NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rossgarten Gate

The Rossgarten Gate (Russian: Росгартенские ворота, tr.: Rosgartenskie vorota; German: Roßgärter Tor) is one of seven surviving city gates of Kaliningrad, Russia, formerly the German city of Königsberg. It is located at the intersection of Chernyakhovskogo street and Alexander Nevsky street, near the Vasilevskiy square and the Kaliningrad Amber Museum. History Named after the district Rossgarten, the current gate replaced a previous version of the gate from the beginning of the 17th century. It was constructed between 1852 and 1855 under the supervision of Wilhelm Ludwig Stürmer. The gate was damaged after the war, but restored afterwards and currently houses a café-restaurant called Solnetsnyy Kamen ("Solar Stone"). Architecture The gate consists of only one passage of about four meters wide. On both sides of the passage three casemates are located, so the gate in total has seven openings. On top of the facade of the gate can be found a series of merlons, divided into two parts by the central elevated part of the gate. The gate itself has two high octagonal turrets. Above the main arch of the gate a lookout area is situated, again equipped with merlons. Reliefs of the Prussian generals Gerhard von Scharnhorst and August Neidhardt von Gneisenau decorate the main arch. While the city side of the gate is a highly decorated, the outer side does not have any decorative ornaments. References Avenir Ovsyanov, In the casemates of the royal fort. Kaliningrad, «Amber tale», 1999. Baldur Köster, Königsberg. Architektur aus deutscher Zeit, Husum, Husum, 2000, ISBN 3-88042-923-5
Brama Rosgarteńska

Brama Rosgarteńska w Królewcu (niem. Roßgärter Tor, ros. Росгартенские ворота) – królewiecka, jednoprzelotowa brama komunikacyjna, w twierdzy królewieckiej, zorientowana w kierunku północnym. Jest zlokalizowana pomiędzy bastionami Oberteich i Dohna Turm. Prowadziła do Koronowa. Brama została odrestaurowana w latach 80. XX wieku. Bibliografia TWIERDZA KRÓLEWIEC. mars.slupsk.pl. [zarchiwizowane z tego adresu (2009-04-15)].
Росгартенские ворота

Росгартенские ворота (нем. Roßgärter Tor) — одни из восьми сохранившихся городских ворот Калининграда. Расположены на пересечении улиц Черняховского и Александра Невского, рядом с площадью Василевского и музеем янтаря. История Нынешнее здание ворот расположено на том месте, где располагались одноимённые ворота, относившиеся к первому вальному укреплению города (начало XVII века). Сохранившееся до наших дней здание ворот было построено в 1852—1855 годах по проекту Инженера-гауптманна и директора крепостного строительства Ирфюгельбрехта и инженер-лейтенанта фон Хайля в Кёнигсберге. Проект фасада ворот был разработан тайным верховным строительным советником Августом Штюлером, руководителем Технической строительной депутации в Берлине. Автор скульптурных украшений — Вильгельм Людвиг Штюрмер. Первый проект ворот был разработан в 1852 году ведомством крепостей в Кёнигсберге. Этот проект был значительно переработан тайным советником Штюлером. Штюлер сам проработал проект фасада, придав ему ярко выраженные готические формы. После войны ворота были восстановлены и стали использоваться как кафе-ресторан «Солнечный камень». Архитектура Ворота имеют всего один проезд шириной пять метров. С обеих сторон по бокам от проезда расположено по три каземата. Таким образом фасад ворот состоит из семи проёмов. Со стороны города казематы имеют окна, с внешней стороны — амбразуры. Сверху над фасадом ворот расположен ряд зубцов, разделённый на две половины возвышенной центральной частью. По бокам центральная часть обрамлена двумя высокими восьмигранными башенками, которые завершаются декоративными машикулями. Между башенками расположена высокая арка, предворяющая собственно въезд в ворота. Над аркой расположена наблюдательная площадка, ограждённая зубцами. Справа и слева от арки проходят аркады, состоящие из арок, опирающихся на колонны. По бокам от главной арки расположены два медальона-портрета, изображающие прусских генералов Шарнхорста и Гнейзенау. В то время как городская сторона ворот отличается красивым декоративным оформлением, внешняя сторона не имеет декоративных украшений. С внешней стороны проезд прикрыт блокгаузом, из которого можно вести круговой ружейный и артиллерийской огонь и кордегардией, из амбразур которой можно было вести фронтальный и фланговый огонь. Кордегардия имела распашные ворота. Перед кордегардией располагался ров, через который был перекинут подъёмный мост. В 1972 году ворота были реконструированы. Литература Авенир Овсянов. В казематах королевского форта. Калининград: Янтарный сказ, 1999. С. 93-95. Балдур Кёстер. Кёнигсберг. Сегодняшний Калининград. Архитектура немецкого времени. Перевод с немецкого (текст). Данные оригинального немецкого издания: Baldur Köster , Husum Druck; 2000, ISBN 3-88042-923-5
Росгартенські ворота

