NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
St. Vladimir's Cathedral (Saint Petersburg)

The Prince St. Vladimir's Cathedral (Russian: Князь-Владимирский Собор), formally the Cathedral of St. Equal to the Apostles Prince Vladimir (собор Святого равноапостольного князя Владимира) is a Russian Orthodox cathedral in Saint Petersburg, Russia. It is located on Blokhin Street in the Petrogradsky District of the city across the Malaya Neva from the Spit of Vasilevsky Island, in close proximity to the Sportivnaya metro station. History The first wooden church built in 1708 on the site was dedicated to St. Nicholas. This church was replaced by a masonry church dedicated to the Assumption completed in 1719. In 1740, a stone church was built next to the Cathedral of the Assumption by order of the Empress Anna. It was designed by Pietro Trezzini. The Late Baroque building was left incomplete when the Empress Elizabeth came to the throne in 1742. A new project was begun in 1763, this time supervised by Antonio Rinaldi, but that too was left incomplete following a fire in 1772. The side altar was dedicated to the Assumption in 1772, but the entire Neoclassical edifice was only completed to Ivan Starov's designs in 1789 and dedicated to St. Vladimir. In the Soviet period, the cathedral was closed in 1928. From 1938 to 1941, it served as the metropolitan cathedral of the city. From 1941 to 2001, the Icon of Our Lady of Kazan was located into the cathedral before its transfer to the Kazan Cathedral on Nevsky Prospekt. In 2015, extensive restoration work was done on the cathedral to preserve the 18th-19th-century facades. References External links Media related to Saint Vladimir Church (Saint Petersburg) at Wikimedia Commons
Cathédrale Saint-Vladimir de Saint-Pétersbourg

La cathédrale Saint-Vladimir ou collégiale Saint-Vladimir est une église orthodoxe située à Saint-Pétersbourg, dédiée à saint Vladimir. C'est une église à trois nefs avec des pilastres d'ordre dorique dont le style marque la transition du baroque au classicisme. Elle se trouve au no 20 de la perspective Vladimirski. Histoire Premières églises Il y avait à cet emplacement une église de bois, construite en 1708 et dédiée à saint Nicolas. On construit entre 1713 et 1719 une autre église dédiée à l'Assomption, détruite par un incendie en 1772. Elle reçoit le statut de cathédrale (équivalent dans l'église latine à collégiale) en 1719, lorsque son autel principal est consacré. Construction de l'église L'église actuelle est construite en 1765 par Antonio Rinaldi, avec cinq coupoles et un clocher à trois étages. Elle est achevée en 1773, mais des aménagements de façade, dirigés par Ivan Starov se poursuivent de 1783 à 1789. L'église est consacrée le 1er octobre 1789 en l'honneur de saint Vladimir. De 1790 à 1917 L'église subit quelques améliorations en style Empire russe, dont le chœur et l'iconostase en 1823. Elle devient l'église capitulaire de l'Ordre de Saint-Vladimir en 1845. Nikolaï Brioullov construit un parvis avec deux petites chapelles en 1872-1873, et une autre chapelle dédiée à saint Alexandre Nevski est construite par Nikolaï Kovriguine en 1886. Après 1917 L'église est momentanément fermée entre novembre 1926 et 1927, puis elle devient cathédrale de l'éparchie (diocèse pour les orthodoxes) et siège du métropolite de Léningrad lorsque la cathédrale orthodoxe de Léningrad est fermée. Elle le demeure jusqu'en 1941. La cathédrale Saint-Vladimir a l'honneur de recevoir l'icône vénérable de Notre-Dame de Kazan de 1940 à 2001, lorsque la cathédrale du même nom est transformée en musée de l'athéisme. Liens externes (ru) Site officiel Portail de l’architecture chrétienne Portail du néo-classicisme Portail de Saint-Pétersbourg Portail du christianisme orthodoxe
Cattedrale di San Vladimiro (San Pietroburgo)

