NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Шоани

Шоани (ингуш. Шоани) — аул, расположенный в Джейрахском районе Ингушетии, недалеко от границы с Грузией. В ауле Шоане протекают реки Шоан-хи и Армхи. В долине Армхи находится гора Шан — высочайшая точка Ингушетии (4451 м). История От села происходит ингушский тейп Шоанхой Мецхальского шахара, которые жили здесь вплоть до 1944 года, до начала депортации вайнахов. В свою очередь этимология названия самого тайпа не установлена, А. С. Сулейманов называет две версии: от имени предка Шанхоевых — Шоа, переселенца из села Баркин горной Ингушетии от высокогорного ареала тайпа (от ингуш. шуо — «пропасть», «обрыв») В ауле проживал последний ингушский жрец Хаутиев Элмарз-хаджи (1766—1923). Археология Над башнями Шоан расположен один из крупнейших в районе средневековый некрополь, состоящий из более 250 подземных и полуподземных коллективных склеповых усыпальниц. Население Численность населенияГод01020304050601920194019601980200020202040ШоаниСтатистика населения.mw-chart-5649b213c392bc922f38261206f2cfcf732c8c53aeb3bf37cbb662bbcd9ddcd34dade5a076a75a81bb4a4bcb34d74ecb1eb6f7ecaea831114091bac54b8bb561__zr197337-cls-1020617:hover{pointer-events:none}.mw-chart-5649b213c392bc922f38261206f2cfcf732c8c53aeb3bf37cbb662bbcd9ddcd34dade5a076a75a81bb4a4bcb34d74ecb1eb6f7ecaea831114091bac54b8bb561__zr197337-cls-1020618:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-5649b213c392bc922f38261206f2cfcf732c8c53aeb3bf37cbb662bbcd9ddcd34dade5a076a75a81bb4a4bcb34d74ecb1eb6f7ecaea831114091bac54b8bb561__zr197337-cls-1020619:hover{cursor:pointer}.mw-chart-5649b213c392bc922f38261206f2cfcf732c8c53aeb3bf37cbb662bbcd9ddcd34dade5a076a75a81bb4a4bcb34d74ecb1eb6f7ecaea831114091bac54b8bb561__zr197337-cls-1020620:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-5649b213c392bc922f38261206f2cfcf732c8c53aeb3bf37cbb662bbcd9ddcd34dade5a076a75a81bb4a4bcb34d74ecb1eb6f7ecaea831114091bac54b8bb561__zr197337-cls-1020621:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Примечания Литература Мальсагов З. К. Грамматика ингушского языка / Ред.: Ф. Х. Оздоева. — 2. — Грозный : Чечено-Ингушское Книжное Издательство, 1963. — Т. V. — 164 с. История народов Северного Кавказа с древнейших времен до конца XVIII в. (рус.) / Пиотровский Б. Б.. — Москва: Наука, 1988. — Т. I. — 544 с. — ISBN 5-02-009486-2.
Шордаково

Шордаково (рос. Шордаково) — село у Зольському районі Кабардино-Балкарії Російської Федерації. Орган місцевого самоврядування — сільське поселення Шордаково. Населення становить 1676 осіб. Історія Згідно із законом від 27 лютого 2005 року органом місцевого самоврядування є сільське поселення Шордаково. Населення Примітки
Ногайска степ

Ногайската степ (на руски: Ногайская степь) е полупустинно равнинно пространство в южната част на Източноевропейската равнина, основно в северните части на Дагестан, западната периферия в Ставрополски край, а южната – в Чечения в Русия. На север се простира до Кумо-Маничката падина, на юг – до долината на река Терек, на запад – приблизително до Терско-Кумския и Кумо-Маничкия канал, а на изток – до бреговете на Каспийско море с приблизителни размери 170/170 km. На запад надморската височина достига до 170 m, а на изток е под морското равнище (–28 m). Голяма част от степта е заета от пясъчни масиви. Постоянни водни течения няма. Растителността е попустинна. Около 70% от площта ѝ се използва предимно за зимни пасища за овцете. За оводняване и напояване на степта се използва водата от двата напоителни канала на запад Терско-Кумския и Кумо-Маничкия и отклоняващите се на изток от тях канали – Сухокумски, Караногайски, Бурунни и др. В северозападната ѝ част са разположени градовете Нефтекумск (в Ставрополски край) и Южно-Сухокумск (в Дагестан). Източници
Nogajská step

