NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Хівський район

Хівський район — муніципальний район в Дагестані, Росія. Адміністративний центр — село Хів. Територія Район межує з Табасаранським, Сулейман-Стальським, Курахським та Агульським районом. Площа району 620км². Населення Населення району становить 22 753 осіб. Національний склад населення за даними перепису 2010 р. табасарани — 59,4% лезгіни — 38,9% інші — 1,7% Адміністративний поділ До складу району належать села: Ашага-Архіт, Цініт, Цлак, Юхарі-Архіт, Ашага-Захіт, Захіт, юхарі-Захіт, Ашага-Ярак, Юхарі-Ярак, Яргіль, Зільдік, Кондік, Цудук, Арчуг, Конціль, Асакєнт, Заза, Кошкєнт, Дардакєнт, Чілікар, Куг, Ляхля, Кувіг, Куліг, Гаріг, Уртіль, Межгюль, Чере, Урга, Фурда, Вертіль, Артік, Хурсатіль, Яраг, Хів, Хорєдж, Лака, Цнал, Цувек, Куштіль. Примітки Посилання Освітні заклади району Інформація про Хівський район [Архівовано 11 січня 2012 у Wayback Machine.] Розважальний сайт району [Архівовано 23 січня 2010 у Wayback Machine.]
Raïon de Novolaksky

Le raïon de Novolaksky (russe : Новола́кский райо́н ; Lak : Цӏуссалакрал кIану ; tchétchène : Аух кӏошт Aux Khoşt) est l'un des quarante et un districts administratifs et municipaux (raïon) de la république du Daghestan, en Russie. Il est situé à l'ouest de la république et a des frontières avec le district de Khasavyurtovsky au nord-est, le district de Kazbekovsky au sud-est et avec la République tchétchène à l'ouest. La superficie du district est de 218.2 km2. Son centre administratif est la localité rurale de Novolakskoye. Au recensement de 2010, la population totale du district était 28 556, la population de Novolakskoye représentant 20,8% de ce nombre. Démographie Lors de sa création en 1943, le raïon de Novolaksky fait partie de la nation tchétchène. Après la déportation des Tchétchènes en 1944, les Laks y sont réinstallés de manière planifiée. En 2002, les Laks représentaient déjà 46,0 % de la population du raïon. Par la suite, dans les 1950 à 1970. Les Avars sont également réinstallés dans la partie nord de la région. Selon le recensement panrusse de la population de 2010, la répartition des différentes population de la région était : Notes et références Voir aussi Liens externes Ressource relative à la géographie : OKATO Portail de la Russie Portail du Caucase
Novolakszkojei járás

A Novolakszkojei járás (oroszul: Новолакский район) Oroszország egyik járása Dagesztánban. Székhelye Novolakszkoje. Népesség 1989-ben 13 430 lakosa volt, melyből 6 837 lak (50,9%), 3 294 avar (24,5%), 3 076 csecsen (22,9%), 97 dargin, 35 orosz, 34 kumik, 14 lezg, 7 azeri, 5 rutul, 3 tabaszaran. 2002-ben 22 019 lakosa volt, melyből 10 132 lak (46%), 6 352 csecsen (28,8%), 5 229 avar (23,7%), 122 dargin, 52 kumik, 40 orosz, 24 lezg, 11 rutul, 7 azeri, 5 tabaszaran, 3 nogaj, 1 agul. 2010-ben 28 556 lakosa volt, melyből 13 852 lak (48,5%), 7 922 csecsen (27,7%), 6 255 avar (21,9%), 101 orosz, 100 dargin, 54 kumik, 43 lezg, 23 rutul, 15 azeri, 8 nogaj, 4 tabaszaran, 1 agul. Jegyzetek Források Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly. A 2010-es népszámlálás adatai: http://www.gks.ru/free_doc/new_site/perepis2010/croc/perepis_itogi1612.htm Archiválva 2013. március 15-i dátummal a Wayback Machine-ben Dagesztán járásainak etnikai összetétele 1886-tól napjainkig: http://www.ethno-kavkaz.narod.ru/rndaghestan.html
Новолакський район