La cattedrale del Santo Principe Vladimiro Isapostolo (in russo собор Святого равноапостольного князя Владимира?, sobor Svjatovo ravnoapostol'novo knjazja Vladimira), comunemente nota come cattedrale di San Vladimiro (in russo собор Святого Владимира?, sobor Svjatovo Vladimira), è una chiesa di San Pietroburgo, in Russia. Progettata dall'architetto italiano Antonio Rinaldi, è sita nelle vicinanze della stazione Sportivnaja, nel Petrogradskij rajon. Storia e descrizione Sul luogo in cui sorge l'attuale struttura fu costruita una chiesa in legno dedicata a San Nicola nel 1708. Successivamente, tra il 1713 ed il 1719 fu edificata una chiesa in pietra consacrata alla Dormizione di Maria. Tale edificio era composto da tre navate e ricevette lo status di cattedrale per ordine imperiale. Nel 1740 l'imperatrice Anna I commissionò la costruzione di una nuova chiesa a fianco di quella dedicata alla Dormizione. La progettazione dell'edificio fu affidata al ticinese Pietro Antonio Trezzini ed al russo Michail Zemcov. Nel 1742, a seguito dell'avvento della nuova sovrana Elisabetta, i lavori di costruzione furono fermati ed il progetto accantonato definitivamente. Un nuovo progetto fu elaborato nel 1763 da Antonio Rinaldi. Esso prevedeva la creazione di una struttura neoclassica a 5 cupole. I lavori di costruzione iniziarono nel 1765 e si fermarono nel 1772, a causa dell'incendio che distrusse la cattedrale della Dormizione. Per la ripresa dei lavori fu necessario attendere il 1783. Al progetto di Rinaldi furono inoltre apportate delle modifiche da parte di Ivan Starov. La chiesa fu ultimata nel 1789 e venne consacrata al principe Vladimir I di Kiev, protagonista della conversione al Cristianesimo della Rus' nel 988. Una delle cappelle dell'edificio fu dedicata alla Dormizione di Maria. Nonostante i tratti dominanti della struttura siano improntati allo stile neoclassico, la chiesa presenta anche caratteristiche tipiche dell'architettura barocca. Nel 1823 all'interno dell'edificio fu installata una nuova iconostasi in Stile Impero e fu riorganizzato lo spazio dedicato al coro. Nel 1845 la cattedrale divenne sede del capitolo dell'Ordine di San Vladimiro. In seguito alla rivoluzione d'ottobre, negli anni venti la struttura fu dapprima affidata alla cosiddetta "Chiesa vivente" (movimento scismatico sostenuto dai sovietici), poi temporaneamente chiusa e successivamente restituita alla Chiesa ortodossa russa. Dal 1938 al 1941 funse da residenza del metropolita di Leningrado e futuro patriarca di Mosca Alessio I. Dal 1940 al 2001 ospitò al proprio interno un'icona della Theotokos di Kazan' attualmente custodita nella Cattedrale di Kazan'. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla cattedrale di San Vladimiro Collegamenti esterni (RU) Sito della cattedrale di San Vladimiro, su vladimirskysobor.ru.
Vladimirkathedraal (Sint-Petersburg)

De Vladimirkathedraal (Russisch: Князь-Владимирский собор) is een Russisch-orthodoxe kathedraal in de Russische stad Sint-Petersburg. De kathedraal is gewijd aan de in de orthodoxe kerk heilig verklaarde prins Vladimir. Geschiedenis Op de plaats stond eerder een houten kerk, gebouwd in 1708 en gewijd aan de heilige Nicolaas van Myra. Tussen 1713-1719 werd een andere kerk gebouwd en gewijd aan de Ontslapenis van de Moeder Gods. Bij de inwijding in 1719 van het hoofdaltaar kreeg de kerk de kathedrale status. Die kerk werd vernietigd door een brand in 1772. De huidige kerk werd gebouwd in 1765. Architect was Antonio Rinaldi en hij schiep een vijfkoepelige kerk met een klokkentoren van drie verdiepingen. De kerk werd voltooid in 1773, maar aan de inrichting werd onder leiding van Ivan Starov verder gewerkt in de jaren 1783-1789. Op 1 oktober 1789 vond de wijding plaats ter ere van de heilige Vladimir. De kerk onderging enige wijzigingen in de Russische empirestijl waaronder het koor en de iconostase uit 1823. In 1845 werd de kerk de hoofdkerk van de Orde van Sint-Vladimir. In de 19e eeuw werden drie kapellen aan de kerk toegevoegd. Sovjet-periode De kathedraal werd tijdelijk gesloten tussen 1926-1927, daarna werd de kerk kathedraal van het bisdom en zetel van de metropoliet van Leningrad wegens sluiting van de Kazankathedraal die tot museum van het atheïsme werd bestemd. Tijdens het beleg van Leningrad bleef de kathedraal geopend en was het voor de gelovigen een belangrijk baken van troost. Van 1940 tot 2001 werd in de Vladimirkathedraal het eerbiedwaardige icoon van de Moeder Gods van Kazan bewaard. Externe links (ru) Officiële website van de kathedraal (ru) Parochies van Sint-Petersburg
Белушя Губа