Росгартенські ворота (нім. Rossgärter Tor) — одні з семи збережених міських воріт Калінінграда. Розташовані на перетині вулиць Черняховського та Олександра Невського, поруч з площею Василевського і музеєм бурштину. Історія Нинішня будівля воріт розташоване на тому місці, де розташовувалися однойменні ворота, що належали до першого вального зміцнення міста (початок XVII століття). Збереглося до наших днів будинок воріт було побудовано в 1852–1855 роках за проєктом Інженера-гауптману та директора кріпосного будівництва Ірфюгельбрехта і інженер-лейтенанта фон Хайле у Кенігсберзі. Проєкт фасаду воріт був розроблений таємним верховним будівельним радником Августом Штюлером, керівником Технічної будівельної депутації в Берліні. Автор скульптурних прикрас — Вільгельм Людвіг Штюрмер. Перший проєкт воріт був розроблений в 1852 році відомством фортець у Кенігсберзі. Цей проєкт був значно перероблений таємним радником Штюлером. Штюлера сам опрацював проєкт фасаду, надавши йому ярковираженний готичні форми. Після війни ворота були відновлені і стали використовуватися як кафе-ресторан «Сонячний камінь». Архітектура Ворота мають всього один проїзд шириною чотири метри. З обох сторін з боків від проїзду розташовано по три каземату. Таким чином фасад воріт складається з семи прорізів. З боку міста каземати мають вікна, з зовнішньої сторони — амбразури. Зверху над фасадом воріт розташований ряд зубців, розділений на дві половини піднесеної центральною частиною. З боків центральна частина обрамлена двома високими восьмигранними башточками, які завершуються декоративними машикулями. Між башточками розташована висока арка, предворяется власне в'їзд у ворота. Над аркою розташована спостережна майданчик, огороджений зубцями. Праворуч і ліворуч від арки проходять аркади, що складаються з арок, що спираються на колони. З боків від головної арки розташовані два медальйона-портрета, що зображують прусських генералів Шарнхорста і Гнейзенау. У той час як міська сторона воріт відрізняється красивим декоративним оформленням, зовнішня сторона не має декоративних прикрас. Із зовнішнього боку проїзд прикритий блокгаузи, з якого можна вести круговий рушничний і артилерійської вогонь і кордегардіями, з амбразур якої можна було вести фронтальний і фланговий вогонь. Кордегардия мала розсувні ворота. Перед кордегардіями розташовувався рів, через який було перекинуто підйомний міст. B 1972 році поступово реконструювали росгартенські ворота. Джерела Авенир Овсянов. У казематах королівського форту. Калінінград: Янтарний оповідь, 1999. С. 93-95. Балдур Кёстер. Кенігсберг. Сьогоднішній Калінінград. Архітектура німецького часу. Переклад з: (текст). Дані оригінального німецького видання: Baldur Köster , Husum Druck; 2000, ISBN 3-88042-923-5
Adalbertkirche (Königsberg)