Nogajská step je aridní bezlesá rovinatá oblast na východě Severního Kavkazu severně od řeky Těrek. Step se rozprostírá na území severního Dagestánu, Stavropolského kraje, Čečenské republiky a Kalmycké republiky. Název pochází od etnonyma Nogajců, kteří v oblasti kočovali v době příchodu Rusů v 16. století. Nogajská step je tvořena převážně polopouští porostlou pelyňkem a velkých úseků písečných dun, které na jihu a jihozápadě ustupují stepi porostlé travinami. Podnebí Podnebí Nogajské stepi je kontinentální, suché a s ročními srážkami menšími než 300 mm. Průměrná teplota teplého období (duben – říjen) je cca 19 °C a chladného období (listopad – březen) je cca 1 °C. Nejnižší teplota je v lednu, kdy dosahuje i přes -30 °C a teplotní maxima jsou v srpnu, kdy teplota dosahuje přes 40 °C. Léto je dusné, zima se vyznačuje minimálním množství srážek (v průměru asi 40 mm). Dezertifikace stepi Nogajská step je vhodná zejména pro kočovný chov skotu. Během sovětské éry byly miliony zvířat přepravovány kamiony do Nogajské stepi. Intenzivním chovem dobytka na stepi došlo k poškození 70 % pastvin a 25 % pastvisek se stalo oblastmi škodlivými pro zvířata. Step v ruském Dagestánu se mění na neúrodnou písečnou poušť. Dezertifikace Nogajské stepi začala od roku 2000. Pastviny zde postupně zakrývá písek. Místní lidé přičítají vinu privatizaci pozemků v polovině 90. let 20. století. Podnikatelé se mj. přestali starat o přísun vody do jezer, která celý proces dezertifikace zpomalovala. Vyschlá pláň byla následně rozparcelována a rozprodána jako farmářské pozemky. Díky dezertifikaci ze stepi prakticky zmizela sajga tatarská. Reference
Ногайская степь

Нога́йская степь — засушливая безлесая равнина на востоке Северного Кавказа в междуречье Терека и Кумы. В других источниках, на начало XX столетия, Ногайской степью называли ровную поверхность в Бердянске, продолжение Бердянского уезда, южную часть Бессарабской губернии России и другие территории, где в свое время проживали ногайцы. Современный регион расположен на территориях субъектов Российской Федерации — России, Ставропольского края, северного Дагестана и Чеченской Республики. Название региона происходит от этнонима ногайцы. Растительность ксерофитная и галофитная, часто — на песчаных грунтах. Климат Климат Ногайской степи континентальный, засушливый, с количеством годовых осадков менее 300 мм. Средняя температура тёплого периода (апрель — октябрь) +18-19 °C , холодного периода (ноябрь — март) от 0 до 2 °C . Абсолютный минимум −33 °C (январь, февраль), максимум +42 °C (август). Лето знойное, зима отличается минимальной суммой осадков (в среднем около 40 мм), из-за чего снежный покров слабо выражен. Примечания Литература Добролюбский А. О. Кочевники на западе причерноморских степей в X-XVIII веках (историко-археологическое исследование). — Автореферат дисс. … доктора исторических наук. — Санкт-Петербург: ИИМК РАН, 1991. — 34 с.
Ногайський степ

