NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia del Sagrado Corazón (San Petersburgo)

La Iglesia del Sagrado Corazón​ (en ruso: Храм Святейшего Сердца Иисусова) es una iglesia católica de estilo neogótico situada en la ciudad de San Petersburgo en Rusia​ y dependiente de la archidiócesis católica de Moscú. Está dedicada al Sagrado Corazón de Jesús. Se encuentra en el 57 calle Babushkin. En 1892 varios miles de católicos, la mayoría trabajadores del distrito del Neva al este de la capital y de origen polaco, solicitaron permiso para construir una nueva iglesia que obtuvieron para el otoño de 1905. Se dedicó entonces oficialmente al Santísimo corazón de Jesús. Mientras tanto, se reunían en una capilla cercana a la fábrica Obukhov, dependiente de la Iglesia de Santa Catalina. El terreno necesario se adquirió 18 de noviembre de 1906 en la esquina de la calle vieja del cementerio, y en la vía de la fábrica de porcelana. Los planes para la construcción fueron confiados al arquitecto Stefan Galenzovski y la primera piedra fue bendecida el 8 de septiembre de 1907, pero debido a las dificultades financieras, el trabajo principal fue completado solo en 1912 y el culto comenzó en 1914. la iglesia fue consagrada en 1917 después de la revolución de febrero. No se pudo construir la torre. Después de la caída de la URSS y el fin de un gobierno ateo, la Iglesia católica en Rusia, al igual que otras confesiones cristianas pudieron de nuevo "funcionar" normalmente. Una parroquia se formó en 1993, a la que se le asignó una parte del edificio. La primera misa fue celebrada el 6 de junio de 1996. La parroquia obtuvo el derecho a recuperar la totalidad del edificio en 2003, pero el derecho a construir una torre como estaba en los planes originales le fue negado por el municipio en 2009. Una restauración comenzó en el año 2011. Véase también Iglesia católica en Rusia Referencias
Église du Sacré-Cœur de Saint-Pétersbourg

L'église du Sacré-Cœur est une église catholique de style néogothique située à Saint-Pétersbourg en Russie et dépendant de l'archidiocèse catholique de Moscou. Elle est consacrée au Sacré-Cœur de Jésus. Elle se trouve 57 rue Babouchkine. Historique C'est en 1892 que plusieurs milliers de catholiques, surtout d'origine polonaise et habitant l'arrondissement ouvrier de la Néva à l'est de la capitale, demandent l'autorisation de faire construire une nouvelle église qu'ils obtiennent à l'automne 1905. Elle est officiellement vouée au Très-Saint-Cœur de Jésus. Entretemps, ils se réunissent dans une chapelle près de l'usine Oboukhov, filiale de l'église Sainte-Catherine. Un terrain est acquis le 18 novembre 1906 à l'angle de l'ancienne rue du Cimetière et du chemin de la fabrique de porcelaine. Les plans sont confiés à l'architecte Stefan Galenzovski et la première pierre est bénite le 8 septembre 1907, mais à cause de difficultés financières, les travaux principaux ne s'achèvent qu'en 1912 et le culte ne commence régulièrement qu'en 1914. L'église est consacrée en 1917 après la révolution de février. On ne peut y construire de clocher. Un incendie, sans doute intentionnel, l'endommage gravement en juillet 1936 et l'église est fermée au culte le 23 mai 1937. L'édifice est attribué à un combinat et entièrement reconstruite à l'intérieur avec bureaux et logements sur quatre étages. Après la chute de l'URSS et la fin du régime d'État athée, l'Église catholique en Russie, comme les autres confessions chrétiennes, peut de nouveau « fonctionner » normalement. Une paroisse se forme en 1993 à laquelle est attribuée une partie de l'édifice. La première messe est célébrée le 6 juin 1996. La paroisse obtient le droit de récupérer l'ensemble de l'édifice en 2003, mais le droit de construire un clocher selon les plans originels lui est refusé par la municipalité en 2009. Des travaux de restauration commencent en 2011. Crédit de traduction (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Храм Святейшего Сердца Иисуса (Санкт-Петербург) » (voir la liste des auteurs). Notes et références Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Saint-Pétersbourg
Église luthérienne de Tsarskoïe Selo

