z Ladožského jezera přičemž k němu patří i stejnojmenná pevnost na ostrově uprostřed Něvy, která je od roku 1990 zařazena na seznam Světového dědictví UNESCO. V roce 2010 měl Šlisselburg zhruba 13 tisíc obyvatel. Pevnost První opevnění zde zbudovali Švédové v roce 1299. V roce 1323 zde pro Novgorodskou republiku postavil dřevěnou pevnost Jurij III. Daniilovič a pojmenoval ji Orešek (Орешек). Měla hlídat jak přístup do Novgorodu, tak cestu k Baltskému moři. V pevnosti byla téhož roku podepsána první mírová smlouva mezi Švédskem a Novgorodem. V letech 1348–1352 se pevnosti krátce zmocnil Magnus IV. Švédský. V roce 1352 pak pevnost znovu vystavěl arcibiskup Vasilij Kalika. V roce 1611 pevnost v rámci ingrijské války opět dobyli Švédové a zůstala v jejich moci až do roku 1702, kdy ji v rámci severní války získal za cenu těžkých ztrát Petr I. Veliký. Ruskému impériu pak pevnost sloužila jako vězení: Byl zde mimo jiné vězněn Michail Alexandrovič Bakunin. Také zde byl v roce 1764 zavražděn Ivan VI. Antonovič a v roce 1887 zde byl oběšen Alexandr Iljič Uljanov, starší bratr Vladimira Iljiče Lenina. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Shlisselburg na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Šlisselburg na Wikimedia Commons Stránky pevnosti
Sjlisselburg

Sjlisselburg (russisk: Шлиссельбург, tr. Sjlisselburg, tysk: Schlüsselburg, finsk: Pähkinälinna eller Lyyssinä, svensk: Nöteborg) er en by ved floden Nevas udløb fra Ladoga i Kirovskij rajon, Leningrad oblast i Den Russiske Føderation. Sjlisselburg har 13.850(2024) indbyggere, og ligger knapt 50 km øst for Sankt Petersborg. Historie Ifølge en legende er byen grundlagt af svenskeren Torgils Knutsson i 1299. Sjlisselburg (Nöteborg) har skiftevis har været under svensk og russisk kontrol. Ifølge russiske kilder blev byen først grundlagt i 1323 fyrst Jurij af Moskva. Dele af den gamle by samt fæstningen er bevaret og optaget på UNESCOs verdensarvsliste. Se også Sjlisselburgs (Nöteborgs) historie Noter Eksterne henvisninger
Šlissel'burg

Šlissel'burg (in russo Шлиссельбург?; nel Medioevo Orešek, Орешек; dal 1944 al 1992 Petrokrepost’, Петрокрепость; in svedese Nöteborg; in finlandese Pähkinälinna; in tedesco Schlüsselburg) è una città della Russia dell'Oblast' di Leningrado, sita sulla riva sinistra della Neva, nel punto in cui questa nasce dal lago Ladoga, a 40 km da San Pietroburgo. La città era stata fondata dai russi verso il 1300 col nome di Petrokrepost, ed era stata conquistata dagli svedesi nel 1611 e ribattezzata Nöteborg. Durante il regno di Pietro I il Grande fu capoluogo del Governatorato di Ingermanland. Monumenti e luoghi d'interesse Su di un'isoletta nel mezzo del fiume, di fronte all'abitato, si trova la fortezza di Orešek, inserita nel 1990 nella Lista dei patrimoni dell'umanità, sotto il patrocinio dell'UNESCO, con la parte vecchia della cittadina di Šlissel'burg. Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Šlissel'burg Wikivoyage contiene informazioni turistiche su Šlissel'burg
Shlisselburg

Shlisselburg (em russo: Шлиссельбург; em alemão: Schlüsselburg; em sueco: Nöteborg) é uma cidade no distrito de Kirovsky do Oblast de Leningrado, na Rússia, localizada na cabeça do rio Neva no Lago Ladoga, 35 km a leste de São Petersburgo. De 1944 a 1992, era conhecido como Petrokrepost (Петрокрепость). População: 13.170 (Censo de 2010); 12.401 (Censo de 2002); 12.589 (Censo de 1989). A fortaleza e o centro da cidade são Patrimônio Mundial da UNESCO. Referências Ligações externas «Página oficial»
Šlisselburg