К:Картка на Геокарі: Виправити: Множинні параметри Ногайський Степ — посушлива безліса рівнина, степ на сході Північного Кавказу в межиріччі Терека і Куми. Регіон розташований на територіях Ставропольського краю, північного Дагестана і Чеченської республіки Росії. Назва походить від етноніма ногайці, себто назви відомого тюркського народу, що населяв ці землі з часів Золотої Орди. Рослинність ксерофітна і галофітна, часто — на піщаних ґрунтах. Клімат Клімат Ногайського степу континентальний, посушливий, з кількістю річних опадів менше 300 мм. Середня температура найтеплішого періоду (квітень — жовтень) + 18-19 °C, холодного періоду (листопад — березень) від 0 до 2 °C. Абсолютний мінімум −33 °C (січень, лютий), максимум +42 °C (серпень). Літо спекотне, зима відрізняється мінімальною сумою опадів (у середньому близько 40 мм), через що сніговий покрив слабко виражений. Ґрунти Для степу характерні лучно-каштанові і світло-каштанові ґрунти тій чи іншій мірі засоленості. В результаті дефляційних процесів часто зустрічаються переважно блюдцеподібні западини, зайняті озерами і солончаками. Окремі ділянки займають слабозакріплені піски. Гідрографія Постійна річкова мережа відсутня. Ґрунтові води, хоча і лежать на невеликій глибині, засолені і для пиття непридатні. На території є джерела геотермальних вод. Землеробство тут можливо лише при штучному зрошенні. Для зрошення використовується вода з двох річкових систем, що відносяться до басейну внутрішнього стоку. Опустелювання Ногайський степ — зона відгонного тваринництва. За радянських часів у Ногайському степу і сусідніх степових просторах на зимівлю щорічно переганяли або завозили на транспорті понад один мільйон голів дрібної і великої худоби з гірських районів Дагестана, а також Чечні, Інгушетії, Північної Осетії і Грузії. У період «розвинутого соціалізму» почалося широке освоєння степів під їх цілорічне використання. В результаті нерозумної господарської практики виявилися знищеними в середній, сильній і дуже сильній важкості близько 70% всіх пасовищ регіону, а 25% земель виявилися засміченими шкідливими і отруйними для тварин травами. Інтенсивно використовувалися під пасовища південні і південно-східні ділянки Ногайського степу з часом перетворилися на піщані пустелі. У минулому для зміцнення пісків тут проводилися посіви трав (піщаний овес тощо), Створювалися соснові, ялівцеві і тисові насадження, які в дуже невеликій кількості збереглися в південній частині степу. Зараз ці роботи закинуті. Внаслідок опустелювання і господарської діяльності людини втраченими виявилися одна з візитних карток Ногайського степу — сайгаки. Примітки Література Добролюбський А. О. Кочівники на заході причорноморських степів в Х-XVIII століттях (історико-археологічне дослідження). — Автореферат дис. … Доктора історичних наук. — Санкт-Петербург: ИИМК РАН, 1991. — 34 с.
Kurusch

Kurusch (russisch Куру́ш; lesgisch Къуруш) ist ein Dorf (Aul, offiziell Selo) in Dagestan (Russland). Es wird von Lesgiern bewohnt und hat 826 Einwohner (Stand 14. Oktober 2010). Kurusch gilt als höchstgelegenes Dorf des Kaukasus, zugleich auch der Russischen Föderation und Europas, wenn, gemäß einer verbreiteten geographischen Definition, der Kaukasushauptkamm als Grenze zwischen Europa und Asien angesehen wird. Es liegt auf einer Höhe von 2560 Metern über dem Meeresspiegel. Kurusch ist zudem der südlichste besiedelte Ort Russlands. Die Einwohner von Kurusch leben von Viehzucht und dem Anbau von Getreide (Gerste). Geschichte 1952 wurden die Bewohner des Ortes in das Flachland im Norden Dagestans umgesiedelt, weil Gebiete im Süden Dagestans an die damalige Aserbaidschanische SSR abgegeben und mit Aserbaidschanern besiedelt werden sollten. Im Rajon Chassawjurt, etwa 20 km nordöstlich der Stadt Chassawjurt, entstand daher ein ebenfalls Kurusch genanntes Dorf (zur Unterscheidung inoffiziell auch „Neu-Kurusch“, russisch Новый Куруш/Nowy Kurusch, lesgisch ЦӀийи Къуруш). Das alte Kurusch erhielt den offiziellen Namen Kaler. Später kehrte ein Teil der umgesiedelten Bewohner zurück, und um 1990 wurde der alte Ortsname wiederhergestellt. Alpinismus Kurusch ist ein wichtiges Zentrum des Tourismus und Alpinismus in Dagestan; an den steilen Wänden der Berge Bazardüzü (4466 m) und Jerydag (3925 m) an der Grenze zu Aserbaidschan finden dagestanische, russische und internationale Kletterwettkämpfe statt. Der nahe gelegene Schalbusdag, ein nordwestlich des Ortes gelegener Viertausender mit einer Höhe von 4150 m, ist ein bedeutender muslimischer Pilgerort. Die Besteigung des Schalbusdag gilt unter den Muslimen Dagestans als „kleiner Haddsch“, vergleichbar dem Haddsch nach Mekka. Literatur Sachrab Baglijew: Kurusch i kuruschzy. Machatschkala 1998, ISBN 5-7788-0155-6. Einzelnachweise
Kurush, Dokuzparinsky District, Republic of Dagestan

