NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Замок Георгенбург

Замок Георгенбург (нім. Schloss Georgenburg) — старовинний замок Тевтонського ордену, який знаходиться в Черняховську (в північному кварталі Маївка, відокремленому від основної забудови міста річкою Інструч) Калінінградській області. 23 березня 2007 року замок отримав статус об'єкта культурної спадщини регіонального значення. Замок Георгенбург входить до трійки найбільш збережених замків Калінінградській області — поряд з замками Тапіау в Гвардєйську і Вальдау в Низов'ї. Неподалік від замку знаходиться однойменний кінний завод. Історія 1264 рік — 18 століття Перше фортифікаційне укріплення збудовано в 1264 році на старому прусському городищі Капзовин лицарем Німецького ордену Хартманом фон Грумбахом і названо на честь святого Георга. Перша згадка про замок датується 1354 роком, однак сам замок побудований в 1337 році — дерев'яно-земляним, в 1351 році — кам'яним. З 1352 року, після поділу земель між Тевтонським орденом та єпископом, і аж до 1525 року замок належав Замландському єпископу Тевтонського ордену. Георгенбург двічі руйнували литовці — в 1364 і 1376 роках. У 1385—1390 роках замок реконструювали, й із західного боку було добудовано форбург. У 1403 році захоплений військом Вітовта, в 1657 році сильно постраждав при навалі татар, в 1679 році зайнятий шведами. З 1709 року замок з маєтком почали здавати в оренду. Останній власник — доктор Мартін Гелінг. Кінець 20 ст. — сьогодення У 1994—1995 роках приміщення замку орендував Російський страховий банк строком на 99 років з метою створення культурно-розважального центру. На його території проводилися археологічні розкопки до кризи 1997 року, й банк відмовився від задуманого проекту. На даний час замок на межі руйнування. У 2010 році рішенням обласної думи замок передано РПЦ. На даний час на території історичної пам'ятки ведуться роботи із очищення та благоустрою, а також проводяться туристичні екскурсії. 6 травня 2017 року поблизу замку Черняховською єпархією було організовано концерт Калінінградського симфонічного оркестру під керівництвом Аркадія Фельдмана. Див. також Замки Калінінградської області Маївка Примітки Література Бахтин, А. П. Ситуация с памятниками культурного наследия в Калининградской области // Слово.ру: Балтийский акцент. — 2014. — № 1. Сапунов, А. Путешествуем сами: Прибалтика. — М., 2013. — ISBN 5904138075. Мамадазизов, Ф. Ш. Событийный туризм и его роль в использовании историко-культурного наследия Калининградской области // Проблемы, опыт и перспективы развития туризма, сервиса и социокультурной деятельности в России и за рубежом. Сборник материалов II Международной научно-практической интернет конференции под ред. О. А. Лях. — 2015. — С. 64—68. Посилання Пруссія 39 [Архівовано 13 травня 2020 у Wayback Machine.] Замок Георгенбург на сайті «вихідний 39» [Архівовано 1 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
Burg Schaaken

Die Burg Schaaken war eine Ordensburg des Deutschen Ordens in dem damals ostpreußischen Dorf Liska-Schaaken, heute Nekrassowo in der russischen Oblast Kaliningrad. Geschichte Das vormalige Schaaken entstand als Burg des Deutschen Ordens nordöstlich von Königsberg (Preußen), 3 km vom Kurischen Haff, und bestand aus Liska-Schaaken mit Domäne Schaaken (heute unter dem Namen „Nekrassowo“ zusammengeführt) und Kirche Schaaken (russisch: Schemtschuschnoje). Schon zu prußischer Zeit befand sich hier ein Handelsplatz mit einer Befestigungsanlage, die der Deutsche Orden für seine Verteidigungszwecke nutzte. 1397 wurde Burg Schaaken von einem Pfleger verwaltet und der Komturei Königsberg unterstellt. Bis 1503 gab es 21 Pfleger; im Herzogtum Preußen wurde diese Funktion von einem Amtshauptmann ausgeführt. 1606 brannte die Burg durch ein Unglück ab. 1711 und 1717 hat Zar Peter der Große hier übernachtet. Im Siebenjährigen Krieg bezog Alexander Wassiljewitsch Suworow hier sein Hauptquartier. Im 19. Jahrhundert wurde die Burg im Stil der Romantik umgestaltet. Nach 1945 ist die Burganlage stark verfallen. Es gibt Pläne, sie als ein deutsch-russisches Begegnungszentrum wiederaufzubauen. Bauwerk Als eine von wenigen Deutschordensburgen hat Burg Schaaken eine ovale Ringmauer aus Feldstein, vermutlich weil die Burg an Stelle einer prußischen Befestigung gebaut wurde. Heute lehnen sich einige neuzeitliche Wirtschaftsgebäude mit vermutlich mittelalterlichen Vorgängerbauten an diese Mauer an. Das dreigeschossige Haupthaus mit Länge von 43 m ist aus Backstein gebaut und im Kern noch mittelalterlich. Bemerkenswert ist, dass das Haupthaus einen risalitartigen Vorbau an der Feldseite hat. Ende des 19. Jahrhunderts wurde die Burg erheblich umgebaut und zählt heute, trotz Vernachlässigung, zu den besterhaltenen Ordensburgen. Weblinks Einzelnachweise
Schaaken Castle