Die Adalbertkirche ist eine ehemalige römisch-katholische Kirche in Kaliningrad. Geschichte Die Adalbertkapelle im Königsberger Stadtteil Amalienau wurde 1904 nach Plänen des Architekten Friedrich Heitmann als Backsteinbau mit Westturm im neugotischem Stil errichtet. 1932 wurde sie durch einen Erweiterungsbau zur Kirche St. Adalbert ausgebaut. Das Patrozinium erinnert an den hl. Adalbert von Prag, Glaubensbote bei den Prußen und Märtyrer am Frischen Haff. 1938/39 schuf der damals in Dresden tätige Bildhauer Otto Zirnbauer für die Adalbertkirche eine 2,20 Meter hohe Schutzmantelmadonna aus Lindenholz sowie für die Kanzel ein Evangelisten-Symbol aus Solnhofer Schiefer (1,40 × 1 m). Die Werke wurden – soweit bekannt – im oder nach dem Krieg zerstört. Im Zweiten Weltkrieg wurde die Kirche leicht beschädigt. Danach wurde der Erweiterungsbau abgerissen und in dem verbliebenen Altbau der Kapelle eine Fabrikationsanlage eingerichtet. 1975 wurde das Innere in drei Geschosse aufgeteilt und bis 2018 als Ionosphäre-Forschungsanstalt genutzt. Nach dem Auszug der Forschungsanstalt wird das unter Denkmalschutz stehende Gebäude seit 2020 für eine neue sakrale Nutzung durch die Russisch-Orthodoxe Kirche hergerichtet. Dabei wurden unter Beseitigung der Geschosseinteilung der ursprüngliche Kirchenraum wiederhergestellt und die ursprüngliche Turmbedachung rekonstruiert. Bilder Siehe auch Liste der Sakralbauten in Kaliningrad Literatur Robert Albinus: Königsberg-Lexikon. Stadt und Umgebung. Flechsig, Würzburg 2002, ISBN 3-88189-441-1. Richard Armstedt: Geschichte der königlichen Haupt- und Residenzstadt Königsberg in Preußen. Reprint der Originalausgabe, Stuttgart 1899. Fritz Gause: Die Geschichte der Stadt Königsberg in Preussen. 3 Bände. Böhlau, Köln 1996, ISBN 3-412-08896-X. Jürgen Manthey: Königsberg – Geschichte einer Weltbürgerrepublik. Carl Hanser, München 2005, ISBN 3-446-20619-1. Gunnar Strunz: Königsberg entdecken. Zwischen Memel und frischem Haff. Trescher, Berlin 2006, ISBN 3-89794-071-X. Baldur Köster: Königsberg. Architektur aus deutscher Zeit. Husum Druck, Husum 2000, ISBN 3-88042-923-5. Einzelnachweise
St. Adalbert's Church, Königsberg

St. Adalbert's Church (German: Adalberts-Kirche; Russian: Кирха Святого Адальберта) was a Roman Catholic church in western Königsberg, Germany. It is now used by the Russian Orthodox Church. History The Königsberg suburb of Amalienau began to grow rapidly at the start of the 20th century. Construction of a small Neo-Gothic chapel on Lawsker Allee began on 16 July 1902 according to plans by Friedrich Heitmann, with its dedication occurring on 14 November 1904. It was expanded in 1932, and Adalbert of Prague was named as patron saint. Heitmann was buried in the church cemetery in 1921. Aside from its steeple, the church was not heavily damaged during the 1945 Battle of Königsberg. The Soviet administration in Kaliningrad dismantled an extension of the church and the remainder was used by a manufacturing company. In 1975–2018 it was acquired by the IZMIRAN institute in Kaliningrad, Russia. Gallery References Albinus, Robert (1985). Lexikon der Stadt Königsberg Pr. und Umgebung (in German). Leer: Verlag Gerhard Rautenberg. p. 371. ISBN 3-7921-0320-6.
Église Saint-Adalbert de Kaliningrad

L'église Saint-Adalbert est une ancienne église catholique de briques de Königsberg, aujourd'hui Kaliningrad, dans l'oblast de Kaliningrad en Russie. Histoire L'église est construite par Friedrich Heitmann (de) dans un style néo-gothique en 1904, à l'époque où la ville appartenait à la province de Prusse-Orientale, aujourd'hui disparue. L'église, vouée à saint Adalbert de Prague martyr du Xe siècle, est agrandie en 1932. Elle est située dans l'ancien quartier d'Amalienau, alors nouveau quartier de lotissements résidentiels. Contrairement au reste de la ville, l'église ne subit que de légers dommages à la fin de la guerre. Elle est transformée en atelier et une partie de la nef est démolie. Aujourd'hui, elle est divisée en trois, avec une partie servant d'administration et une autre d'observatoire de la ionosphère (correspondant au clocher et au chœur). Galerie Notes Voir aussi Église de Juditten Église de Rosenau Église de la Sainte-Famille Portail de l'oblast de Kaliningrad Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail du royaume de Prusse
Kościół św. Wojciecha w Królewcu