Kurush (Russian: Куруш; Lezgian: Къуруш) is a mountain village located in the Dokuzparinsky District, in southern Dagestan. Situated at 2480–2560 m above sea level depending on the source (topographical maps show the center at about 2530 m), it is the highest continuously inhabited settlement of the Greater Caucasus and of Europe as well as the southernmost settlement in Russia. As of 2015, Kurush had a population of 813. References
Kourouch

Kourouch est un village du Daghestan, situé dans le Caucase russe, proche de la frontière avec l'Azerbaïdjan. Le village de Kourouch est localisé aux pieds du Bazardüzü. Situé à une altitude entre 2 400 m et 2 560 m, il est la localité la plus haute du Caucase et aussi le village le plus haut d'Europe. Elle est également la localité la plus méridionale de la fédération de Russie. Le village compte 820 habitants en 2021. Voir aussi Articles connexes Liste de points extrêmes de la Russie Liste des plus hauts villages d'Europe Liste des pays par ville la plus haute Notes et références Portail du Caucase Portail de la Russie
Kuruš

Kurúš (in russo Куру́ш?; in lesgo Къуруш, Quruš) è un villaggio del Caucaso nell'estremo sud della repubblica del Daghestan in Russia. È il centro abitato più a sud della Russia, nonché l'insediamento umano permanente più alto d'Europa, con un'altitudine stimata tra 2480 e 2560 m s.l.m. Nel 2015 contava circa 813 abitanti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kurush Collegamenti esterni Sito ufficiale, su kurushar.ru.
Куруш (Русија)

Куруш је планинско село у јужном Дагестану. Смештено на 2 480–2 560 m надморске висине, у зависности од извора (топографске карте показују центар на око 2530 м), представља највише стално насељено место Великог Кавказа и Европе као најјужније насеље у Руској Федерацији. 2015. године Куруш је имао 813 становника. Референце
Куруш (Докузпаринський район)

Куруш — село в Докузпаринському районі Дагестану. Утворює сільське поселення село Куруш як єдиний населений пункт у його складі. Географія Розташоване на південно-східному схилі гори Шалбуздаг, у долині річки Усухчай, за 17 км на північний захід від села Усухчай. Населення Історично населення Куруша ділиться на родові патроніми — тухуми (тюркською), або уймахи (лезгинською): Хайтакьар, Гьилевар, Тетецьар, Фалакьар, Къызырар, Къиртар, Мисрияр, Зангъавар, Авурар, Кьулдурар, Хебешар, Чувалар. Село ділиться на квартали: Пагъвай кьилер, Вене кьилер, Къиртар і Камавайбур. Історія У XVIII столітті в Куруші жив ашуг Лезгі Ахмед. В 1886 році в Куруші було 718 дворів на 4761 особу, з них 2536 чоловіків, 2225 жінок. Загальна кількість худоби 71451 голів овець, 1767 коней, 2189 голів великої рогатої худоби. Всього в аулі було 12 млинів, 41 ткач, 6 осіб войлочників, 2 фарбаря, один швець, 4 тесляра, 3 ремісника, кравців 3, 1 зброяр і 8 музикантів. Історично курушці займалися скотарством, землеробством, сіяли в основному жито, овес, сочевицю. Для себе і на продаж курушці виготовляли сукно, килими, паласи, войлоки, тасьму, овчини, панчохи вовняні, сир, масло. У 1907 році громада Куруша мала поголів'я овець і кіз загальною чисельністю 90 тисяч голів. У 1920 році в Куруші відкрито пункт по ліквідації неписьменності. Потім на його базі в тому ж році відкривається двокласна школа. У 1924 році відкрилася п'ятирічна школа. Заняття в ці роки велися в будинках, шкіл як таких не було. В 1930 році в Куруші функціонувала семирічна школа. В 1931 році створено перший колгосп. У роки Другої світової війни з Куруша покликані в армію 570 осіб. За роки війни на полях битв і в госпіталях загинуло 325 чоловік, пропало безвісти 70. Загальна кількість курушців, що не повернулися додому за неповними даними становить 395 осіб. У 1952 році велика частина населення переселена на територію Хасавюртівського району в село Куруш (Новий Куруш). Населення сіл Оленівка, Ахед, Агязи, Сефербіне Республіки Азербайджан складають в основному курушські переселенці. В одному з документів кайтазьких уцміїв шірваншах скаржиться своєму племіннику Ельчаву на постійні набіги лезгинів, у зв'язку з тим, що вони «часто спускаються з доріг, що йдуть по гірських висотах, із сіл Фій, Мазу, Куруш і Хіналуг». Факти Куруш є найбільш високогірним поселенням на Північному Кавказі, у Росії і Європі (якщо проводити межу між Європою і Азією по Кавказькому хребту), розташоване на висоті 2560 метрів над рівнем моря. Крім того, населений пункт є самим південним в країні. З аулу Куруш альпіністи здійснюють сходження на вершини Базардюзю (4466 м), Шалбуздаг (4150 м) і Єридаг (3925 м). Посилання Куруш в 1902 році [Архівовано 22 жовтня 2019 у Wayback Machine.] Сайт альпіністів. Фотографії Куруша [Архівовано 8 липня 2010 у Wayback Machine.] «Куруш — місце, де до зірок подати рукою» — туристичний сайт Турометр.ру Примітки
Chassanja