Schaaken Castle is a ruined castle originally built for the Teutonic Knights, in Nekrasovo, Kaliningrad Oblast, Russia (until 1945 Liska-Schaaken in East Prussia). It was extensively altered in the 19th century and has become a ruin since World War II. The first mention of a fortress on the site is in the Chronicle of the Teutonic Knights in 1258. The order established its first castle there in approximately 1270, on the site of an ancient Prussian fortification and trading place called Shoken (grass or grassland in Old Prussian). The walled enclosure was octagonal, following the outline of the original earthen fort, and had outer baileys at two points. The castle belonged to the Bishop of Samland. The original building was wooden; beginning in 1328 it was rebuilt in stone. In 1525, when the holdings of the Teutonic Order were secularised, it became a ducal seat. It was destroyed by fire in 1606 and partially rebuilt. Peter the Great stayed at Schaaken Castle three times; it was Alexander Suvorov's headquarters during the Seven Years' War. In the first third of the 19th century the residential building of the castle was remodeled in a Romantic Gothic style, with a new roof and slender corner towers. The kitchen building, the underground vaults, and the stone ring wall remained largely unchanged. At the time of World War II, the castle and 600 hectares (1,500 acres) of land was a family farm; the Red Army took it in January 1945, and the farm subsequently became a kolkhoz. The castle also served for a while as a children's home. Since 1975 the castle has become a ruin. A German and a Russian association formed to stabilise and rebuild it, and proposed using it for a purpose such as a German-Russian friendship centre or a museum of 13th-century architecture. Yuri Sabuga, a Kaliningrad architect, examined the site in 2002 and said that the castle could be salvaged. Some repairs were later done and a small museum of medieval exhibits and a horse ring were established there. In March 2012 a fire at the castle damaged the museum. References External links Media related to Schaaken Castle at Wikimedia Commons
Замок Шаакен

За́мок Шаа́кен (нем. Schaaken) — орденский замок в посёлке Некрасово Гурьевского района Калининградской области. Основан на месте прусской крепости (Зоке, а позднее Шокин) около 1270 года. История Впервые прусская волость Шаакен (Сакен) упоминается в хронике Тевтонского ордена за 1258 год. «История старой Пруссии» говорит, что орденская деревянная крепость в Шаакене начала строиться в 1261 году. Средневековые строители заложили свою крепость не на побережье Куршского залива, а примерно в четырёх километрах от него. Для строительства была запружена река Шаакен (теперь Большая Морянка), и на топком болотистом грунте было построено оборонительное укрепление. В хронике также упоминается, что к 1270 году в Шаакене была достроена епископская деревянная крепость. Впоследствии к оборонительным стенам замка было пристроено большое количество построек, в которых располагались часовня, жилые помещения и другие хозяйственные строения. Слово «Шаакен» пришло из прусского языка и означает «трава». Что и не удивительно: природный ландшафт этих мест представляет собой пространство, заросшее травой, тростником и камышом. В 1697 году в гавани, расположенной недалеко от Шаакена, побывала часть «Великого посольства российского» на пути своего следования в Западную Европу. Царь Пётр I останавливался в Шаакене 11 ноября 1711 года, 9 июля 1712 и 23 сентября 1717 (даты по старому стилю). Современное состояние Шаакен практически не пострадал во время Великой Отечественной войны. С конца 1945 года в замке располагался приют для немецких детей-сирот, который просуществовал до 1947 года. После войны территория замка использовалась как колхозная конюшня, которая просуществовала до начала 1960-х годов. Затем замок был отдан под жильё, а подсобные помещения использовались под хозяйственные нужды. В 1980-х годах в замке жила только одна семья, которая использовала ещё пригодные для жилья помещения. Отсутствие своевременного ремонта, равнодушие и безответственность местных властей привели к разрушению здания замка, и сохранившиеся постройки превратились в руины. В 2000-х годах замок был передан в аренду частным лицам, шли восстановительные работы, заново отстроена часть крепостной стены. В замке проводились туристические экскурсии, была собрана музейная экспозиция, выставлены средневековые тюремные орудия пыток, содержались экзотические животные (детский уголок). В 2011 году замок передан Русской православной церкви. В 2012 на территории произошёл пожар. В 2024 году началась частичная реконструкция замка. Галерея См. также Замки Калининградской области Примечания Литература Кулаков В. И. Дорогами Ульмеригии. — Калининград: Бизнес-Контакт, 2000.
Замок Шаакен