Белушя Губа (на руски: Белу́шья Губа́) е селище от градски тип, разположено на остров Нова земя в Архангелска област, Русия. Селището е административен център и най-голямото населено място на острова. Има население от 1972 души (към 2010 г.), което представлява 96% от цялото население на Нова земя. Градът се намира на около 9 km югозападно от въздушната база Рогачево. Голяма част от населението е съставено от военен персонал, който е работил за ядрените тестове, извършвани на острова. Пристанището на града е разположено в зона с топли океански течения, което позволява плаването на големи кораби, без да има нужда от ледоразбиване. През най-суровите зими водата около Белушя Губа може да замръзне и да се получи лед с дебелина от 1 метър. Дълбочината на водата около града е от 30 – 50 метра, а в пристанището – от 10 – 30 m. Това прави Белуша Губа подходящо място да се построи голямо пристанище. История Градът е основан на 17 септември 1954 г. Още същата година на острова са проведени първите ядрени опити. Население Населението на Белушя Губа през 2010 г. е било 1972 души (сравнено с 2622 души през 2002 г.), от които 74,1% са били мъже и 25,9% – жени. Мъжете, живеещи в града, са предимно специализирани като военни техници и строители. Източници Топографски карти Лист от карта R-39-V,VI Белушья Губа. Мащаб: 1 : 200 000. Състояние на местността към 1980 год. Издание 1987 г.
Belúixia Gubà

Belúixia Gubà (rus: Белу́шья Губа́) és un possiólok de Nova Terra, a l'Illa Iujni o del sud. Des de 1926 n'és el centre administratiu. Pertany a l'óblast d'Arkhànguelsk a Rússia. Segons el cens de 2021 tenia una població de 2.148 habitants. Demografia És el principal assentament permanent i el centre administratiu del territori de l'arxipèlag de Nova Terra. La seva població és de 2.851 habitants (2010). És la capital de Nova Terra. Una gran proporció de la seva població està composta per militars associats amb proves nuclears que es duen a terme a prop de la ciutat. Està situada a 9 kilòmetres al sud-oest de la base aèria de Rogatxovo. Gran part de la població hi treballa com a personal militar. Història Quan es va descobrir Nova Terra l'any 1894, el Governador d'Arkhànguelsk Engelhard decidí crear un nou campament a l'illa. El 1896, una expedició realitzà una enquesta de la costa occidental de Nova Terra. L'any següent es fundà Belúixia Gubà. El poble començà a créixer el 1954, quan a Nova Terra s'hi establí el lloc de proves nuclears. Referències
Belušja Guba