Chassanja (russisch Хасанья) ist ein Dorf (selo) in der Republik Kabardino-Balkarien in Russland mit 10.829 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Der Ort liegt am Nordrand des Großen Kaukasus, etwa 7 km Luftlinie südsüdwestlich des Zentrums der Republikhauptstadt Naltschik, faktisch unmittelbar an deren südliche Randbezirke anschließend. Er befindet sich am rechten Ufer des Flusses Naltschik, der über den Urwan zum rechten Baksan-Nebenfluss Tscherek abfließt. Südlich erhebt sich der Berg Isdara auf 1326 m. Chassanja gehört als größtes von vier Dörfern (neben Kensche, Belaja Retschka und Adijuch) zum Stadtkreis Naltschik. Geschichte Das Gründungsjahr des Ortes ist unbekannt. Er wird vermutlich seit Mitte des 15. Jahrhunderts überwiegend von Balkaren bewohnt und gehörte zu den am weitesten am Gebirgsrand liegenden balkarischen Dörfern. Ab den 1920er-Jahren gehörte der Ort zum Naltschikski rajon, ab dessen Gründung 1938 zum neu geschaffenen Chulamo-Besengijski rajon, bis zur Deportation der balkarischen Bevölkerung des Gebietes und daraus folgenden Auflösung des Rajons im April 1944. Danach stand der Ort bis zur Bildung des Stadtkreises Naltschik 2005 unter Verwaltung des Stadtsowjets Naltschik, während dessen Existenz von 1975 bis 1990 unter Verwaltung des Naltschiker Stadtrajons Leninski. Von 1970 bis 1995 besaß Chassanja den Status einer Siedlung städtischen Typs. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Verkehr Das Dorf liegt an der Regionalstraße, die Naltschik über einen etwa 850 m hohen Pass mit der etwa 12 km südöstlich von Chassanja im Tal des Tscherek verlaufenden föderalen Fernstraße A154 unterhalb des Rajonzentrums Kaschchatau verbindet. Die nächstgelegene Bahnstation befindet sich in Naltschik, mit dem Stadtbus- und Sammeltaxiverbindung besteht. Einzelnachweise
Махачкалинская ТЭЦ

Махачкалинская ТЭЦ — тепловая электростанция, расположенная в городе Махачкала. Собственник станции - ООО «Дагестанэнерго». История В 1946 году на базе электростанции «Промэлектростан» было начато строительство теплоэлектростанции. Первый агрегат был введен в эксплуатацию в декабре 1953 года. В июле 1958 года был введен последний агрегат, и станция достигла проектной мощности 18 МВт. До начала 60-х годов станция являлась главным источником электроснабжения города. С вводом в эксплуатацию в 1962 году Чирюртской ГЭС, станция теряет своё значение. В это время даже поднимался вопрос о нецелесообразности её использования и закрытии. В качестве выхода из сложившейся ситуации, был предложен вариант о переводе станции на теплофикационный режим, направив вырабатываемый пар на отопление города и обслуживание промышленных предприятий. В 70-е годы была произведена модернизация станции — осуществлен перевод станции с мазута на газ, заменено тепловое и энергетическое оборудование. Производственная деятельность В настоящее время на ТЭЦ установлено три энергетических котла БКЗ-75-225 т/ч, два водогрейных котла ПТВМ-50-100 Гкал/час, три турбоагрегата ПР по 6 МВт каждый. Турбоагрегаты введены в эксплуатацию в 1983, 1995 и 1998 годах. Примечания Ссылки История ТЭЦ Технико-экономические показатели
Куян (село)