L'église de la Résurrection est l'église luthérienne de la municipalité de Tsarskoïe Selo (ou Pouchkine) appartenant à l'agglomération de Saint-Pétersbourg et située à 25 kilomètres de la « capitale du nord ». Elle appartient aujourd'hui à l'Église luthérienne-évangélique d'Ingrie en Russie. Historique C'est en 1818 qu'est construite à côté une église de bois luthérienne en style Empire (dénomination du style néoclassique dans l'Empire russe), dédiée à la Transfiguration du Christ et consacrée le 13 octobre 1818. La communauté luthérienne de Tsarskoïe Selo délègue le directeur du lycée, E.A. Engelhardt et le professeur Gnichtel en 1860 pour demander la permission de faire construire une nouvelle église à côté de l'ancienne qui montrait des signes de délabrement. Cette nouvelle église de briques et de pierres en style néogothique est consacrée le 17 avril 1865 et dédiée à la Résurrection du Sauveur. Une école paroissiale est construite à côté, dépendant du ministère de l'Intérieur. Les instituteurs reçoivent quatre roubles par mois. Le culte est célébré jusqu'en 1931 en allemand, estonien et finnois. Cependant les tracasseries administratives ont commencé en 1923, et des persécutions se sont intensifiées à l'égard des paroissiens, comme pour ceux des autres confessions. En 1930, une partie de l'église est transformée en foyer pour ouvriers. Elle est fermée le 5 décembre 1931 sur décision du comité politique local. Une Kommandantur de la Gestapo y prend ses quartiers pendant l'occupation de la ville par les Allemands, à l'époque du terrible siège de Léningrad. Après la guerre, une auto-école s'y installe. L'église revient à la communauté luthérienne en 1977 et est consacrée le 11 novembre de la même année sous le nom de la Résurrection du Christ. Jusqu'en 1988, le culte n'était célébré qu'en finnois et ensuite en plus en allemand et en russe. Pasteurs de la paroisse 1818-1823, Christian Friedrich Gnichtel 1824-1850, Peter Gustav von Avenarius 1851-1867, Avgust Wilhelm Fechter 1869-1902, Nikolai Dobbert 1903-1922, Gustav Beermann 1922-1927, Otto Schnackenburg (1882-1937) 1929-1930, Friedrich Wacker (1886-1941) 1977-1981, Harri Mõtsnik 1981-1989, Tiit Salumäe 1989-1990, Arvo Survo 1990-1992, Vladimir Blaguinine 1993-1997, Viktor Golovine 2003-, Fiodor Toulynine Architecture L'église est construite en pierres recouverte de briques, en style néogothique anglais, par l'architecte A.F. Vidov. Elle est surmontée d'une flèche avec une croix. L'orgue est installé en 1889, de la firme E.F. Wacker. La façade mesure 32,31 mètres de haut avec la toiture, le clocher 17,55 mètres. Source (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Пушкинская кирха » (voir la liste des auteurs). Liens externes (ru) Historique de l'église Portail du protestantisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Saint-Pétersbourg
Bolshaya, Arkhangelsk

Bolshaya (Russian: Большая) is a rural locality (a village) and the administrative center of Permogorskoye Rural Settlement, Krasnoborsky District, Arkhangelsk Oblast, Russia. The population was 416 as of 2010. There are 16 streets. Geography Bolshaya is located 20 km northwest of Krasnoborsk (the district's administrative centre) by road. Pridvornye Mesta is the nearest rural locality. References
Большая (Архангельская область)