Šlisselburg [šlisselbúrg] (rusko Шлиссельбу́рг /Schlisselburg/; od 1944 do 1992 Petrokrepost /Петрокрепость/; prej Orešek /Орешек/; švedsko Nöteborg; finsko Pähkinälinna) je mesto in rečno pristanišče v Rusiji ob iztoku reke Neve iz Ladoškega jezera. Šlisselburg leži 41 km vzhodno od Sankt Peterburga. V novejši zgodovini je mesto, ki je imelo leta 2010 12.923 prebivalcev, poznano po tekstilni, lesni ter kemični industriji in ladjedelnici. Na kraju, kjer stoji današnje mesto, so leta 1323 zgradili trdnjavo Orešek (Орешек (крепость), ki je služila za obrambo trgovskih kopenskih in vodnih poti ob reki Nevi. Leta 1702 je car Peter Veliki dal dograditi novo trdnjavo Šlisselburg (iz nemščine Schlüsselburg - ključ-trdnjava). Od konca 18. stoletja do 1917 je bila trdnjava zloglasni zapor za politične kaznjence. Tu je bil med drugimi 5. julija 1764 umorjen car Ivan VI. Antonovič (verjetno na ukaz Katarine Velike). Med drugo svetovno vojno je bil del trdnjave Šlisserburg (Orešek) porušen. Glej tudi seznam mest v Rusiji seznam ruskih carjev Sklici Viri
Шліссельбург

Шліссельбу́рг (рос. Шлиссельбу́рг від нім. Schlüsselburg — «місто-ключ») — місто в Кіровському районі Ленінградської області, Росія. Населення 12,5 тисяч осіб (2005) Місто розташоване на лівому березі річки Неви, де Нева починає свій біг від Ладозького озера за 24 км від Санкт-Петербурга Історія Відоме з 1323 року як новгородська фортеця Орешек. Захоплений Швецією у 1611, шведська назва міста — Нотебург (швед. Nöteborg). У 1702 році, в ході Російсько-шведської війни, місто було зайняте військами Петра І, який дав йому теперішню назву. З 1944 по 1992 місто мало назву Петрокрєпость. Відомі особистості В поселенні народились: Зобач Григорій Григорович (1922—1976) — радянський розвідник. Ільїн Олексій Афіногенович (1834—1889) — російський генерал, картограф, видавець. Посилання Острів Горіховий, Горіховець, фортеця «Горішок», Нотебург, Шлісельбург, Петрозамок, Шлісельбург(рос.) Фотогалерея Шлісельбурга(рос.) Музей історії міста Шлісельбург [Архівовано 6 червня 2009 у Wayback Machine.](рос.) «Вижити в Шлісельбурзі»(рос.) Шлісельбург CITY — Неофіційний інформаційно-розважальний портал Шлісельбурга [Архівовано 7 лютого 2009 у Wayback Machine.](рос.) Замітки про Шлісельбург із фотографіями(рос.)
Вазюк

Вазюк — поселок в составе Опаринского района Кировской области. География Находится на расстоянии примерно 20 километров по прямой на юг-юго-восток от районного центра поселка Опарино у железнодорожной линии Котлас-Киров. История В 1929 г. образован Вазюкский лесопункт Опаринского углестранхоза. В 1950 году учтено 206 дворов и 1089 жителей. В 1989 году было учтено 1058 жителей. С 1998 поселок Вазюк. До 2021 года входил в Вазюкское сельское поселение Опаринского района, являясь его административным центром, ныне непосредственно в составе Опаринского района. Население Постоянное население составляло 700 человек (русские 95%) в 2002 году, 571 в 2010. Примечания
Вазюк

Вазю́к (рос. Вазюк) — селище у складі Опарінського району Кіровської області, Росія. Адміністративний центр Вазюцького сільського поселення. Населення становить 571 особа (2010, 700 у 2002). Національний склад станом на 2002 рік — росіяни 95 %. Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 22 червня 2007 у Wayback Machine.]
Grand Hotel Europe