Ку́ян (кабард.-черк. Куян) — село в Терском районе республики Кабардино-Балкария. Входит в состав муниципального образования «Сельское поселение Красноармейское». География Селение расположено в северо-западной части Терского района, в 17 км к северу от районного центра Терек и в 62 км к северо-востоку от города Нальчик. Граничит с землями населённых пунктов: Опытное и Красноармейское на севере, Арик на юге и Джулат на юго-западе. Населённый пункт расположен на наклонной Кабардинской равнине, в переходной от предгорной в равнинную, зоне республики. Средние высоты на территории села составляют 217 метров над уровнем моря. Рельеф местности представляют собой в основном предгорную наклонную равнину с бугристыми возвышенностями. К востоку от села возвышаются склоны Арикского хребта. Гидрографическая сеть на территории села в основном представлена водоканалами. Так вдоль северной окраины села тянется главная артерия Малокабардинского канала, через центр села проходит канал Куян и к востоку от села тянется Тамбовский канал. Климат влажный умеренный. Лето жаркое. Средняя температура воздуха в июле составляет около +23,0°С. Зима мягкая и длится около трех месяцев с частыми оттепелями. Средняя температура января составляет -2,5°С. В общем среднегодовая температура воздуха составляет +10,5°С. Среднегодовое количество осадков составляет около 620 мм. В конце лета возможны засухи, вызванные воздействием воздушных течений исходящими из Прикаспийской низменности. История Село основано в 1924 году осетинами переселившимися в Кабарду в 1921 году, после её выхода из состава Горской АССР. Во время Великой Отечественной войны, в ноябре 1942 года село было оккупировано немецкими войсками. Освобождено в начале января 1943 года. В 1944 году включён в состав Красноармейского сельского совета. С конца 1970-х годов в селе проживает крупная диаспора турок-месхетинцев, мигрантов-репатриантов из Средней Азии, которые не получив возможности вернуться на свою историческую родину Месхетия в Грузии, были расселены в равнинных территориях различных регионов Северного Кавказа. Ныне село Куян слился с близлежащими сёлами Красноармейское и Опытное, и практически представляют собой один населённый пункт. Население Национальный состав По данным Всероссийской переписи населения 2010 года: По данным Всероссийской переписи населения 2021 года: Половозрастной состав По данным Всероссийской переписи населения 2010 года: Мужчины — 273 чел. (48,7 %). Женщины — 288 чел. (51,3 %). Средний возраст населения — 34,6 лет. Медианный возраст населения — 33,5 лет. Средний возраст мужчин — 36,0 лет. Медианный возраст мужчин — 35,1 лет. Средний возраст женщин — 33,3 лет. Медианный возраст женщин — 32,6 лет. Инфраструктура Основные объекты социальной инфраструктуры являются общими с другими населёнными пунктами сельского поселения и расположены в селе Опытное. Улицы Ссылки Портал правительства КБР Архивная копия от 20 декабря 2016 на Wayback Machine Сельское поселение Красноармейское Архивная копия от 20 декабря 2016 на Wayback Machine Коды ОКАТО — Куян . Архивировано из оригинала 29 мая 2014 года. Код ОКТМО Примечания
Куян (село)

Куян (рос. Куян) — село у Терському районі Кабардино-Балкарії Російської Федерації. Орган місцевого самоврядування — сільське поселення Красноармейське. Населення становить 561 особа. Історія Згідно із законом від 27 лютого 2005 року органом місцевого самоврядування є сільське поселення Красноармейське. Населення Примітки
Shalib

Shalib (Russian: Шалиб) is a rural locality (a selo) in Charodinsky District, Republic of Dagestan, Russia. Population: 206 (2021 census); 145 (2002 census); 182 (1989 Soviet census). There are 3 streets in this selo. Geography Selo is located 18 km from Tsurib (the district's administrative centre), 109 km from Makhachkala (capital of Dagestan) and 1,702 km from Moscow. Chanab is the nearest rural locality. References