Новолакський район (лакськ. ЦӀуссалакрал район чеч. Ӏовхойн кІошт, до 1944 р. Ауховський район) — адміністративно-територіальне утворення (муніципальний район) у складі Республіки Дагестан, Росія. Адміністративний центр — село Новолакське. Географія Розташований в передгірській північно-західній частині республіки Дагестан, на північний захід від міста Хасав'юрт. Район межує на заході — з Чеченською республікою, на півночі і сході — з Хасав'юртівським, на південному сході — з Казбеківським районами Дагестану. Площа території — 180 км². Населення Населення — 31 468 осіб. Національний склад Лакці, переселені в новостворений (після виселення чеченців) Новолакского район, становили в 1950-1980-і роки абсолютну більшість населення цього району: від 77,3 % в 1959 році до 50,9 % в 1989 році. У 2002 році лакці склали вже 46,0 % населення району.. Національний склад населення за даними Всеросійського перепису населення 2010 : Економіка Заснована в основному на сільському господарстві різних видів діяльності та форм господарювання. Основною сільськогосподарською продукцією, виробленої в районі, є зерно. Перспективним вважається відродження тваринництва, виноградарства та садівництва. Примітки
Мизурское сельское поселение

Мизурское се́льское поселе́ние — муниципальное образование в Алагирском районе Северной Осетии Российской Федерации. Административный центр — посёлок Мизур. История Статус и границы сельского поселения установлены Законом Республики Северная Осетия-Алания от 5 марта 2005 года № 11-рз «Об установлении границ муниципального образования Алагирский район, наделении его статусом муниципального района, образовании в его составе муниципальных образований — городского и сельских поселений и установлении их границ» В 2013 году в Мизурское сельское поселение были включены Згидское и Садонское сельские поселения. Население Состав сельского поселения Новый населённый пункт В 2013 году появился посёлок Нузал Примечания
Kamilukh

Kamilukh (Russian: Камилух; Avar: Къамилухъ) is a rural locality (a selo) and the administrative center of Kamilukhsky Selsoviet, Tlyaratinsky District, Republic of Dagestan, Russia. Population: 903 (2010 census); 867 (2002 census); 775 (1989 Soviet census). There are 2 streets. Geography Kamilukh is located 44 km southeast of Tlyarata (the district's administrative centre) by road. Genekolob is the nearest rural locality. References
Камилух

Камилух (авар. Къамилухъ) — село в Тляратинском районе Дагестана (Россия). Административный центр сельсовета «Камилухский». География Самое высокогорное село района — высота центра села над уровнем моря 2001 м. В черте села река Нехтильор впадает в реку Джурмут (после слияния с рекой Хзанор называется Аварское Койсу). Восточнее села расположен хребет Кахибмеэр. Население Село населено аварцами, говорящими на анцухском диалекте аварского языка. В селе есть средняя школа — Государственное казённое общеобразовательное учреждение «Камилухская СОШ Тляратинского района». С селом связаны популярные туристические маршруты. Примечания Литература Ахмедов А. А. Термины родства у томарских аварцев (анцухский диалект сел. Камилух Тляратинского района ДАССР) // Отраслевая лексика дагестанских языков. — Махачкала, 1984. — С. 64—73.
Khanak, Republic of Dagestan

Khanak (Russian: Ханак) is a rural locality (a selo) in Guninsky Selsoviet, Tabasaransky District, Republic of Dagestan, Russia. Population: 280 (2010 census); 312 (2002 census); 188 (1989 Soviet census). There are 4 streets. Geography Khanak is located 20 km southwest of Khuchni (the district's administrative centre) by road. Bukhnag is the nearest rural locality. References
Bilbil-Kazmalyar

Bilbil-Kazmalyar (Russian: Бильбиль-Казмаляр; Lezgian: Билбил-Къазма) is a rural locality (a selo) and the administrative centre of Bilbilsky Selsoviet, Magaramkentsky District, Republic of Dagestan, Russia. The population was 2,042 as of 2010. There are 28 streets. Geography Bilbil-Kazmalyar is located 37 km northeast of Magaramkent (the district's administrative centre) by road, on the left bank of the Yalama River. Khtun-Kazmalyar and Tagirkent-Kazmalyar are the nearest rural localities. Nationalities Lezgins and Rutuls live in the locality. References
Kug, Republic of Dagestan

Kug (Russian: Куг; Lezgian: Хъукьвар) is a rural locality (a selo) in Khivsky District, Republic of Dagestan, Russia. Population: 793 (2021 census); 794 (2002 census); 722 (1989 Soviet census). There are 7 streets. Geography Kug is located 13 km northeast of Khiv (the district's administrative centre) by road. Yargil is the nearest rural locality. References
Lun