Больша́я — сельский населённый пункт в Архангельской области. Административный центр Пермогорского сельского поселения Красноборского района. География Деревня находится на левом берегу реки Северная Двина. Расстояние до Красноборска равно — 20 км, до Котласа — 70 км, до Архангельска — 525 км. Административное положение Большая — деревня, центр Пермогорского сельского поселения Красноборского района. Демография Численность населения деревни, по данным Всероссийской переписи населения 2010 года, составляла 416 человек. Постоянное население деревни по данным на 2009 г. составляло 411 человек, в том числе 124 пенсионера и 71 ребёнок. Население деревни с практически сросшимися с ней деревнями составляет 440 человек. Социальная сфера В деревне имеется почта, медпункт, школа и несколько магазинов. Транспорт Через деревню Большая проходит автодорога Архангельск — Котлас. Большая связана автобусным сообщением с Красноборском, Черевково, Котласом, Архангельском, Коряжмой и Великим Устюгом. Автобусы: Красноборск — Черевково — Красноборск (остановка в Большой (Пермогорье)) Котлас — Верхняя Тойма — Котлас (остановка в Большой (Пермогорье)) Архангельск — Котлас — Архангельск (остановка в Большой (Пермогорье)) Архангельск — Коряжма — Архангельск (остановка в Большой (Пермогорье)) Архангельск — Великий Устюг — Архангельск (остановка в Большой (Пермогорье)) Северодвинск — Котлас — Северодвинск (остановка в Большой (Пермогорье)) Экономика В деревне действует колхоз «Искра», в котором работает 40 человек. См. также Красноборск Черевково Красноборский район Вахрамеев, Александр Иванович Карпов, Иван Степанович Примечания Ссылки Георгиевская церковь в Пермогорье Русская народная резьба и роспись по дереву (Пристань Пермогорье) . Дата обращения: 19 декабря 2010. Архивировано из оригинала 18 сентября 2010 года. Карты Большая на карте Wikimapia
Велика (Архангельська область)

Велика (рос. Большая) — присілок в Красноборському районі Архангельської області Російської Федерації. Населення становить 416 осіб. Входить до складу муніципального утворення Пермогорське сільське поселення. Історія Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Пермогорське сільське поселення. Населення Примітки
Климушино (Заднесельское сельское поселение)

Климушино — деревня в Усть-Кубинском районе Вологодской области. Входит в состав Заднесельского сельского поселения, с точки зрения административно-территориального деления — в Заднесельский сельсовет. Расстояние по автодороге до районного центра Устья — 27,5 км, до центра муниципального образования Заднего — 9,5 км. По переписи 2002 года население — 2 человека. Примечания Ссылки Климушино (недоступная ссылка — история). в реестре населённых пунктов Вологодской области
Nizhneye Ustye

Nizhneye Ustye (Russian: Нижнее Устье) is a rural locality (a village) in Kenozerskoye Rural Settlement of Plesetsky District, Arkhangelsk Oblast, Russia. The population was 501 as of 2010. There are 8 streets. Geography Nizhneye Ustye is located on the Toksha River, 193 km southwest of Plesetsk (the district's administrative centre) by road. Presnetsovskaya is the nearest rural locality. References
Нижнее Устье

Нижнее Устье — деревня в Плесецком районе Архангельской области в 116 км юго-западней Плесецка. Входит в состав Кенозерского сельского поселения. География Восточнее деревни протекает река Токша (правый приток реки Ундоши). В 600 метрах севернее деревни расположено озеро Токшозеро, через которое эта река протекает. История Летом 2012 года в Нижнем Устье освятили первую часовню в честь Владимирской иконы Божией Матери. До 2016 года деревня была центром муниципального образования «Почезерское». Население Численность населения деревни, по данным Всероссийской переписи населения 2010 года, составляла 501 человек. Радио 66,98 (Молчит) Радио России / Радио Поморье 103,4 Радио России / Радио Поморье Инфраструктура Клуб Библиотека Примечания Ссылки Александр Алексеев. Нижнее Устье — ниже некуда . // Северный рабочий. 28 ноября 2012. Подчинённые пункты Почезерского сельсовета Приозёрного района (Справочник административного деления Архангельской области в 1939-1945 годах) ДЕРЕВЕНСКАЯ ПЕКАРНЯ (АРХАНГЕЛЬСКАЯ ОБЛ. НИЖНЕЕ УСТЬЕ) // Тесту — Место с Баруковой Евгенией. 1 декабря 2020.
Cabin of Peter the Great