Belušja Guba, někdy též česky Bělušja Guba (rusky Белушья Губа) je sídlo městského typu v Archangelské oblasti v Ruské federaci, hlavní trvalé sídlo na arktickém souostroví Nová země. Nachází se v ruském hraničním pásmu. Žije zde 2060 obyvatel (2023). Severovýchodně od Belušji Guby je osada Rogačovo, kde se nachází stejnojmenná letecká základna. Geografie Belušja Guba se nachází ve stejnojmenné zátoce na západě Jižního ostrova Nové země, na poloostrově Gusinaja Zemlja (česky Husí země). Zátoku omývají teplé mořské proudy po celý rok. Vstup do zátoky je hluboký 30 až 50 metrů, samotný záliv je hluboký 10 až 30 metrů. Díky těmto podmínkám je zátoka splavná celý rok pro lodě všech tříd s minimálním využitím ledoborců. V tuhých zimách dosahuje led maximálně 1 km od zálivu a je silný maximálně 1 metr. Zátoka je přírodními podmínkami dobře chráněna před vysokým příbojem a plovoucími ledovými masami. Teplota v osadě se v letních měsících pohybuje od −12 °C do +10 °C. Průměrná roční teplota je −4,5 °C. Průměrné roční srážky jsou 349 mm. Od 19. listopadu do 23. ledna zde trvá polární noc. Historie V roce 1893 bylo místo budoucí osady podrobně zmapováno a zmíněno jako zátoka vhodná pro vybudování vhodného ostrovního přístaviště. V roce 1894 místo navštívil gubernátor Archangelské gubernie Alexandr Engelgardt a rozhodl, že v zátoce bude vytvořena ruská přístavní osada. V průběhu roku 1896 byla zátoka prozkoumána ruskou kartografickou expedicí a na jejím základě byla založena v roce 1897 osada Belušja Guba. Během druhé světové války byla Belušja Guba středem německé i sovětské pozornosti. Německé ponorky používaly zátoku jako oblast odpočinku. Německá armáda uvažovala o zřízení meteorologické stanice v zátoce, pouze sovětská přítomnost v oblasti tomu zabránila. Dne 27. července 1942 ostřelovala německá ponorka U-601 Malé Karmakuly poblíž zátoky Belušja Guba a poškodila hydroplány, obytné domy a skladiště. Ponorka U-601 potopila sovětskou obchodní loď s uhlím, když se blížila k osadě. Za války byla osada používána jako kotviště ruských konvojů mezi Barentsovým mořem a Archangelskem. V roce 1944 byla v osadě založena sovětská námořní základna. Rozvoj osady přišel v roce 1954, kdy Nová země byla prohlášena jaderným polygonem a Belušja Guba se stala hlavní základnou. V roce 1956 došlo k vystěhování všech obyvatel souostroví na pevninu, do osady byly přesunuti sovětští vojáci a jejich rodiny. V roce 1957 byla do osady přesunuta 73. samostatná divize ponorek Severní flotily. Po roce, ale byly ponorky odvolány kvůli příliš drsným klimatickým podmínkám. Infrastruktura V současnosti jsou v osadě rozmístěny velitelské orgány ruské armády pro Arktickou oblast. Je zde střední škola pro 560 dětí, mateřská škola pro 80 dětí, 12 bytových domů, jeden hotel, obchody, televizní a rozhlasová stanice Orbita, vojenská nemocnice se 150 lůžky, poliklinika, důstojnický dům, vojenský klub, sportovní areál s 25metrovým bazénem a pravoslavný kostel. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Белушья Губа na ruské Wikipedii.
Belushya Guba

Belushya Gubá (en ruso: Белу́шья Губа́,​ variantes: Belush'ya Gubá, Blushya (en ruso significa: "lugar de la beluga") es un asentamiento de tipo urbano ubicado en el suroeste de la Isla del Sur de la Nueva Zembla de este archipiélago ártico en el óblast de Arcángel, Rusia. Demografía Es el principal asentamiento permanente y el centro administrativo del territorio de las islas de Nueva Zembla. Su población era 2851 habitantes para 2010. Según el censo de 2002, su población era 2622, lo que constituye más del 96% de la población total del distrito, que fue 2716. Se encuentra a unos 9 kilómetros (5.6 millas) al suroeste de la base aérea de Rogachevo. Una gran proporción de su población está compuesta por militares asociados con los sitios de ensayo nuclear situado en la isla. Historia Al visitar Nueva Zembla (en ruso: Nóvaya Zemlyá, "Nueva Tierra") en 1894, el gobernador de Arcángel, Engelhard, decidió crear un nuevo campamento. En 1896, una expedición realizó una encuesta de la costa occidental de Nueva Zembla. Al año siguiente el pueblo de Belushya Gubá fue fundado. El pueblo comenzó a florecer en 1954, cuando en Nueva Zembla se estableció el sitio de pruebas nucleares. Es un lugar muy frío debido a sus condiciones geográficas. Referencias Véase también Sitio de pruebas de Nueva Zembla
Beluš'ja Guba