The Grand Hotel Europe (Russian: Гранд Отель Европа) is a historic five-star luxury hotel on Nevsky Prospect in Saint Petersburg, Russia. History The Grand Hotel d'Europe was built from 1873 to 1875, to designs by Swiss/Russian architect Ludwig Fontana. It opened on 9 February 1875. The hotel's opening is often listed as 28 January 1875, because Russia was still using the Julian calendar at the time, which was 12 days behind the Gregorian calendar used in the rest of the world. The hotel's interiors were remodeled by architect Fyodor Lidval from 1907-1914 in the Art Nouveau style. Additional work was done at this time by Leon Benois, including a notable decorative stained glass window and ceiling in the dining room. During the Soviet period, the hotel was known as the Hotel Evropeiskaya. The hotel closed on 5 January 1989 for a complete restoration by a Soviet/Swedish joint venture, overseen by architect Viktoria Struzman. It reopened on 21 December 1991, managed by the Swedish Reso Hotels chain as the Reso Grand Hotel Europe, with a grand opening celebration following on 5 January 1992. On 1 November 1995, the German Kempinski chain took over management, and the hotel became the Grand Hotel Europe. On 10 February 2005, Orient-Express Hotels purchased the hotel for $85 million and took over management. In 2014, Orient-Express Hotels was renamed Belmond Ltd. and the hotel became the Belmond Grand Hotel Europe. Belmond ceased operating the hotel in 2023. Its marble-and-gilt interiors, sweeping staircases and elegant furniture have attracted crowds of well-to-do visitors, including Peter Ilyich Tchaikovsky, Elton John, Bill Clinton, Famous guests Pyotr Tchaikovsky Anna Pavlova Fyodor Dostoevsky Dmitri Shostakovich Claude Debussy (1913) Igor Stravinsky (1962) Luciano Pavarotti (2004) References Bogdanov, I. A. (1999). Гранд-отель Европа в Санкт-Петербурге [Grand Hotel Europe in Saint Petersburg] (in Russian). Saint Petersburg.: CS1 maint: location missing publisher (link) External links Official website Media related to Grand Hotel Europe at Wikimedia Commons
Grand Hotel Europa

El Belmond Grand Hotel Europe (en ruso, Гранд Отель Европа); conocido como Hotel Evropéiskaya durante el período soviético) se encuentra entre los tres hoteles de cinco estrellas más lujosos de San Petersburgo (Rusia), junto con el Hotel Corinthia y el Hotel Astoria. El Grand Hotel Europe cuenta con 266 habitaciones. Su oferta de habitaciones combina el estilo clásico del siglo XIX, elementos del Art Nouveau y el confort moderno, e incluye 88 habitaciones premium (de 23 a 39 m²) y una amplia selección de suites históricas únicas.​ El Grand Hotel Europe abrió sus puertas al público el 28 de enero de 1875, sustituyendo a otro establecimiento hotelero que se situaba en el mismo solar. Sus interiores de mármol y oro, sus imponentes escalinatas y su elegante mobiliario lo convirtieron en uno de los hoteles de referencia de la Europa del siglo XIX, y atrajeron a visitantes de renombre, como Iván Turguénev, Piotr Ilich Chaikovski,​ Claude Debussy, H. G. Wells, Ígor Stravinski, Gustavo V de Suecia, Elton John,​ y Jacques Chirac, por citar tan sólo el nombre de unas pocas personalidades. En la década de 1910, fue remodelado en estilo Art Nouveau, según los diseños de Fiódor Lidvall y Leon Benois. La última gran remodelación tuvo lugar entre 1989 y 1991. Algunas escenas de la película GoldenEye, de la saga de James Bond, figuran en este hotel. Sin embargo, en la realidad, ninguna de estas escenas se rodaron en realidad aquí. Para los exteriores se utilizó el Langham Hotel de Londres, mientras que los interiores se grabaron en un estudio. El hotel fue rebautizado con el nombre Belmond Grand Hotel Europe en 2014, cuando la compañía que lo posee, Hoteles Orient Express, cambió su nombre por el de Belmond Ltd. Referencias Bibliografía Bogdanov I. A. Гранд-отель Европа в Санкт-Петербурге. SPb, 1999. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre el Grand Hotel Europa. Sitio web oficial del Belmond Grand Hotel Europe (también en español).
Grand Hôtel Europe