Kościół św. Wojciecha w Królewcu – neogotycka dawna świątynia katolicka, obecnie laboratorium badawcze. Budowla (ros. Kircha Sw. Adalberta - Кирха Св. Адальберта) wznosi się na terenie dawnej dzielnicy Amalienau, przy alei Zwycięstwa (ros. Проспект Победы; przed 1945 niem. Lawsker Allee). Parafia, podobnie jak powstały nieco wcześniej na przeciwległym krańcu alei ewangelicki kościół Luizy, obejmowała willowe przedmieścia miasta. Projekt wykonał miejscowy architekt Fritz Heitmann. Kamień węgielny pod budowę kaplicy (niem. St. Adalbertskapelle) położono 16 czerwca 1902, poświęcenie gotowej świątyni nastąpiło 14 listopada 1904 r. Koszty budowy i wyposażenia wyniosły około 100 tysięcy marek. Była to niewielka, lecz dzięki korzystnej sytuacji urbanistycznej z daleka widoczna, ceglana budowla salowa, o smukłych proporcjach, oszkarpowana, o pięciobocznym zamknięciu części prezbiterialnej i z wieżą, asymetrycznie dobudowaną od północy. Długość kaplicy wynosi 13,80 m, szerokość 6,60 m, wysokość wnętrza 10,40 m. W zamurowanej niszy okna wschodniego mieścił się wizerunek św. Wojciecha na złotym tle, co prawdopodobnie było rozwiązaniem zaczerpniętym z zamknięcia kościoła zamkowego w Malborku. W 1921 na cmentarzu parafialnym spoczął projektant. Od początku planowano rozbudowę świątyni, co zrealizowano w 1932 w formie szerokiej i stosunkowo niskiej nawy. Odtąd świątynia zyskała status kościoła. Podczas walk o Królewiec w 1945, zniszczeniu uległa nawa, którą następnie rozebrano, i hełm wieży. Ocalała pierwotna kaplica, która do 1975 mieściła pracownię protez, następnie obserwatorium naukowe magnetyzmu ziemskiego i jonosfery IZMIRAN (obecnie ros. Issledowatelskij institut ziemnogo magnetizma AN FR - Исследовательский институт земного магнетизма АН РФ - ИЗМИРАН), co łączyło się z przebudową wnętrza i podziałem na kilka kondygnacji. Plebania i cmentarz nie zachowały się. Już w średniowieczu św. Wojciech był jednym z patronów kościoła katedralnego na Knipawie. Obecnie wezwanie św. Wojciecha-Adalberta nosi odrodzona po upadku ZSRR w 1991 r. parafia rzymskokatolicka, której jednak nie udało się odzyskać świątyni. Mieści się w północnej części miasta, przy ul. Aleksandra Newskiego (ros. ul. Aleksandra Newskogo – ул. Александа Невского). Kompleks zabudowań, wznoszonych od 1998 r. i konsekrowanych 18 września 2005, składa się z bezwieżowego kościoła, kaplicy Matki Boskiej Fatimskiej i łączącego je budynku parafialnego. Proboszczem jest ks. Jerzy Steckiewicz. Nabożeństwa odprawiane są w językach rosyjskim i polskim. W 2006 odsłonięto tablice pamiątkowe ku czci Jana Kochanowskiego i Polaków pomordowanych na terenie dzisiejszego obwodu królewieckiego w latach II wojny światowej. Bibliografia AndrzejA. Rzempołuch AndrzejA., Przewodnik po zabytkach sztuki dawnych Prus Wschodnich, Olsztyn: Remix, 1992, ISBN 83-900155-1-X, OCLC 833969011 . Anatolij Bachtin, Gerhard Doliesen, Vergessene Kultur. Kirchen in Nord-Ostpreussen. Eine Dokumentation, 2. Aufl., Husum, Husum, 1998, ISBN 3-88042-849-2 Baldur Köster, Königsberg. Architektur aus deutscher Zeit, Husum, Husum, 2000, ISBN 3-88042-923-5
Deima