The cabin of Peter the Great (Russian: Domik Petra I or Domik Petra Pervogo or Domik Petra Velikogo) is a small wooden house which was the first St Petersburg "palace" of Tsar Peter the Great. The log cabin was constructed in three days in May 1703, by soldiers of the Semyonovskiy Regiment. At that time, the new St. Petersburg was described as "a heap of villages linked together, like some plantation in the West Indies". The design is a combination of an izba, a traditional Russian countryside house typical of the 17th century, and the Tsar's beloved Dutch Baroque, later to evolve into the Petrine Baroque. Peter built similar domiki elsewhere in Russia - for example, in Voronezh, and Vologda. The wooden cabin in St. Petersburg covers only 60 square metres (650 ft2) and contains three rooms - living room, bedroom, and study. It has large ornate windows and a high hipped roof of wooden tiles. Inside, the wooden walls were painted with red oil to resemble brick, and the rooms came to be known as the "red chambers" (krasnyie khoromtsy). There are no fires or chimneys, as it was intended to be used only in the warmer summer months. It was occupied by the Tsar between 1703 and 1708, while Peter supervised the construction of the new imperial city and the Peter and Paul Fortress. Peter had it encased for its protection within a red brick pavilion in 1723, and ordered that it be preserved for posterity as a memorial to his modesty, and the creation of St. Petersburg ex nihilo. Catherine the Great ordered the shelter for the cabin to be renovated in 1784, and the protective brick pavilion was reconstructed by Nicholas I in the 1840s. Peter's domiki were used to mark significant dates, such as the bicentenary of Peter's birth in 1672. They became a centre of devotion to the tsar, the Russian Orthodox Church, and the Russian motherland (rodina). A prized national monument, the contents were removed, and the Cabin was boarded up and camouflaged during the Second World War. It was the first St. Petersburg museum to reopen in September 1944, after the end of the Siege of Leningrad. Personal and domestic objects owned and used by Peter are still displayed within, and a bust of Peter by Parmen Zabello stands outside. The cabin is open to the public as a branch of the Russian Museum. See also List of museums in Saint Petersburg References Notes Citations Bibliography
Dom Piotra Wielkiego w Petersburgu

Dom Piotra Wielkiego w Petersburgu – pochodzący z początku XVIII wieku drewniany dom cara Piotra Wielkiego, znajdujący się w rosyjskim Petersburgu, na Wyspie Piotrogrodzkiej, nad brzegiem rzeki Newy. Historia Zbudowany jako mieszkanie dla cara dom był pierwszym ukończonym budynkiem w mieście. Wzniesiono go w zaledwie trzy dni, między 24 maja?/4 czerwca 1703 a 26 maja?/6 czerwca 1703. Niewielka, parterowa budowla ma wymiary 10×20 m. Swoją formą dom miał naśladować budownictwo holenderskie. Wzniesiono go z drewnianych bali i nakryto gontem, car rozkazał pomalować je jednak specjalnie czerwoną farbą tak, by imitowały cegłę i dachówki. Dom wyposażono w wielkie okna z okiennicami. Wewnątrz budynek składa się z sieni oraz trzech izb, pełniących funkcję gabinetu, jadalni i sypialni. Nie wyposażono go jednak w żaden piec, przez co nie nadawał się do zamieszkania w chłodne zimowe miesiące. Car użytkował dom w latach 1703–1708, a w 1723 roku nakazał wznieść nad nim zabezpieczającą go z zewnątrz murowaną konstrukcję. Konstrukcja nad budowlą została odrestaurowana z rozkazu Katarzyny II w 1784 roku, a później przez cara Mikołaja I. W 1930 roku dom przekształcono w muzeum. Podczas oblężenia Leningradu w czasie II wojny światowej budynek został zabezpieczony kamuflażem, by uchronić go przed bombardowaniem. Przed budynkiem znajduje się osadzone na cokole brązowe popiersie cara dłuta Parmen Zabello. Galeria Przypisy
Gdov Kremlin