Замок Шаакен (нім. Schaaken) — замок Тевтонського ордену, розташований в селищі Некрасово Гур'євського району Калінінградської області, РФ. Заснований на місці прусської фортеці (Зоке, а пізніше Шокін) близько 1270 року. Історія Вперше прусська волость Шаакен (Сакен) згадується в хроніці Тевтонського ордену за 1258 рік. «Історія старої Пруссії» свідчить, що орденська дерев'яна фортеця в Шаакені почала будуватися в 1261 році. Середньовічні будівельники заклали свою фортецю не на узбережжі Куршскої затоки, а приблизно в чотирьох кілометрах від неї, поблизу річки Шаакен (нині Велика Моряна), де на болотистому ґрунті було зведено оборонне укріплення. У хроніці також згадується, що до 1270 році в Шаакені була добудована єпископська дерев'яна фортеця. Згодом до оборонних стін замку було прибудовано велику кількість будівель, в яких розташовувалися каплиця, житлові приміщення та інші господарські будови. Слово «Шаакен» прийшло з прусського мови і означає «трава», що й не дивно, оскільки природний ландшафт цих місць — це простір, зарослий травою та очеретом. У 1697 році у гавані, розташованій неподалік від Шаакена, побувала частина Великого посольства на своєму шляху до Західної Європи. Цар Петро I зупинявся в Шаакені 11 листопада 1711 року, 9 липня 1712 і 23 вересня 1717 (дати подано за старим стилем). Сучасний стан Шаакен практично не постраждав під час Німецько-радянської війни. З кінця 1945 року в замку розташовувався притулок для німецьких дітей-сиріт, який проіснував тут до 1947 року. Після війни територія замку використовувалася як колгоспна стайня, яка проіснувала до початку 1960-тих років. Потім замок був відданий під житло, а підсобні приміщення використовувалися для господарських потреб місцевих мешканців. У 1980-тих роках в замку жила тільки одна сім'я, яка використовувала ще придатні для житла приміщення. Відсутність своєчасного ремонту, байдужість і безвідповідальність місцевої влади призвели до неминучого руйнування замку, і збережені будівлі остаточно перетворилися на руїни. У 2000-них роках замок був переданий в оренду приватним особам, проводилися відновлювальні роботи, заново відбудували частину стіни фортеці. Також у замку проводилися туристичні екскурсії, була зібрана музейна експозиція, виставлені середньовічні тюремні знаряддя тортур, містилися екзотичні тварини (дитячий куточок). У 2011 році замок переданий Російській православній церкві. У 2012 році на території замку сталася пожежа. Галерея Див. також Замки Калінінградської області Примітки Література Кулаков В. И. Дорогами Ульмеригии. — Калининград : Бизнес-Контакт, 2000.
Niwienskoje