Beluš'ja Gubá (in russo Белу́шья Губа́?, lett. Baia Beluga) è un insediamento di tipo urbano russo, nell'Oblast' di Arcangelo. È situata nell'isola Južnyj nell'omonima baia; è il centro amministrativo del rajon Novaja Zemlja ed è l'insediamento più importante dell'arcipelago Novaja Zemlja. L'insediamento di trova sulla penisola Gusinaja Zemlja, nella parte sud-occidentale dell'isola Južnyj. Il clima nel villaggio è quello della tundra; le temperature sono molto basse. La temperatura media annuale è di -4,5°C, la precipitazione media annua è di 349 mm. Dall'ultimo censimento del 2023 la popolazione risulta essere di circa 2060 abitanti. In passato la popolazione era costituita esclusivamente dal personale militare (e dalle loro famiglie) impegnato nelle intense attività di test nucleari svolti nella "Zona A" dal 1955 al 1962 e dal 1972 al 1975. Con la fine della guerra fredda il personale militare è progressivamente diminuito a favore dell'aumento di operai e tecnici specializzati in scavi sotterranei o attività di manutenzione delle reti elettriche e idriche. Note Voci correlate Baia Beluš'ja Collegamenti esterni Mappa: R-39,40 (JPG), su maps.vlasenko.net. URL consultato l'8 novembre 2024.
Beloesja Goeba

Beloes(j)ja Goeba (Russisch: Белушья Губа; "Beloegabocht") is een nederzetting met stedelijk karakter in de Noord-Russische autonome okroeg Nenetsië binnen de oblast Archangelsk. Het is de grootste plaats op en het bestuurlijk centrum van de archipel Nova Zembla, waarbinnen het gelegen is op de zuidwestelijke kust van Joezjnyeiland, op het schiereiland Goesinaja Zemlja. Het ligt op 9 kilometer ten zuidwesten van de plaats Rogatsjovo, waar de gelijknamige vliegbasis is gelegen. Bevolking De plaats telde 1.972 inwoners bij de volkstelling van 2010, van wie 1287 mannen en 685 vrouwen, ruim 81% van de permanente bevolking van Nova Zembla. Bij de volkstelling van 2002 waren er 2.622 inwoners. Een groot deel van de bevolking bestaat uit mensen die betrokken zijn bij de kernproeven op het eiland en leden van het garnizoen dat er is gestationeerd. Geschiedenis Als stichtingsdatum van de plaats wordt vaak 17 september 1954 genoemd toen het kernproefterrein Nova Zembla (de drie terreinen Soechoj Nos, Matotsjkin Sjar en Tsjornaja Goeba) werd opgezet voor kernproeven (waaronder in 1961 Tsar Bomba, de zwaarste ooit), waarvoor de inwoners van de archipel van tevoren gedwongen werden gedeporteerd. De plaats vormde en vormt het centrum waarvandaan de kernproeven werden gecoördineerd. Op 27 februari 1992 tekende de Russische president Boris Jeltsin een decreet (nr. 194, "over het [kernproef]terrein op Nova Zembla"), waarin dit werd herbevestigd door Nova Zembla aan te wijzen als het 'centrale testterrein' van de Russische Federatie. De laatste kernexplosie was in 1990, sindsdien worden alleen subkritische kernproeven gedaan. Voorzieningen In de plaats bevinden zich een middelbare school (capaciteit: 560 leerlingen), kleuterschool, een 17-tal appartementsblokken, 3 hotels, winkels, een kapperszaak, fotograaf, servicedienstkombinat, radio- en tv-station (Orbita), marineziekenhuis (200 bedden), polikliniek, officierengebouw, zeemanskroeg, een recreatieterrein voor militairen en een Russisch-orthodoxe kerk. Ook ligt er een vijver van 25 meter lang.
Belushya Guba