The Gdov Kremlin (Russian: Гдовский Кремль) is located on a bank of the Gdovka River, overlooking the Russian town of Gdov. History Origin Gdov was established as an outpost of the Pskov Republic. It occupied a strategically important position, being close to Lake Peipus, separating Livonia and Rus. Located on an important road to Pskov, Gdov protected it from the north. Its first mention in the chronicles dates back to 1323. Initially, the fortress was a mixture of wooden and earthen fortifications. However, the level of protection was deemed insufficient against the rising threat of the German incursion. Construction of a stone Kremlin, initially with wooden elements, commenced in 1431. The walls were constructed of alternating layers of boulders and Devonian sandstone, reaching 4 m in thickness and 8 m in height. The Kremlin had become fully stone-built by the middle of the 15th century. Active service The Kremlin had been attacked on numerous occasions by German, Polish, and Swedish forces. In March 1480, Gdov was attacked by forces of the Livonian Order that burned the posad and laid siege to the Kremlin, attempting to infiltrate it in a few places at the same time. Vastly outnumbered, the Gdov forces had to use every means of defence available to them, from artillery to burning tar and boiling water, successfully preventing the Order from reaching its goal. The Ingrian War began in 1610, marking the onset of a Swedish invasion. By 1613, the Kremlin was besieged again. The Swedish forces managed to capture it, only to lose control of it later that year. In 1614, another attempt was made, with Gustavus II Adolphus, the King of Sweden personally commanding the operation. The Kremlin fell again remaining under Swedish control until 1621 when a peace treaty was signed under which Gdov was returned to Russia. During the 17th century, the Kremlin was continuously damaged by siege. It sustained major damage to its stonework; signs of explosions have been identified. In 1657, during the course of another Russo-Swedish War, it withstood a siege laid by eight thousand soldiers led by Magnus Gabriel De la Gardie. In 1686, the Kremlin was severely damaged by fire. By the end of the century, is started to lose its strategic importance. Later years In 1706, Gdov was visited by Tsar Peter the Great. He ordered the walls strengthened by covering them with earth. Currently, the stone towers are also covered by earth, and have been ever since the construction of the town's park took place in the 19th century. Later in the 18th century, when the kremlin had totally fallen into disuse, parts of the walls were taken apart. In 1781, the demolition of the kremlin was temporarily halted by order of Catherine the Great. In February 1944, the Kremlin was razed almost entirely by the retreating forces of Nazi Germany. All the structures within the Kremlin walls, including a cathedral with a 52 m tall bell tower, churches, and hundreds of merchants' houses were destroyed by explosives; only the walls remained. References
Гдовски кремљ