Niwienskoje (do 1946 Wittenberg) – osiedle typu wiejskiego w obwodzie królewieckim, w rejonie bagrationowskim. Położone 17 km od Królewca i 23 od Bagrationowska. Po raz pierwszy na mapach Prus pojawiło się w 1542 roku. Na jego obrzeżach znajduje się nieczynna baza wojskowa, która obsługiwała samoloty MiG-19 podczas zimnej wojny w latach 60. Korzystały z niej także Mi-2 i B-24. Znajduje się tu stacja kolejowa Władimirow, położona na linii Królewiec – Bagrationowsk. Historia Dwie sąsiednie miejscowości – Wittenberg i położony kilometr na południe Friederikenthal przed wojną były osobnymi miejscowościami. W 1946 zostały one ze sobą złączone i utworzyły Niwienskoje. W 1910 Friederikenthal zamieszkiwało 39 osób, a Wittenberg – 494. W 1933 w Wittenbergu mieszkało 808, a w 1939 – 896 osób. W Wittenbergu znajdowała się stacja kolejowa, z której prowadziła linia do Kreusburga (obecnie Sławskoje). Przez Niwienskoje przebiega droga A195. W miejscowości tej znajduje się szpital psychiatryczny, szkoła średnia i przedszkole. W 2011 rozpoczęła się tam też budowa cerkwi, która miała zakończyć się w 2015, jednakże w grudniu 2017 wciąż trwała. Atrakcje turystyczne Wspólna mogiła 149 sowieckich żołnierzy, którzy zginęli w lutym 1945 roku Głaz upamiętniający założenie wsi Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona cerkwi w Niwienskoje (ros.) Niwienskoje na bankgorodov.ru (ros.) Mapa obwodu królewieckiego z zaznaczonymi liniami kolejowymi (ros.)
Нивенское

Ни́венское (до 1946 года — Виттенберг (нем. Wittenberg) и Фридерикенталь (нем. Friederikenthal)) — посёлок в Багратионовском районе Калининградской области России. Расположен в 17 км от Калининграда и в 23 км от Багратионовска. Является административным центром Нивенского сельского поселения. История Два соседних поселения — Виттенберг и расположенный на километр южнее Фридерикенталь до войны были отдельными населёнными пунктами. В 1946 году они были соединены в один посёлок, который получил название Нивенское. В 1910 году в Фридерикенталь проживало 39 человек, а в Виттенберге 494 человека. В 1939 году в Виттенберге проживало 896 человек. В 1947 году Нивенское стало центром Калининградского района. До войны Виттенберг был узловой станцией на построенной железнодорожной линии Виттенберг (ныне Нивенское)—Тарау (ныне Владимирово)—Кройцбург (ныне Славское) (линия разобрана). В посёлке находится железнодорожная станция Владимиров на линии Калининград—Багратионовск. Через Нивенское проходит автомобильная трасса А-195 Калининград—Багратионовск—российско-польская граница. В посёлке есть больница, школа, детский сад. В поселке заложен православный храм в честь иконы Божией Матери «Неупиваемая Чаша». Действует железнодорожная станция «Владимирово». Через посёлок ходят автобусы 109, 137, 113, 148, 191 и маршрутное такси 136 до Калининграда. Население Численность населенияГод30060090012001500180021001900192019401960198020002020НивенскоеСтатистика населения.mw-chart-61f69733b8fb59898ffa20ad8de089cdbf0dfae93b2784cd37c0dc2afba834d35f0ba49c296a78d6fb4118081d5f64e3a4441676a7dfb81e2bedf65b7edee711__zr207917-cls-1075575:hover{pointer-events:none}.mw-chart-61f69733b8fb59898ffa20ad8de089cdbf0dfae93b2784cd37c0dc2afba834d35f0ba49c296a78d6fb4118081d5f64e3a4441676a7dfb81e2bedf65b7edee711__zr207917-cls-1075576:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-61f69733b8fb59898ffa20ad8de089cdbf0dfae93b2784cd37c0dc2afba834d35f0ba49c296a78d6fb4118081d5f64e3a4441676a7dfb81e2bedf65b7edee711__zr207917-cls-1075577:hover{cursor:pointer}.mw-chart-61f69733b8fb59898ffa20ad8de089cdbf0dfae93b2784cd37c0dc2afba834d35f0ba49c296a78d6fb4118081d5f64e3a4441676a7dfb81e2bedf65b7edee711__zr207917-cls-1075578:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-61f69733b8fb59898ffa20ad8de089cdbf0dfae93b2784cd37c0dc2afba834d35f0ba49c296a78d6fb4118081d5f64e3a4441676a7dfb81e2bedf65b7edee711__zr207917-cls-1075579:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Достопримечательности Братская могила 149 советских воинов, павших в 1945 году. Ссылки Губин А. Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. — Калининград, 2007. — Вып. 7. — С. 197—228. Примечания
Pridoroschnoje (Kaliningrad, Polessk)