Belushya Guba (em russo, Белу́шья Губа́, transliterado como "baía da baleia-branca"), também conhecida por Belushye, é um assentamento de tipo urbano localizada no Oblast de Arkhangelsk, na Rússia. Situada na Ilha Yuzhny, é a maior povoação do arquipélago de Nova Zembla, com uma população de 2.861 habitantes (censo de 2021) e uma das 2 localidades habitadas do território, juntamente com Rogachevo. Boa parte da população é composta por militares associados com os testes nucleares no arquipélago. História Durante uma visita a Nova Zembla em 1894, o então governador do Oblast de Arkhangelsk, Aleksandr Engelhardt, decidiu fundar um povoado. Em 1896, uma expedição na costa oeste do arquipélago e, no ano seguinte, o povoado de Belushya Guba foi fundado. A população viria a aumentar a partir de 1954, quando os testes nucleares em Nova Zembla eram realizados. Referências
Белушја Губа

Белушја Губа (рус. Белу́шья Губа́) или Белушје (рус. Белушье) град је у Русији у Архангељкој области. Налази се на архипелагу Нова Земља и административни је центар рејона Нова Земља. Према попису становништва из 2010. године, у граду живи 1.972 становника. Географија и клима Белушја Губа се налази у дубоком заливу са истим именом, унутар географског подручја на које утичу топле океанске струје. Природни услови омогућавају пловидбу током целе године свим типовима и класама пловила уз минималне трошкове подршке за пробијање леда. Залив је добро заштићен од високог плутања и плутајућег леда. Температура у Белушјој Губи креће се од -12 °C до +10 °C током летњих месеци. Подручје јужног острва Нове земља током зиме доживљава од осам до десет циклона месечно, са главним правцем путање циклона од запада и југозапада ка североистоку. „Поноћно сунце“ је изнад хоризонта од 10. маја до 3. августа (86 дана), а период непрекидне ноћи је нешто краћи и износи 66 дана. Поларна ноћ траје од 19. новембра до 23. јануара. Привреда Белушја Губа има школе, стамбене зграде, три хотела, банкомат, телевизију, Поморску болницу са 200 лежаја, поликлинику, војнo-официрски центар са базним морнарским клубом, 25-метарски базен, рекреативни центар и православнu црква. Саобраћај Постоје два редовна лета недељно од Архангељска до аеродрома Рогачево, који се налази 9 km (5,6 mi) североисточно од насеља (у редовима вожње Рогачово је означено као Амдерма-2, иако се насеље Амдерма чак ни не налази на Новој земљи). Референце
Ognenny Ostrov

Ognenny Ostrov (Russisk: Огненный остров) "Ildøen", er en lille ø på Novozerosøen, beliggende i Vologda regionen, Rusland ca. 400 kilometer nord for Moskva. På øen ligger et tidligere kloster som nu er omdannet til et fængsel for dødsdømte russere. Øens ortodokse kloster blev grundlagt i år 1517 af Sankt Cyril af Novozero, efter at han havde set en "ildsøjle" ramme øen. Klosteret danner baggrunden i filminstruktør Vasily Shukshins film “Røde roser” fra 1973 og i nogle af forfatteren Alexandr Yashin historier. Efter Oktoberrevolutionen i 1917 blev klosteret konverteret til et fængsel beregnet på "revolutionens fjender". I løbet af 1930 og 1940erne fungerede det som fængselskoloni til ofrene for Stalins store udrensninger. Efter Stalins død i 1953 blev det omdannet til et regulært fængsel for ikke-politiske kriminelle. I 1997 blev fængslet dedikeret udelukkende til indsatte med livstids- eller dødsstraf-domme. Efter eksekveringerne af dødsstraf blev indstillet i 1996 er dødsstraf automatisk blevet omgjort til livstid. Der er i dag omkring 193 indsatte i fængslet der officielt går under navnet Fængsel num. OE 256/5 – og "Pyatak" af de indsatte, efter det russiske ord for "fem" ("пять"), det sidste ciffer i det officielle navn. Media Three Days and Never Again (Last Visit). Video. 53 min. Director: Alexsandr Goutman, 1998. (engelsk) Eksterne henvisninger Sentenced to Life on Fire Island Arkiveret 27. september 2007 hos Wayback Machine. 23. december 2004. (engelsk) Sentence to Life on Fire Island Arkiveret 12. marts 2007 hos Wayback Machine. Photo Essay. The Moscow Times, 23. december 2004 (engelsk) Dødens ø Arkiveret 3. december 2005 hos Wayback Machine, 24. maj 2001 (russisk) Google Maps Location.