NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dunajewka (Kaliningrad, Selenogradsk)

Dunajewka (russisch Дунаевка, 1950 bis 2019 offiziell Rogatschowo, deutsch Lopsienen und Mossycken) ist ein Ort in der russischen Oblast Kaliningrad. Er gehört zur kommunalen Selbstverwaltungseinheit Munizipalkreis Selenogradsk im Rajon Selenogradsk. Geographische Lage Dunajewka liegt 26 Kilometer nordwestlich der Stadt Kaliningrad (Königsberg) an der Kommunalstraße 27K-228, die Gorkowskoje (Watzum) an der Regionalstraße 27A-013 (ex A192) mit Dubrowka (Regehnen) und Listopadowka (Bärholz) und dem untergegangenen Ort Thierenberg (russisch ebenfalls Dunajewka) verbindet. Innerorts zweigt die Kommunalstraße 27K-229 in südliche Richtung zu einem Militärflugplatz ab. Geschichte Lopsienen und Mossycken waren zwei Güter, die seit 1874 zum Amtsbezirk Sankt Lorenz im Landkreis Fischhausen gehörten. Im Jahre 1910 zählte der Gutsbezirk Lopsienen 62 Einwohner und der Gutsbezirk Mossycken 32 Einwohner. Am 30. September 1928 wurden Lopsienen und Mossycken zusammen mit den Gutsbezirken Korwingen und Syndau zur Landgemeinde Syndau zusammengefasst. Als Kriegsfolge kamen Lopsienen und Mossycken 1945 mit dem nördlichen Ostpreußen zur Sowjetunion. Im Jahr 1950 wurden die beiden Orte unter dem russischen Namen Rogatschowo zusammengefasst, das gleichzeitig dem Dorfsowjet Romanowski selski Sowet im Rajon Primorsk zugeordnet wurde. Spätestens seit den 1970er Jahren wurde vor Ort aber der Name Dunajewka verwendet, auch auf Verkehrsschildern und in den Personaldokumenten der Bewohner, was z. B. zu Problemen bei der Registrierung des Eigentums und der Postzustellung führte. Von 2005 bis 2015 gehörte der Ort zur Landgemeinde Kowrowskoje selskoje posselenije und nach deren Auflösung seit 2016 zum Stadtkreis Selenogradsk. 2019 wurde Rogatschowo offiziell in Dunajewka umbenannt. Seit 2022 gehört der Ort zum Munizipalkreis Selenogradsk. Einwohnerentwicklung Kirche Mehrheitlich war die Einwohnerschaft von Lopsienen und Mossycken vor 1945 evangelischer Konfession und in das Kirchspiel der Pfarrkirche in Sankt Lorenz (heute russisch: Salskoje) eingegliedert. Es gehörte zum Kirchenkreis Fischhausen (Primorsk) innerhalb der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union. Heute liegt Dunajewka im Einzugsbereich der neu entstandenen evangelisch-lutherischen Auferstehungskirchengemeinde in Kaliningrad (Königsberg) innerhalb der Propstei Kaliningrad der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäisches Russland. Einzelnachweise
Дунаевка (Калининградская область)

Дунаевка (до 2019 г. — Рогачево) — посёлок в Зеленоградском районе Калининградской области. Входил в состав Ковровского сельского поселения. История Населенный пункт Лопзинен в 1946 году был переименован в поселок Рогачёво. Фактически с 1971 г. поселок назывался Дунаевка, юридически это название было закреплено в 2019 г. Население Примечания
Burg Gerdauen