Pridoroschnoje (russisch Придорожное, deutsch Neu Droosden) ist ein Ort in der russischen Oblast Kaliningrad. Er gehört zur kommunalen Selbstverwaltungseinheit Stadtkreis Polessk im Rajon Polessk. Geographische Lage Pridoroschnoje liegt 14 Kilometer südwestlich der Rajonstadt Polessk (Labiau) an der Regionalstraße 27A-024 (ex A190). Innerorts endet die Kommunalstraße 27K-071 von Saretschje (Kaymen/Kaimen). Die nächsten Bahnstationen sind vier Kilometer westlich Dobrino (Nautzken) und vier Kilometer östlich Slawjanskoje (Pronitten) an der Bahnstrecke Kaliningrad–Sowetsk (Königsberg–Tilsit). Geschichte Neu Droosden war vor 1945 ein großes Vorwerk und gehörte mit Klein Droosden (russisch: Drosdowo), Spätsrode und Zeith (alle drei existieren heute nicht mehr) zum Gutsbezirk Groß Droosden (heute russisch: Schurawljowka) im Kreis Labiau im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen. Im Jahre 1945 kam Neu Droosden mit dem nördlichen Ostpreußen zur Sowjetunion. Im Jahr 1947 erhielt der Ort die russische Bezeichnung Pridoroschnoje und wurde gleichzeitig dem Dorfsowjet Slawjanski selski Sowet im Rajon Polessk zugeordnet. Von 2008 bis 2016 gehörte Pridoroschnoje zur Landgemeinde Turgenewskoje selskoje posselenije und seither zum Stadtkreis Polessk. Kirche Mehrheitlich war die Bevölkerung Neu Droosdens evangelischer Konfession und war vor 1945 in das Kirchspiel der Kirche Groß Legitten (russisch: Turgenewo) eingepfarrt. Dieses gehörte zum Kirchenkreis Labiau in der Provinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union. Heute liegt Pridoroschnoje wieder im Einzugsbereich der Kirche Turgenewo, wo sich in den 1990er Jahren eine neue evangelisch-lutherische Gemeinde gebildet hatte. Sie ist eine Filialgemeinde der Auferstehungskirche in Kaliningrad (Königsberg) der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäisches Russland. Weblinks Pridoroschnoje bei bankgorodov.ru Pridoroschnoje bei prussia39.ru Einzelnachweise
Придорожное (Полесский район)

Придорожное — посёлок в Полесском муниципальном округе Калининградской области. География Находится в северной части Калининградской области, в зоне хвойно-широколиственных лесов, при автодороге 27А-024, на расстоянии примерно 11 километров (по прямой) к юго-западу от города Полесска, административного центра района. Абсолютная высота — 3 метра над уровнем моря. Климат Климат характеризуется как переходный от морского к умеренно континентальному. Среднегодовая температура воздуха — 7,2 °C. Средняя температура воздуха самого холодного месяца (января) — −5 — −2 °C (абсолютный минимум — −35 °C); самого тёплого месяца (июля) — 22,4 °C (абсолютный максимум — 37 °C). Продолжительность периода активной вегетации растений составляет около 135—150 дней. Годовое количество атмосферных осадков — 700—900 мм, из которых большая часть выпадает в тёплый период. Часовой пояс Посёлок Придорожное как и вся Калининградская область, находится в часовой зоне МСК−1. Смещение применяемого времени относительно UTC составляет +2:00. История До 1947 года носил название Ной-Дроозден (нем. Neu Droosden). В период с 2008 по 2017 годы Придорожное входило в состав Тургеневского сельского поселения Полесского района, с 2017 по 2022 годы — в состав Полесского городского округа. Население Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 82 %. Примечания
Georgijewskoje (Kaliningrad)