Lun (que en rus vol dir 'arpella') fou un ekranoplà de la Unió Soviètica introduït a l'any 1987. La missió del Lun consistia en transportar i llançar 6 míssils antivaixell SS-N-22 Sunburn, per la qual cosa l'aeronau tenia una capacitat de càrrega de 90 tones. L'avió, de 79 metres de llargada, acabà sent l'únic de la seva classe, a causa de les grans reduccions de pressupost de l'exèrcit soviètic van, finalment, obligar a finalitzar el programa d'ekranoplans Lun. Fou l'ekranoplà capaç d'assolir major velocitat a la seva època. Fins ara, el Lun és el seté avió d'ala fixa més gran mai construït. Especificacions Característiques generals Tripulació: 6 oficials i 9 tripulants. Capacitat de càrrega: 91 tones Longitud: 73,8 metres Envergadura: 44 metres Altura: 19,2 metres Superfície alar: 550 m² Pes en buit: 286 000 kg Pes màxim a l'enlairament: 380 000 kg Planta motriu: 8× turboreactors Kuznetsov NK-87. Empenyiment: 127,4 d'empenyment cadascun. Rendiment Velocitat màxima: 550 km/h (297 Kn - 342 Mph) Velocitat de creuer (Vc): 550 km/h (297 Kn - 342 Mph) Abast: 2000 km Sostre de vol: 5 metres (efecte terra). Armament Armes: 2 × Canons Pl-23 de 23 mm. Míssils: 6 × Llançadores de míssils antivaixell SS-N-22 Sunburn. Referències Enllaços externs Lun Ekranoplan on Google Maps Wired article on Lun Plenty of pictures of Lun, Mirror with English translations of Russian captions
Projekt 903 Lun

Projekt 903 Lun (v kódu NATO: Utka) je sovětský vojenský ekranoplán. Pro let využívá princip dynamického přízemního efektu a má typicky létat nízko, několik metrů nad vodní hladinou. Je to jediný ekranoplán vyzbrojený protilodními střelami. Sovětský svaz plánoval stavbu až osmi strojů, čemuž zabránil konec studené války. Dokončen byl jen prototyp označený MD-160. Provozovalo jej sovětské a poté ruské námořnictvo. V zemi původu byl tento stroj považován za loď. Vývoj Vývoj ekranoplánu Lun vedl Rostislav Jevgeňjevič Alexejev. Plánována byla stavba osmi letounů. Prototyp MD-160 byl rozestavěn roku 1986 v Nižném Novgorodu. Dokončen byl roku 1991. Během stavby druhého stroje bylo rozhodnuto dokončit jej v neozbrojené verzi. Po havárii jaderné ponorky K-278 Komsomolec bylo dokonce zvažováno udělat z něj Spasatel, rychlý záchranný stroj vybavený malou palubní nemocnicí. Stavba však byla finančně nákladná a do skončení studené války byl dokončen pouze první kus MD-160 a práce na druhém byly zastaveny ve vysokém stupni rozestavěnosti. MD-160 byl zařazen ke Kaspické flotile. Ze služby byl vyřazen na konci 90. let. Dne 31. července 2020 byl MD-160 odvlečen z Kaspijsku do Derbentu, aby se stal součástí plánovaného Patriot Parku, nacházejícího se na břehu Kaspického moře Konstrukce Stroj pohánělo osm dvouproudových motorů Kuzněcov NK-87, každý o tahu 127,4 kN. Jeho údernou výzbroj představovalo šest nadzvukových protilodních střel P-270 Moskit (v kódu NATO: SS-N-22 Sunburn) s dosahem 120 km. Jejich odpalovací kontejnery byly umístěny po dvou na hřbetě trupu. Obrannou výzbroj představovaly čtyři 23 mm kanóny ve dvou věžích, z nichž jedna byla umístěna na zádi a druhá pod prvním párem kontejnerů protilodních střel. Vyhledávací radar byl umístěn ve svislé ocasní ploše. V akci mělo spolupracovat několik strojů najednou. Za vhodný cíl byly považovány americké letadlové lodě. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Projekt 903 Lun na Wikimedia Commons
Lun-Klasse