Die Burg Gerdauen war eine Burg in Gerdauen in der Oblast Kaliningrad. Geschichte Die Burg wurde vom Deutschordensstaat in Ostpreußen im Mittelalter ab 1312 unter dem Komtur Heinrich von Eysenberg errichtet. 1347 wurde die Burg Gerdauen von den Litauern unter Großfürst Olgierd belagert, aber vermutlich nicht eingenommen. Für 1368 wurde Kuno von Hattenstein als Pfleger der Burg Gerdauen genannt. 1469 wurden Georg von Schlieben Stadt und Burg Gerdauen und die Burg Nordenburg mit dazugehörigen Dörfern unter Hochmeister Heinrich Reuß für ausstehende Soldzahlungen übertragen. Nach der verlorenen Schlacht bei Groß-Jägersdorf am 30. August 1757 wurden die Kosaken zwar gehindert, in die Stadt Gerdauen einzudringen, aber dafür plünderten und verwüsteten sie die Burg Gerdauen, zerhackten die Möbel und schlachteten Vieh in den Repräsentationsräumen. Letzter Besitzer der Begüterung Gerdauen aus der Familie von Schlieben war Graf Dietrich von Schlieben (1800–1874). Die Schulden, die auf den Gütern lagen, waren hoch, und als Gläubiger auch noch Kapitalkündigungen vornahmen, war die Versteigerung nicht aufzuhalten. 1831 erwarb Conrad Freiherr von Romberg (1783–1833) aus Brunn bei Wusterhausen in Brandenburg, seit 1818 verheiratet mit Gräfin Amalie Konstanze von Dönhoff-Dönhoffstädt (1798–1879), zunächst die Altschloß-Gerdauenschen Güter und 1833 dann auch die Neuschloss Gerdauenschen Güter. Die letzten Eigentümer des Anwesens, genannt Alt- und Neuschloß Gerdauen, stammen aus der briefadeligen Familie von Janson, nobilitiert 1838 mit dem späteren General August von Janson. Sein Enkel Alfred von Janson (1852–1943) war der örtliche Gutsherr. Er war verheiratet mit Anna Gräfin Klinckowström (1863–1937), Tochter des Landrates vom Kreis Gerdauen Graf Leonhard Carl Ludwig Felix von Klinckowström und der Cécile von Below-Rutzau. Ein Nachfahre und Gerdauen geboren ist der Sohn Martin von Janson. 1932 umfasste der Gutsbesitz mehrere Komplexeinheiten, Schloß Gerdauen, Alt-Schloß und Neuschloß, bestehend aus Schloßkrug, Schloßmühle, Schloßgärtnerei und Dampfsägewerk, etwa 73 ha. Ferner gehörte der Kinderhof, die Brauerei und die Malzfabrik hinzu, etwa 3 ha gesamt. Die gesondert ausgewiesenen Forsten betrugen 1439 ha, die weiteren Forstreviere 1378 ha. Ebenfalls gehörten sechs Vorwerke zum Gutsbetrieb, mit zusammen 1989 ha. Die meisten Gutsbereiche blieben in Eigenverwaltung, einige Einheiten waren in Pacht, die Brauerei führte eine fest angestellter Direktor H. Maaß. Weblinks Literatur Alexander Duncker (Hrsg.): Die ländlichen Wohnsitze, Schlösser und Residenzen der ritterschaftlichen Grundbesitzer in der preussischen Monarchie. Band 13, Selbstverlag, Berlin 1873–1874. Bild. u. Text Schloss Gerdauen. Einzelnachweise
Замок Гердауэн

Замок Гердауэн — замок Тевтонских рыцарей, построенный в 1315 году и находящийся в современном посёлке Железнодорожном. История Замок был заложен комтуром Иоханнесом фон Виннунгеном. Руководил строительством Кёнигсбергский комтур Генрих фон Изенбер. Замок освящен в день святых Петра и Павла в 1325 году. В 1347 году войско Ольгерда подошло к воротам крепости, но не решилось ее штурмовать. С 1678 года в замке никто не жил. В XIX веке он был продан барону фон Ромбергу, сын которого снёс старые постройки и построил усадьбу, которая унаследовала от замка лишь подвалы. После замок продали Альфреду фон Янсену, прожившему в нём до 1945 года. В ходе Второй Мировой Войны усадьба незначительно пострадала, но к началу XXI века сохранились ворота, руины западного флигеля и перестроенные колодец с конюшней. С 1947 года в конюшне находилась ветеринарная лечебница. Подвалы замка, обнаруженные под зданием, никак не использовались. В конце семидесятых годов двадцатого века на территории замка Гердауэн снимался фильм «Долгие версты войны» киностудии им. А. П. Довженко. В 1990 году руины замка были арендованы семьей предпринимателей, которые планировали перестроить его под гостиницу с рестораном. Однако по причине финансового кризиса 1991 года работы прекратились. В 1999 году обвалилась угловая часть подвала. В 2000 году обрушилась часть стены ветеринарной лечебницы. Постановлением Правительства Калининградской области от 23 марта 2007 года замок получил статус объекта культурного наследия регионального значения. См. также Замки Калининградской области Железнодорожный Примечания Ссылки Пруссия 39 Видеообзор
Замок Гердауен