Le Grand Hôtel Europe est un hôtel de luxe cinq étoiles situé à Saint-Pétersbourg à l'angle de la perspective Nevski et de la rue Mikhaïlovskaïa. Il a été construit en 1875 et est inscrit au patrimoine architectural de la capitale du Nord. Il appartient au groupe Belmond et porte désormais le nom de Belmond Grand Hotel Europe. Histoire L'hôtel a été construit en 1873-1875 par Ludwig Fontana à l'emplacement de l'hôtel Klee et de l'immeuble de rapport Rogov, sous le nom de grand hôtel d'Europe. Il a été transformé en hôpital militaire pendant le siège de Léningrad avec 1 300 lits. Il a été restauré dans les années 1950, en particulier sa façade donnant sur la perspective Nevsky en harmonie avec les façades de Carlo Rossi. Du temps de l'URSS, il s'appelait Evropeiskaïa Hôtel. Il a été entièrement restauré en 1991 par Victoria Strusemann, pour l'adapter aux normes internationales et à nouveau par le Français Michel Jouannet en 2005-2008. Il comporte 300 chambres avec des appartements de luxe pouvant atteindre 3 700 euros la nuit[réf. nécessaire], et sept restaurants. On compte parmi ses clients fameux Tourgueniev, Tchaïkovski, Claude Debussy, Bounine, H. G. Wells, Maïakovski, Prokofiev, Stravinsky, le roi Gustave V de Suède, Herbert von Karajan, Elton John, Jimmy Carter, Jacques Chirac, etc.[réf. nécessaire] Galerie Notes et références Portail du tourisme Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Saint-Pétersbourg
Grand Hotel Europa

O Grand Hotel Europa (em russo: Гранд Отель Европа) conhecido como Hotel Evropeiskaya durante o período soviético compete com o Corinthia Hotel São Petersburgo e Hotel Astória pelo título de o mais luxuoso hotel cinco estrelas em São Petersburgo, na Rússia. Um dos grandes hotéis da Europa no século XIX, o Grand Hotel Europa abriu suas portas para o público em 28 de janeiro de 1875, substituindo uma pousada anterior situada no mesmo local.. Os seus interiores de mármore e cor dourado, varandas arrebatadoras e mobiliário elegante atraíram multidões de visitantes acomodados, incluindo Ivan Turgueniev, Piotr Ilitch Tchaikovsky, Claude Debussy, H. G. Wells, Ígor Stravinski, Gustavo V da Suécia, Elton John e Jacques Chirac. Na década de 1910, o hotel foi remodelado em estilo Art Nouveau com desenhos de Fyodor Lidval e Leon Benois. A última grande reforma foi realizada entre 1989 e 1991. O hotel foi apresentado no filme de James Bond, GoldenEye, em 1995. No entanto, nenhuma imagem do filme foi filmada no hotel, o exterior utilizado foi efetivamente o Langham Hotel, em Londres, enquanto os interiores foram conjuntos. O hotel foi renomeado o Belmond Grand Hotel Europa em 2014, quando a sua empresa-mãe, Orient Express Hotels, foi renomeada Belmond Ltd. Referências Ligações externas Site oficial do Grand Hotel Europa Página oficial do Grand Hotel Europa no Facebook
Chrám Archanděla Michaela z Gorodce

Chrám Archanděla Michaela z Gorodce (rusky Церковь Михаила Архангела с Городца) je pravoslavný chrám z 14. století v ruském Pskově. V rámci chrámů pskovské architektonické školy byl roku 2019 zapsán na seznam světového dědictví UNESCO. Historie Nápisy na dlažbě uvádí datum založení 1339, stejně jako data významných přestaveb v letech 1613 a 1696. Chrám vznikl v jedné ze čtyř tehdejších čtvrtí Pskova, opevněném Gorodci (odtud název). Stál původně na tržišti, ke kterému se sbíhaly důležité ulice, byl tak jedním ze středobodů Pskova. Během historie byl chrám několikrát přestavěn, k největším zásahům došlo na konci 18. století. Po nástupu bolševiků k moci nebyl jako jeden z mála chrámů ve městě uzavřen, od roku 1929 se tak stal hlavním pravoslavným chrámem Pskova. V roce 1936 byl ovšem také zrušen a předán muzeu, aby byl záhy znovu otevřen během německé okupace. V letech 1946-48 proběhla rekonstrukce, během které byly odstraněny přístavby z 19. století. V roce 1960 získal památkovou ochranu a roku 1995 byl navrácen ruské pravoslavné církvi. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Церковь Михаила Архангела с Городца (Псков) na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám Archanděla Michaela z Gorodce na Wikimedia Commons
Petrodvorets Watch Factory