Die Lun-Klasse (russisch Лунь, ‚Weihe‘), Projekt 903, NATO-Codename Utka (russisch für ‚Ente‘) ist eine sowjetische Bodeneffektfahrzeug-Klasse. Geschichte Ab den 1960er Jahren legte das Kommando der sowjetischen Marine seine Strategie zur Amphibischen Kriegsführung sowie zur Küstenverteidigung neu fest. Ziel der Strategie war es, schnell und überraschend Truppen an den Küsten der Ostsee und des Schwarzen Meeres landen zu können. Daraus resultierte ein starkes Interesse an Fahrzeugen, die große Truppenkontingente schnell über weite Strecken transportieren können. Darüber hinaus war die Marine an Fahrzeugen interessiert, die feindliche Schiffe mit sehr hoher Geschwindigkeit und möglichst unerkannt angreifen können. Aus diesem Grund wurde unter anderem das Zentrale Konstruktionsbüro für Tragflügelboote Alexejew (russisch Центральное конструкторское бюро по судам на подводных крыльях) unter der Leitung von Rostislaw Alexejew geschaffen, über das bis zum Ende der Sowjetunion im Westen fast nichts bekannt war. Hauptaufgabe des Büros war die Erforschung von Bodeneffektfahrzeugen sowie deren Entwicklung. Ab den 1960er Jahren begann die Arbeit an verschiedenen Prototypen von Bodeneffektfahrzeugen wie dem „Kaspischen Seemonster“ (KM), was in den 1970er Jahren zum ersten Fahrzeug einer geplanten Serie, der Lun-Klasse, führte. Da Bodeneffektfahrzeuge von Radar aufgrund ihrer besonderen Bauweise und ihres niedrigen Fluges nur schwer erfassbar sind, sollte es die Hauptaufgabe der Lun-Klasse sein, schnelle und flexible Angriffe gegen feindliche Flotten auszuführen. Da Bodeneffektfahrzeuge eine hohe Antriebskraft zum Abheben benötigen und es während eines Starts öfter zu „Aufsetzern“ kommt, war die Lun-Klasse als Flugboot geplant. Es wurden zusätzliche Triebwerke installiert, um die Antriebskraft zum Start aufzubringen. In den 1970er Jahren wurde ein Fahrzeug der Lun-Klasse, die MD-160, fertiggestellt und getestet. Ab 1987 diente das Modell in der Kaspischen Flottille. In den 1990er Jahren wurde es außer Betrieb gestellt und lag bis 2020 auf der Marinewerft von Kaspijsk in Dagestan (). 2020 wurde es nach Derbent geschleppt. () Ein zweites Fahrzeug, der Spasatel, wurde als mobiles Feldlazarett für die amphibische Flotte geplant, aber nach dem Niedergang der Sowjetunion wurde das Projekt Anfang der 1990er Jahre eingestellt. Spasatel liegt noch heute (Stand 2021) in Nischni Nowgorod größtenteils fertiggestellt auf Werft . Technische Daten Literatur Ю.В. Апальков: Корабли ВМФ СССР. Том II. Ударные корабли. Часть II. Малые ракетные корабли и катера. [etwa: J.W. Apalkow: Schiffe der sowjetischen Marine. Volume 2: Angriffsschiffe, Teil 2: Kleine Raketenschiffe und Boote]. Sankt Petersburg 2004, ISBN 5-8172-0087-2. Weblinks Lun-Klasse. (Memento vom 31. Dezember 2019 im Internet Archive) fas.org (englisch). Fotoserie zur MD-160 auf der Werft von Kaspijsk (11. November 2009; russisch) community.livejournal.com Russlands letzter Ekranoplan wird Museumsstück. stern.de Diese Waffe könnte Putin verdammt gut gebrauchen. t-online.de/nachrichten Einzelnachweise
Lun