Замок Гердауен — замок лицарів Тевтонського ордену, побудований в 1315 році. На даний руїни замку знаходяться у смт. Желєзнодорожному, Калінінградська область, РФ. Історія Замок був закладений комтуром Йоганнесом фон Віннунгеном. Керував будівництвом Кенігсберзький комтур Генріх фон Ізенбер. Замок було освячено в день святих Петра і Павла 1325 року. У 1347 році військо Ольгерда підійшло до воріт фортеці, але не наважилося її штурмувати. З 1678 року в замку ніхто не проживав. У XIX столітті він був проданий барону фон Ромбергу, син якого зніс старі споруди і побудував садибу, в котрій від замку залишилися тільки підвальні приміщення. Пізніше замок продали Альфреду фон Янсену, який прожив в ньому до 1945 року. Під час Другої світової війни садиба незначно постраждала, але до початку XXI століття збереглися ворота, руїни західного флігеля і перебудовані колодязь зі стайнею. З 1947 року в приміщенні стайні розташовувалася ветеринарна лікарня. Підвали замку, виявлені під будівлею, ніяк не використовувалися. Наприкінці 1970-тих років на території замку Гердауен знімався фільм «Довгі версти війни» кіностудії імені Олександра Довженка. У 1990 році руїни замку були орендовані сім'єю підприємців, які планували перебудувати його під готель із рестораном. Однак, внаслідок фінансової кризи 1991 року, роботи припинилися. У 1999 році обвалилася кутова частина підвалу, а в 2000 році — ще й частина стіни ветеринарної лікарні. Постановою Уряду Калінінградської області від 23 березня 2007 року замок отримав статус об'єкта культурної спадщини регіонального значення. Див. також Замки Калінінградській області Желєзнодорожний Примітки Посилання Пруссія 39 [Архівовано 13 травня 2020 у Wayback Machine.] Відеоогляд
Rownoje (Kaliningrad, Prawdinsk)

Rownoje (russisch Ровное, deutsch Heinrichsdorf, Kreis Friedland, 1927–1950 Heinrichdorf, (Kreis Bartenstein (Ostpr.))) ist ein Ort in der russischen Oblast Kaliningrad (Gebiet Königsberg (Preußen)) und gehört zur Prawdinskoje gorodskoje posselenije (Stadtgemeinde Prawdinsk (Friedland)) im Rajon Prawdinsk (Stadtkreis Friedland). Geographische Lage Rownoje liegt drei Kilometer nordwestlich der heutigen Rajonhauptstadt und früheren Kreisstadt Prawdinsk (Friedland) an der russischen Fernstraße A 196 (hier Teilstück der ehemaligen deutschen Reichsstraße 131). Eine Bahnanbindung besteht nicht. Geschichte Im Jahre 1910 zählte der damals Heinrichsdorf genannte Ort 308 Einwohner. Bis 1927 gehörte das Dorf zum Landkreis Friedland, danach bis 1945 zum Landkreis Bartenstein (Ostpr.) im Regierungsbezirk Königsberg in der preußischen Provinz Ostpreußen. Heinrichsdorf war Teil des Amtsbezirks Schwönau (russisch: Perewalowo, heute nicht mehr existent). 1933 lebten hier 320, 1939 noch 309 Menschen. 1945 kam Heinrichsdorf mit dem nördlichen Ostpreußen zur Sowjetunion und erhielt 1950 die russische Bezeichnung „Rownoje“. Bis zum Jahr 2009 war der Ort in den Poretschenski sowjet (Dorfsowjet Poretschje (Allenau)) innerhalb der seit 1991/92 russischen Oblast Kaliningrad eingegliedert und ist seither – aufgrund einer Struktur- und Verwaltungsreform – als „Siedlung“ (russisch: possjolok) genannte Ortschaft zur Prawdinskoje gorodskoje posselenije (Stadtgemeinde Prawdinsk (Friedland)) im Rajon Prawdinsk. Kirche Mit seiner fast ausnahmslos evangelischen Bevölkerung war Heinrichsdorf bis 1945 in das Kirchspiel Friedland (russisch: Prawdinsk) eingepfarrt. Es gehörte zum gleichnamigen Kirchenkreis in der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union. Auch heute besteht für Rownoje der kirchliche Bezug zur Nachbarstadt Prawdinsk, deren evangelische Kirchengemeinde jetzt eine Filialgemeinde der Auferstehungskirche in Kaliningrad (Königsberg) ist und zur Propstei Kaliningrad in der Evangelisch-Lutherischen Kirche Europäisches Russland gehört. Einzelnachweise
Рівне (Правдинський район)