The Petrodvorets Watch Factory (Russian: Петродворцовый часовой завод) is one of the oldest factories in Russia. Founded by Peter the Great in 1721 as the Peterhof Lapidary Works, to make hardstone carvings, since 1945 the factory manufactures the Soviet Pobeda watches and since 1961 it has manufactured the Soviet Raketa watches. In almost 300 years of history, the factory has changed its name several times. Petrodvorets is located in Saint Petersburg. History Founded in Saint Petersburg by Peter the Great in 1721 as the Peterhof Lapidary Works, to make hardstone carvings; the factory produced luxury objects in semi-precious and precious stones for the palaces of the Tsars. In the Soviet era, the plant continued to work on precious stones. During the Siege of Leningrad, the factory was destroyed by Nazi troops. It was rebuilt from 1944 at the liberation of the city. In 1945 Joseph Stalin—who wanted to reduce the USSR's dependence on imports from the West—gave the order to the factory to manufacture watches. The first watches were produced in the factory under the brand Pobeda and Zvezda. In its glory years after the war, the plant employed 8,000 people, produced 4.5 million watches per year for Soviet citizens and the needs of the Red Army. The plant was equipped with two atomic bunkers that could accommodate 8,000 people in case of a western nuclear attack. After 1991 the plant dramatically cut production following the troubled years of privatization and the collapse of the Soviet Union. Tourism Today, the factory—that was considered as strategic, and closed to visitors during Soviet times—is opened to tourism. Peterhof has an average of three million visitors per year, the factory has become a popular tour. Guides show around the production facility that gives a feeling of traveling back to the USSR, but also to learn about clock manufacturing. Brands From Soviet times Raketa watches are a luxury brand and fully manufactured in-house. The factory's high-end production facility, Raketa was created in 1961 in honor of Yuri Gagarin's flight to space (Raketa is the Russian word for rocket). Raketa is one of the rare watch brands in the world that produces its movements in-house from start to finish. The brand is famous for its watches made for cosmonauts, polar expeditions, pilots and military. Pobeda watches are known for their affordability and reliability. Founded from an order from Stalin in 1945, Pobeda is Russia's most renowned brand for the last 100 years. As the first watch to have been in space in 1961, Pobeda has always been a popular Russian brand. From Tsarist times Talberg is a watch brand owned by the factory since before the Revolution. Imperial Lapidary Work of Peterhof was what the factory was named before 1917. Names used by the factory Since 1949, Petrodvorets Watсh Factory or - Petrodvorets Watch Factory "Raketa" or - Peterhof Watch Factory References Sukhorukova A. E. / Watches: The Case of a Masters, Publisher: Det. USSR 1983. 108 pages; Tioutenkova A. G. / To Make the Time, Publisher: Lenizdat, USSR 1986, 181 pages.
Петродворцовий годинниковий завод

Петродворцовий годинниковий завод (рос. Петродворцовый часовой завод) — одне з найстаріших підприємств Росії. Засноване Петром I у 1721 році як Петергофська гранильна фабрика, де виготовлялися прикраси з дорогоцінних каменів для царської сім'ї. Після Жовтневої революції (1917) на заводі виробляли точні технічні камені для Військового відомства СРСР і Червоної Армії. З 1949 року за наказом Сталіна на заводі було налагоджено виробництво наручних годинників «Перемога» та «Зірка». З 1961 року завод виробляє годинник марки «Ракета». Примітки Посилання Офіційний сайт (рос.)
Mannerheimlinjen

Mannerheimlinjen var en defensiv fæstningslinje på Det Karelske Næs, som Finland anlagde som en forsvarslinje mod Sovjetunionen. Linjen fik navn efter Carl Gustaf Mannerheim, som var den finske øverstkommanderende under 2. verdenskrig. Nogle af Vinterkrigens hårdeste kampe blev udkæmpet langs denne linje. Området måtte Finland overgive til Rusland efter 2. verdenskrig, og Mannerheimlinjen ligger derfor nu i Rusland. Eksterne henvisninger Mannerheimlinjens webside Arkiveret 25. november 2003 hos Wayback Machine Engelsk web-side om Mannerheimlinjens historie Arkiveret 4. oktober 2003 hos Wayback Machine Mannerheim Line (russisk webside med billeder af anlæggene)
Mannerheim-linie