Georgijewskoje (russisch Георгиевское, deutsch Konradshorst) ist ein Ort in der russischen Oblast Kaliningrad. Er gehört zur kommunalen Selbstverwaltungseinheit Stadtkreis Gurjewsk im Rajon Gurjewsk. Geographische Lage Georgijewskoje liegt 15 Kilometer nordöstlich von Kaliningrad (Königsberg) an der Kommunalstraße 27K-053 von Gurjewsk nach Kaschirskoje (Schaaksvitte) am Kurischen Haff. Im Ort endet die Kommunalstraße 27K-080 von Sokolowka (Damerau). Bis 1945 war Powarben (heute russisch: Stepnoje) die nächste Bahnstation an der Bahnstrecke Prawten–Schaaksvitte (Lomonossowo–Kaschirskoje) der Königsberger Kleinbahn, die nicht mehr in Betrieb ist. Geschichte Das vor 1946 Konradshorst genannte Gutsdorf bestand zunächst nur als Vorwerk Trömpau. Erst am 17. September 1905 wurden 2295.1190 Hektar aus dem Gutsbezirk Trömpau (heute russisch: Lasowskoje) als Gutsbezirk Konradshorst herausgebildet und in den Amtsbezirk Powarben (russisch: Stepnoje) eingegliedert. Dieser gehörte zum Landkreis Königsberg (Preußen) im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen. Am 1. Dezember 1910 wurden in Konradshorst 30 Einwohner registriert. Am 30. September 1928 verlor Konradshorst seine Eigenständigkeit wieder, indem es sich mit Krumteich (russisch: Selenopolje), Sallecken (Lessossekowo) und Trömpau (Lasowskoje) zur neuen Landgemeinde Trömpau zusammenschloss. Als Folge des Zweiten Weltkrieges kam Konradshorst mit dem nördlichen Ostpreußen zur Sowjetunion. Im Jahr 1947 erhielt der Ort die russische Bezeichnung Georgijewskoje und wurde gleichzeitig dem Dorfsowjet Kosmodemjanski selski Sowet im Rajon Gurjewsk zugeordnet. Später gelangte der Ort in den Marschalski selski Sowet. Von 2008 bis 2013 gehörte Georgijewskoje zur Landgemeinde Chrabrowskoje selskoje posselenije und seither zum Stadtkreis Gurjewsk. Kirche Die fast ausnahmslos evangelische Bevölkerung von Konradshorst war bis 1945 in das Kirchspiel Schaaken mit Pfarrsitz in Kirche Schaaken (heute russisch: Schemtschuschnoje) eingepfarrt. Es gehörte zum Kirchenkreis Königsberg-Land II innerhalb der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union. Georgijewskoje liegt heute im Einzugsbereich der evangelisch-lutherischen Gemeinde in Marschalskoje (Gallgarben), die einer Filialgemeinde der Auferstehungskirche in Kaliningrad (Königsberg) ist und zur Propstei Kaliningrad der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäisches Russland (ELKER) gehört. Weblinks Georgijewskoje bei bankgorodov.ru Einzelnachweise
Георгиевское (Калининградская область)

Георгиевское — посёлок в Гурьевском городском округе Калининградской области. До 2014 года входило в состав Храбровского сельского поселения. История В 1905 году местечко Трёмпау было переименовано в Конрадсхорст. В 1946 году Конрадсхорст был переименован в поселок Георгиевское. Население в 1910 году в нем проживало 30 человек. Примечания
Cerkiew św. Jana Chrzciciela w Gwardiejsku

Cerkiew pod wezwaniem św. Jana Chrzciciela – prawosławna cerkiew parafialna w Gwardiejsku, w dekanacie wschodnim eparchii czerniachowskiej Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego. Położenie Cerkiew znajduje się przy Zaułku Centralnym. Historia Dawny kościół luterański, zbudowany w 1694 r. z kamienia, w miejsce drewnianego (z 1502 r.). W 1764 r. świątynię powiększono poprzez rozbudowę nawy od strony wschodniej. W 1797 r. obiekt został odrestaurowany. Na wyposażeniu kościoła były dwa dzwony (z 1684 i 1840 r.). W 1870 r. zainstalowano organy. Podczas II wojny światowej kościół nie doznał uszkodzeń. Po wojnie został zamknięty dla celów kultowych; budynek wykorzystywano jako magazyn, w zakrystii otwarto sklep. Do końca lat 80. XX w. obiekt uległ znacznej dewastacji. W 1989 r. kościół przekazano prawosławnym. Konsekracji świątyni – pod wezwaniem św. Jana Chrzciciela – dokonał 15 kwietnia 1991 r. metropolita smoleński i kaliningradzki Cyryl. Decyzją władz obwodu królewieckiego z 23 marca 2007 r. cerkiew zyskała status zabytku kulturowego o znaczeniu regionalnym. Architektura Budowla murowana, otynkowana, o powierzchni 32,8 × 11,7 m. Wieża o wysokości 30 m, zwieńczona ośmiobocznym dachem w kształcie piramidy. Po stronie północnej znajduje się zakrystia. Przypisy