Рі́вне (рос. Ровное), до 1950 року — Гайнріхсдорф (нім. Heinrichsdorf) — селище в Правдинському районі Калінінградської області Російської Федерації. Входить до складу Правдинського міського поселення. Посилання Рівне на «Prussia39.ru» (рос.)
Sackheim Gate

The Sackheim Gate (Russian: Закхаймские ворота, tr.: Zakkhaymskie vorota; German: Sackheimer Tor) is one of seven surviving city gates in Kaliningrad, Russia, formerly the German city of Königsberg. It is located at the intersection of Moscow avenue and Lithuanian wall street. History Named after the Sackheim district, the current gate was built in the middle of the 19th century. It replaced an earlier version which was erected during the construction of the first city walls of Königsberg at the beginning of 17th century. After World War II, the gate was used as a warehouse, which it remained until 2006. The gate is protected as a monument by the Russian federal government. In 2006, restoration of the gate began. After restoration will be completed, the gate will be used by the Centre of Standardisation and Metrology, a Russian federal government agency. It will accommodate laboratories and a small museum, where weights and other antique measuring instruments will be on display. Architecture The Sackheim Gate has one passageway with arches at both ends of the gate. In the past each side also had smaller arches, which may have been pedestrian passageways, but these have since been torn down. At the corners there are four towers: two round ones on the city side and two octagonal ones on the outer side. The city side of the gate is decorated with reliefs of Ludwig Yorck von Wartenburg and Friedrich Wilhelm von Bülow. The other side of the gate has the image of a black eagle, reminiscing the Order of the Black Eagle, which was the highest award of Prussia. References Avenir Ovsyanov, In the casemates of the royal fort. Kaliningrad, «Amber tale», 1999. External links The Sackheim Gate at the official site of Kaliningrad City Hall Kaliningrad-Info - A museum on weights and measures opens in the Sackheim Gate
Porte de Sackheim