Die Deima (russisch Дейма, litauisch Deimena), deutsch Deime, ist ein 37 km langer Fluss in der russischen Exklave Kaliningrad. Sie zweigt vom Pregel bei Gwardeisk (Tapiau) ab, fließt von da nach Polessk (Labiau) und mündet in das Kurische Haff. Der Name des Flusses geht auf die indoeuropäische Wurzel *deih2- zurück, was 'die hell Glänzende' bedeutet oder auf die ebenso idg. Wurzel *dei mit der Bedeutung 'ununterbrochen vorwärts fließen'. Kurz vor der Mündung in das Haff zweigt in Polessk der Polesski kanal (Großer Friedrichsgraben) ab, der die Deime mit dem Nemonin (Nemonien) verbindet. Dieser ist über den Primorski kanal (Seckenburger Kanal) mit der Matrossowka (Gilgestrom), einem linken Arm der Memel, verbunden. Literatur Biolik, Maria: Die Namen der fließenden Gewässer im Flußgebiet des Pregel. Steiner, Stuttgart 1996. (Hydronymia Europaea; Lfg. 11) Peteraitis, Vilius: Mažoji Lietuva ir Tvanksta (Lithuania Minor and Tvanksta) Vilnius 1992 Siehe auch Samland Weblinks Eisfischer auf der Deime bei Polessk im Februar 2009, Foto von www.koenigbicycle.ru Einzelnachweise
Deïma

La Deïma (en russe : Дейма ; en allemand : Deime ; en lituanien : Deimena) est une rivière de Russie qui coule dans l'oblast de Kaliningrad. Géographie La Deïma est un défluent de la Pregolia qui s'en détache à Gvardeïsk et qui, après avoir arrosé la ville de Polessk, se jette dans la lagune de Courlande. Le canal de Polessk relie la Deïma au fleuve Niémen. Voir aussi La Sambie Notes et références Portail de l'oblast de Kaliningrad Portail des lacs et cours d'eau
Dejma (rzeka)

Dejma (ros. Дейма, lit. Deimena, niem. Deime) – rzeka w obwodzie królewieckim. W mieście Gwardiejsk Pregoła rozdziela się na dwa ramiona, z których lewe kieruje się w stronę Królewca jako Pregoła, a prawe płynie w stronę Polesska jako Dejma i uchodzi do Zalewu Kurońskiego. Koryto Dejmy zostało uregulowane i przesunięte w 1395 roku z rozkazu wielkiego mistrza krzyżackiego Konrada von Jungingena, do dziś w okolicach Tapiawy (Gwardiejska) zachowały się starorzecza. Dejma jest na całej długości żeglowna i stanowi część sieci kanałów wokół rzeki Niemen, a za pomocą Kanału Polesskiego łączy się z rzeką Matrosowką, jednym z ramion Niemna. Zobacz też Rzeki w Rosji Przypisy Linki zewnętrzne Описание Деймы для туристического сплава по ней. (ros.) Biolik, Maria: Hydronymia Europaea, Die Namen der fließenden Gewässer im Flußgebiet des Pregel, Stuttgart 1996 Peteraitis, Vilius: Mažoji Lietuva ir Tvanksta, Wilno, 1992 Rzeka na mapie obwodu królewieckiego (ros.) Powszechny Atlas Geograficzny, wyd. Instytut Kartograficzny imienia E. Romera, Lwów-Warszawa, 1928. (pol.) Dejma (rzeka), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 948 . (pol.)
Дейма

Де́йма (Дайме; устар. нем. Deime) — водоток в России, протекает по территории Гвардейского и Полесского районов Калининградской области. Длина — 37 км. Дейма образуется в результате бифуркации рек: истоком Деймы является река Преголя, от которой она забирает часть стока и впадает в Куршский залив. Основные притоки: левые — Славинка, правые — Осушинка, Полянка, Каменка, Ильичёвка, Полесский канал. Дейма судоходна на всём протяжении для небольших речных судов. Мосты Данные водного реестра По данным государственного водного реестра России относится к Балтийскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — реки бассейна Балтийского моря в Калининградской области без рек Неман и Преголя. Относится к речному бассейну реки Неман и рекам бассейна Балтийского моря (российская часть в Калининградской области). Код объекта в государственном водном реестре — 01010000312004300009882. Примечания
Приморский канал