El Lun (en ruso: Лунь, un halcón diurno de la subfamilia Circinae) es un ekranoplano soviético lanzado en 1980. Con una capacidad de carga de 91 toneladas, su misión consistía en transportar y lanzar 6 misiles antibuque P-270 Moskit. Esta aeronave de 74 m sería la única de su clase, puesto que las reducciones presupuestarias sufridas por el ejército soviético obligaron a suspender el programa. Era el ekranoplano más veloz de su época llegando a 550 km/h. El Lun estaba propulsado con ocho turborreactores Kuznetsov NK-87, montados en palas delanteras, cada uno produciendo 127,4 kN de empuje. Medía casi 120 metros pero no era el más grande Soviético. Tenía un casco de barco volador con una gran placa de desviación en la parte inferior para proporcionar un "paso" para el despegue. Tenía una velocidad máxima de crucero de 550 kilómetros por hora. Equipado para la guerra antisuperficie, portaba el misil guiado Moskit (Mosquito) P-270. Seis lanzadores de misiles fueron montados en pares en la superficie dorsal de su fuselaje con sistemas de seguimiento avanzados montados en su nariz y cola. El único ejemplar de esta clase jamás construido, el MD-160, entró en servicio con la Flota del Mar Negro en 1987. Fue retirado a fines de la década de 1990 y ahora está sin usar en una estación naval en Kaspiysk. Se planeó usar otra versión de Lun como hospital de campaña móvil para un despliegue rápido en cualquier ubicación oceánica o costera. Fue nombrado el Spasatel ("Rescatador"). El trabajo se realizó aproximadamente en un 90%, cuando terminó la financiación militar, y nunca se completó. Características generales Tripulación: 15 (6 oficiales, 9 alistados) Capacidad: 137 t Longitud: 73,8 m Envergadura: 44 m Altura: 19,2 m Área del ala: 550 m² Peso en vacío: 286 000 kg Peso máximo de despegue: 380 000 kg Planta motriz: 8 × turborreactores Kuznetsov NK-87, empuje de 127,4 kN cada uno. Velocidad máxima: 550 km/h Velocidad de crucero: 450 km/h a 2,5 m Alcance: 2000 km Techo de servicio: 5 m en efecto suelo Armamento Cañones: dos cañones Pl-23 de 23 mm en una torreta de doble cola y dos cañones Pl-23 de 23 mm en una torreta doble bajo tubos de misiles Misiles: seis lanzadores para misiles antibuque Moskit Sunburn P-270 Enlaces externos Imagen de ekranoplano ruso Véase también Coordenadas 42°52′54.206″N 47°39′24.556″E Anexo:Aeronaves más grandes Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lun.
Lun

Le Lun est un avion à effet de sol conçu par Rostislav Evgenievich Alekseïev et utilisé par la marine soviétique de 1987 à la fin des années 1990. Données techniques Masse : 400 tonnes vitesse maximum : 550 km/h Moteurs : 8 Charge utile 40 tonnes Autonomie : 3 000 km Altitude maximum : 500 mètres (théoriquement) Armement : 6 batteries de missiles anti-navire air-sol Dans la culture populaire Le Lun est représenté dans le tome 3 « Des horizons de feu » de la bande dessinée Koralovski de Philippe Gauckler où il est utilisé par un consortium secret pour transporter et larguer des ogives nucléaires. Il apparaît également dans le jeu vidéo World in Conflict (dans l'extension Soviet Assault), où six exemplaires servent de véhicules de débarquement sur une plage de Norvège. Notes et références Liens externes (en) Wired article on Lun (en) Lun Ekranoplan on Google Maps (ru) Several close-up images (ru) Recent photos of the MD-160 (en) What happened to the Ekranoplan? - The Caspian Sea Monster [vidéo] Le Monstre de la Caspienne La Revue n° 47, janvier 2007, p.24-25. Articles associés Ekranoplane KM (ekranoplane) A-90 Orlyonok Avion à effet de sol Effet de sol Navion Portail de l’aéronautique Portail de l'Union soviétique Portail de la guerre froide
Luny osztályú ekranoplán