De Mannerheim-linie (Fins: Mannerheim-linja, Zweeds: Mannerheimlinjen) was een defensieve vestigingslijn op de Karelische Landengte gebouwd door Finland tegen de Sovjet-Unie. Tijdens de Winteroorlog werd deze linie bekend als de Mannerheim-linie, naar veldmaarschalk Carl Gustaf baron Mannerheim. De linie werd opgetrokken in twee fasen: 1920-1924 en 1932-1939. In november 1939, toen de winter begon was de linie nog niet compleet.
Linha Mannerheim

A Linha Mannerheim (em sueco: Mannerheimlinjen; em finlandês: Mannerheim-linja) foi uma linha defensiva finlandesa no istmo da Carélia, na fronteira entre União Soviética e Finlândia. Foi planejada por Carl Mannerheim, militar finlandês. Com os seus 140 km de extensão, é uma verdadeira obra mestra da engenharia militar, tendo tido um papel importante na defesa do território finlandês durante a Segunda Guerra Mundial, alguns anos mais tarde. Apesar da enorme carência de meios, de orçamentos restritos, com poucos homens e com material antiquado, a Linha Mannerheim foi, oito anos depois, um difícil obstáculo para o exército soviético. Ver também História da Finlândia Finlândia na Segunda Guerra Mundial
Mannerheimova linija

Mannerheimova linija (finsko: Mannerheim linja) je bila finska obrambna črta v Kareliji na meji med Finsko in Sovjetsko zvezo. Obrambno linijo so v strahu pred napadom rdeče armade začeli graditi že v letih 1920 do 1924. Gradnjo so nato za nekaj časa prekinili, med letoma 1932 in 1939 pa so z gradnjo nadaljevali, dokler je ni prekinila zimska vojna. Ime je dobila po finskem generalu Carlu Mannerheimu. V zimski vojni je bila Finska poražena, zato je utrdbe zasedla Sovjetska zveza. V nadaljevalni vojni so porušene utrdbe ponovno zavzeli Finci, dokler se leta 1944 zaradi zloma vzhodne fronte niso morali ponovno umakniti. Danes se ostanki utrdb nahajajo v Rusiji. Glej tudi Rupnikova linija Alpski zid Maginotova linija Siegfriedova linija Nacionalna pregrada Mataxasova linija Atlantski zid Povezave (v angleščini) Mannerheim Line website Arhivirano 2003-11-25 na Wayback Machine. Bunkermuzeum Arhivirano 2011-02-15 na Wayback Machine. History of the Mannerheim Line Arhivirano 2003-10-04 na Wayback Machine. Mannerheim Line at the Northern Fortress
Манерхејмова линија

Манерхејмова линија је појас утврђења које су Финци изградили између Првог и Другог свјетског рата на Карелијској превлаци између Којвишта (Koivisto, рус. Приморск, Фински залив) и Тајпалеа (Taipale, Језеро Ладога). Улога линије је била одбрана од напада СССР. Име је добила по маршалу Карлу Манерхејму, по чијој препоруци је саграђена, почевши од 1929. Радови су интензивно извођени тек од августа 1939, и нису завршени до почетка совјетско-финског рата. Линија се протезала на 25—80 km од совјетске границе, по ширини око 142 km, а по дубини 40 km. Састојала се из 3 главна одбрамбена појаса. Види још Совјетско-фински рат Спољашње везе Манерхејмова линија Литература Војна енциклопедија, Београд 1973, књига пета, стр. 256
Kostomukša

Kostomukša (rusky Костомукша, finsky Kostamus, karelsky Koštamuš) je město v Karélii v Ruské federaci. Při sčítání lidu v roce 2010 měla přes osmadvacet tisíc obyvatel. Poloha Kostomukša leží na východě střední části Karélie, jen zhruba 30 kilometrů od finsko-ruské hranice. Od Petrozavodsku, hlavního města republiky, je vzdálena přibližně 490 kilometrů, od Petrohradu 930 kilometrů. Dějiny Kostomukša byla založena v roce 1977 jako sídlo městského typu patřící k železnorudnému dolu. Městem je od roku 1983. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kostomukscha na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostomukša na Wikimedia Commons