Приморский (Зекенбургский) канал (нем. Seckenburger Kanal) — канал в Калининградской области. Вход в канал находится у посёлка Головкино в 4,4 км от устья по правому берегу реки Немонин. Выход из канала находится в 6,4 км по левому берегу реки Матросовка. Длина канала составляет 5 км. Канал входит в перечень водных путей РФ. История канала Во второй половине XVII - начале XVIII века под руководством графини Луизы Катарины фон Трухзес было осуществлено строительство судоходных каналов между реками Гильге и Немонин. Изначально был построен 6-и километровый канал в районе Гросс Крисцанен (позднее Зекенбург, ещё позже Заповедное). В 1833 году, в целях сокращения пути и спрямления фарватеров был вырыт 5-и километровый Зекенбургский канал. В Восточной Пруссии Зекенбургский (ныне Приморский) канал считался (вкупе с современными Полесским и Немонинским каналами) частью водной системы Фридрихсгарбен. Данные водного реестра По данным государственного водного реестра России относится к Балтийскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — реки бассейна Балтийского моря в Калининградской области без рек Неман и Преголя, подбассейн у канала отсутствует. Относится к речному бассейну реки Неман и рекам бассейна Балтийского моря (российская часть в Калининградской области). Код объекта в государственном водном реестре — 01010000322304300009866. Примечания
Otkossowo

Otkossowo (russisch Откосово, deutsch Rosignaiten) ist ein Ort in der russischen Oblast Kaliningrad. Er gehört zur kommunalen Selbstverwaltungseinheit Stadtkreis Selenogradsk im Rajon Selenogradsk. Geographische Lage Otkossowo liegt 20 Kilometer nordwestlich der Oblasthauptstadt Kaliningrad (Königsberg) an der Kommunalstraße 27K-336, die von der Regionalstraße 27A-032 – die einstige deutsche Reichsstraße 143 – von Kaliningrad über Cholmogorowka (Fuchsberg) und Pereslawskoje (Drugehnen) in Richtung Swetlogorsk verläuft, abzweigt und nach Pawlinino (Dommelkeim) führt. Bis 1945 war Dommelkeim die nächste Bahnstation an der heutigen Bahnstrecke Kaliningrad–Swetlogorsk, der einstigen Samlandbahn. Heute ist Kolossowka-Sapadnaja (Willgaiten) der nächste Bahnhaltepunkt an ebendieser Strecke. Geschichte Das Gründungsdatum des bis 1946 Rosignaiten genannten Dorfes mit seinen damals mehreren kleinen Höfen und Gehöften lag im Jahre 1400. Im Jahre 1874 wurde die Landgemeinde in den neu geschaffenen Amtsbezirk Groß Mischen (heute russisch: Swobodnoje) eingegliedert, der bis 1945 bestand und bis 1939 zum Landkreis Fischhausen, danach zum Landkreis Samland im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen gehörte. Im Jahre 1910 zählte Rosignaiten 146 Einwohner. Am 30. September 1928 vergrößerte sich die Landgemeinde, als nämlich der Gutsbezirk Brasnicken (heute russisch: Woloschino) eingemeindet wurde. Die Einwohnerzahl stieg bis 1933 auf 209 und betrug 1939 noch 198. In Kriegsfolge kam Rosignaiten 1945 mit dem nördlichen Ostpreußen zur Sowjetunion. Im Jahr 1947 erhielt der Ort den russischen Namen Otkossowo und wurde gleichzeitig dem Dorfsowjet Pereslawski selski Sowet im Rajon Primorsk zugeordnet. Von 2005 bis 2015 gehörte Otkossowo zur Landgemeinde Pereslawskoje selskoje posselenije und seither zum Stadtkreis Selenogradsk. Kirche Mit seiner vor 1945 überwiegend evangelischen Bevölkerung war Rosignaiten in das Kirchspiel der Kirche in Wargen (heute russisch: Kotelnikowo) eingepfarrt. Es gehörte zum Kirchenkreis Fischhausen (Primorsk) innerhalb der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union. Letzter deutscher evangelischer Geistlicher war Pfarrer Max Schmidt. Heute liegt Otkossowo im Einzugsbereich der evangelisch-lutherischen Auferstehungskirche in Kaliningrad (Königsberg) in der Propstei Kaliningrad der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäisches Russland. Weblinks Otkossowo auf bankgorodov.ru Einzelnachweise