A 903 Luny tervszámú (oroszul: Лунь, NATO-kódja: Duck) ekranoplánt a Rosztyiszlav Alekszejev irányítása alatt álló, szárnyashajókkal foglalkozó CKB SZPK tervezőirodában fejlesztették ki az 1980-as évek elején Vlagyimir Kirillovih főkonstruktőr vezetésével, majd 1987-től állt hadrendben a Szovjet Haditengerészetnél, később pedig az Orosz Haditengerészetnél az 1990‑es évek végéig. Nagyméretű, de kis oldalviszonyú szárnyainak határfelületi hatását kihasználva volt képes vízfelszín-közeli repülésre. Hasonló kinézetük ellenére az ekranoplánok nem repülőgépek, nem hidroplánok, nem légpárnás vagy szárnyashajók; a határfelületi hatás egy teljesen külön technológia. A Nemzetközi Tengerészeti Szervezet a tengeri hajókhoz sorolja ezeket a járműveket. A Luny nevet az orosz kékes rétihéjáról kapta. A felszíni hajók elleni rakétahordozó csapásmérő eszköznek szánták. Eredetileg nyolc egység megépítését tervezték, de a pénzügyi háttér hiánya, valamint a korlátozott katonai használhatósága miatt csak egy darabot fejeztek be. A hajó gyenge légvédelmi fegyverzete és nagy mérete erős légi ellentevékenység esetén sérülékennyé tette. Jellemzői A gép meghajtásáról oldalanként négy-négy, összesen nyolc darab, a törzs orr részéhez konzolokkal csatlakozó, egyenként 127,4 kN maximális tolóerejű Kuznyecov NK–87 kétáramú gázturbinás sugárhajtómű gondoskodott. Az úszó test aljára terelőlemezt szereltek, ami a felszállást segítette. Fő fegyverzetét a hajók elleni P–270 Moszkit robotrepülőgép alkotta. A hat darab, párban elhelyezett tároló-indító konténert a törzs felső részére építették. A felderítő és a tűzvezető radarok az orrba és a függőleges vezérsíkra kerültek. A típus egyetlen megépített példánya MD–160 hadrendi jelzéssel 1987-ben állt szolgálatba a Szovjet Haditengerészet Kaszpi Flottillájánál. Ezt a példányt a Volga kísérleti hajógyár építette, 1987-ben készült el. Az egységet 1992-ben vonták ki a szolgálatból és selejtezték, máig a Kaszpi Flottilla kikötőjében tárolják. Az orosz védelmi minisztérium nem tervezi a projekt újraindítását. A Luny módosított változata, a 9037 típusú ekranoplán gyorsan telepíthető óceáni vagy parti tábori kórháznak volt tervezve. A munka mintegy 90%-ánál a finanszírozás véget ért, így nem fejezték be. Kapcsolódó fejlesztés KM ekranoplán Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Lun-class ekranoplan című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Jurij Valentyinovics Apalkov: Korabli VMF SZSZSZR (A Szovjet Haditengerészet hajói), Tom.2. Udarnije korabli, Csaszty 2. Malije raketnije korabli i katyeri, Galerija Print, 2004 További információk Helikopterrel együtt repülő Luny képe se-technology.com További MD-160 képek Luny ekranoplán a Google Maps-en A teljes Luny osztályú ekranoplán hajó-lista Több közeli kép Netes Luny-cikkek
Lun

Classe Lun (que a OTAN denomina como Duck) é um ecranoplano projetado por Rostislav Evgenievich Alexeyev e usado pelas marinhas da União Soviética e da Rússia de 1987 até o final dos anos 1990. Ele voou usando a sustentação gerada pelo efeito solo de suas grandes asas quando perto da superfície da água - cerca de 4 metros ou menos. Embora possam parecer semelhantes e ter características técnicas relacionadas, ecranoplanos como o Lun não são aeronaves, hidroaviões e nem aerodeslizadores, sendo que o efeito solo é uma tecnologia separada completamente. A Organização Marítima Internacional classifica estes veículos como navios marítimos. O nome Lun vem do russo para o tartaranhão. Design e desenvolvimento O Lun era alimentado com oito Kuznetsov NK-87 turbofans, montado em canards avançados, cada um produzindo 127,4 kN (28,600 lbf) de empuxo. Tinha um casco de um hidroavião com uma grande placa defletora na parte inferior para fornecer um "passo" para a decolagem. Tinha uma velocidade máxima de cruzeiro de 550 quilômetros por hora. Equipado para a guerra antissuperfície, carregava o míssil guiado do P-270 Moskit. Seis lançadores de mísseis eram montados em pares na superfície dorsal de sua fuselagem com avançados sistemas de rastreamento montados em seu nariz e cauda. O único modelo desta classe construído, o MD-160, entrou em serviço com a Frota do Mar Negro em 1987. Foi aposentado no final dos anos 1990 e ficou sem uso em uma estação naval em Kaspiysk, Rússia. Em 31 de julho de 2020, o Lun foi rebocado de Kaspiysk para Derbente onde ficará em exposição no futuro parque patriota. Outra versão de Lun foi planejada para uso como um hospital de campo móvel para rápida implantação em qualquer oceano ou localidade costeira. Foi nomeado o Spasatel (Спасатель - "Salvador"). O trabalho foi 90% concluído, quando o financiamento militar terminou e nunca foi concluído. Novo desenvolvimento A partir de 2015, o ekranoplan A-050 está sendo desenvolvido pela Central Hydrofoil Design Bureau, dois conceitos que foram apresentados no MAKS. De acordo com a ValueWalk, o modelo "contará com aviônica e navegação modernas", com peso de decolagem de 54 toneladas e capacidade de carga de 9 toneladas; ele será alimentado por motores de reforço R-195 e tem uma velocidade de cruzeiro de 400 a 480 km/h, com um alcance 4.800 km. Ao mesmo tempo, pensa-se que o veículo de efeito solo será armado com mísseis de cruzeiro. Ver também Ecranoplano Hidroavião Referências Ligações externas Media relacionados com Lun no Wikimedia Commons