Гдовски кремљ (рус. Гдовский кремль) средњовековно је утврђење (кремљ) саграђено средином XIV века. Налази се у граду Гдову, на обалама реке Гдовке, у западном делу Гдовског рејона Псковске области (на западу европског дела Руске Федерације). У време свог постојања Гдовски кремљ је било једно од најважнијих утврђења на обалама Чудског језера, на граници Новгородске републике и Ливоније, и на важном трговачком путу који је са севера водио га граду Пскову. Иако је пропадање тврђаве започело средином XVIII века, тврђава је највећа разарања доживела у фебруару 1944. године током повлачења немачких окупационих трупа из града. До данашњих дана очувани су остаци југозападних, југоисточних и североисточних зидина, земљане хумке на местима разрушених кула, те врата висине 4 до 6 метара. Историјат Град Гдов настао је као погранично утврђење Псковске кнежевине на северу, и у писаним изворима први пут се помиње у хроникама из 1323. године. Како првобитно утврђење које је било саграђено од дрвета и земље није представљало озбиљнију препреку за германске освајаче са севера и запада, године 1431. започела је изградња каменог кремља. Изградња је трајала три године, а првобитни зидови били су високи 8 метара и дебели до 4 метра. У марту 1480. године војници Ливонског реда напали су цело подручје око Гдова, спалили град и безуспешно опседали сам Кремљ. Током целог XVII века тврђава је била на мети напада пољских, шведских и литванских војски, и у том периоду претрпела је значајнија оштећења, а велики пожар који је избио унутар зидина тврђаве 1686. додатно је погоршао ствар. Већ крајем века тврђава губи свој стратешки значај. Године 1706. император Петар Велики је приликом посете Гдову наредио обнову и додатно утврђење тврђаве, и у том периоду зидине су додатно ојачане слојевима земље. Међутим како утврђење није имало стратешког значаја његово пропадање се наставило, а камен из зидина се користио као грађевински материјал за друге објекте. Иако је императорка Катарина Велика током свог кратког боравка у Гдову 1781. желела да тврђаву врати у живот и додатно је ојача, то се никада није десило. Немачке окупационе снаге су у фебруару 1944. године, током повлачења из Гдова, минирале унутрашњост кремља и у потпуности је уништили. Минирање су преживели само спољни зидови. На темељима некадашњег саборног храма Светог Димитрија Солунског (грађен у периоду 1520—1530) који је миниран током Другог светског рата, саграђена је потпуно нова црква. Црква је грађена у периоду 1989—1993, и при њеној градњи користио се метод карактеристичан за средњи век. Био је то први православни храм саграђен на подручју Псковске области након Октобарске револуције 1917. године. Храм је посвећен Чудотворној икони Мајке Божије Владарице. Види још Псковска област Гдов Референце Литература Kostochkin, V.V. (1962). Русское оборонное зодчество конца XIII - начала XVI веков (на језику: руски). Академија наука Русије. стр. 45. Спољашње везе Гдовская крепость
Харчевня (Вологодская область)

Харчевня — деревня в Бабаевском районе Вологодской области. Входит в состав Борисовского сельского поселения, с точки зрения административно-территориального деления — в Борисовский сельсовет. Расположена на правом берегу реки Нижняя Чужбойка. Расстояние по автодороге до районного центра Бабаево составляет 67 км, до центра муниципального образования села Борисово-Судское — 5 км. Ближайшие населённые пункты — Занино, Некрасово, Порошино. Во время Великой Отечественной войны 1941-1945 гг. в деревне Харчевня базировался 18 скоростной бомбардировочный авиаполк. Аэродром находился вдоль всей деревни по левую сторону от дороги (если двигаться от Борисова), и в документах назывался "Постоялый Двор», по названию следующей деревни вдоль этой же дороги. Лётчики проводили боевую работу на Тихвинском направлении в ноябре-декабре 1941 года, в основном ночью. Несколько лет назад на въезде в Харчевню был установлен памятный информационный знак. Неподалёку от деревни на берегу речки расположена Церковь Покрова на Нижней Чужбойке. Население по данным переписи 2002 года — 81 человек (36 мужчин, 45 женщин). Преобладающая национальность — русские (99 %). Примечания Ссылки Харчевня в реестре населённых пунктов Вологодской области
Харчевня (Бабаєвський район)

Харчевня — присілок в Бабаєвському районі Вологодської області Росії. Входить до складу Борисовського сільського поселення (Борисівська сільрада). Село розташоване на правому березы рыяки Нижня Чужбойка. Відстань автодорогою до районного центру Бабаєво — 67 км, до центру муніципального утворення села Борисово-Судське по прямій — 5 км. Найближчі населені пункти — с. Заніно, с. Некрасово, с. Порошино. Станом на 2002 рік проживало 81 чоловік. Примітки Посилання Харчевня