La porte de Sackheim (en russe : Закхаймские ворота ; en allemand : Sackheimer Tor) est une ancienne porte de ville de la ville de Kaliningrad en Russie (l’ancienne ville de Königsberg située en Allemagne jusqu’en 1945). La première porte de ville à cet endroit fut construite au XVIIe siècle, mais le vestige actuel, plus récent, fut construit au milieu du XIXe siècle, lorsque l’enceinte fortifiée de la ville de Königsberg fut profondément modifiée. Elle porte le nom de l’ancien quartier de Sackheim. Depuis 2013, le bâtiment est utilisé par le cercle photographique de Kaliningrad, qui a baptisé cet espace artistique « La Porte » (арт-ворота). Histoire Bibliographie Richard Armstedt, Geschichte der königl. Haupt- und Residenzstadt Königsberg in Preußen. Hobbing & Büchle, Stuttgart, 1899 (Deutsches Land und Leben in Einzelschilderungen. 2, Städtegeschichten), (Nachdruck: Melchior-Verlag, Wolfenbüttel, 2006, (ISBN 3-939102-70-9) (Historische Bibliothek)). Fritz Gause, Die Geschichte der Stadt Königsberg in Preußen. 3 Volumes. 2./3. ergänzte Auflage. Böhlau, Cologne, 1996, (ISBN 3-412-08896-X). Johann Friedrich Goldbeck (dir.), Volständige Topographie des Königreichs Preußen. Teil 1: Topographie von Ostpreußen.Kanter, Königsberg, 1785 (Nachdruck: Verein für Familienforschung in Ost- u. Westpreußen, Hambourg, 1990). Frey Herrn von Schroetter, Karte von Ost-Preussen nebst Preussisch Litthauen und West-Preussen nebst Netzedistrict. Blatt 6: Labiau, Königsberg, Wehlau. Simon Schropp, Berlin 1796–1802 (Faksimile: Hans Mortensen (Hrsg.): Historisch-Geographischer Atlas des Preußenlandes. Teil 6. Franz Steiner Verlag, Wiesbaden, 1978, (ISBN 3-515-02671-1), (ca. 1 : 160 000). Samuel Gottlieb Wald, Topographische Uebersicht des Verwaltungs-Bezirks der Königlichen Preussischen Regierung zu Königsberg in Preussen. Degen, Königsberg, 1820 (Nachdruck: Selbstverlag des Vereins für Familienforschung in Ost- und Westpreußen e.V., Hambourg, 1979 (Sonderschriften des Vereins für Familienforschung in Ost- und Westpreußen e.V. 43, (ISSN 0505-2734))). Voir aussi Fortifications de Königsberg Liens externes Portail de l'oblast de Kaliningrad Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du royaume de Prusse
Sackheimse poort

Sackheimse poort (Duits: Sackheimer Tohr, Russisch: Закхаймские ворота, Zakchajmskije vorota) is een van de zeven bewaard gebleven stadspoorten van de Russische stad Kaliningrad (het voormalige Oost-Pruisische Koningsbergen). De poort bevindt zich op het kruispunt van de Moskovkij prospekt en de Litovki val in het oude stadsdeel Sackheim. De poort is in de neogotische stijl gebouwd. De eerste stadspoort op deze plek werd gebouwd in de jaren 20-30 van de 17e eeuw als een deel van de eerste omwalling van de stad. Het huidige gebouw is echter jonger, het werd gebouwd tussen 1855 en 1860 toen de omwalling grondig gemoderniseerd werd. Aan het begin van de 20e eeuw werd de omwalling gesloopt omdat het ondertussen verouderd werd en de stadsontwikkeling belemmerde. De Sackheimse poort werd echter behouden. Bronnen (ru) Овсянов (Ovsjanov), Авенир (Avenir) (1999). В казематах королевского форта (In de kazematten van het Koninklijke fort). Янтарный сказ, Калининград, blz. 101-102. (ru) А. С. Пржездомский (ред) (A. S. Przjezdomskij (ed.)) (2006). Кёнигсберг – Калининград. Иллюстрированный энциклопедический справочник (Koningsbergen – Kaliningrad. Geïllustreerd encyclopedisch naslagwerk). Янтарный сказ, Калининград, blz. 124-125.
Brama Zakhaimska

Brama Zakhaimska (niem. Sackheimer Tor, ros. Закхаймские ворота) – jedna z siedmiu bram miejskich Królewca, prowadząca do dzielnicy Sackheim. Powstała w wyniku przebudowy poprzedniej bramy, w latach 1855–1860. Zaprojektowana przez Ernsta Ludwiga von Astera. Historia Ze względu na rozwój broni stosowanej na wojnach w XIX w. uznano, że brama nie będzie w stanie pełnić skutecznej funkcji obronnej, w związku z czym sprzedano ją wraz z pozostałymi bramami miejskiej administracji w 1910 r. W 1945 r. podczas szturmu Królewca brama nie została uszkodzona. Po wojnie pełniła rolę magazynu, a w 2006 r. rozpoczęto jej renowację. Obecnie w bramie mieści się kawiarnia i przestrzeń artystyczna „Brama”, w której odbywają się wystawy i imprezy. Architektura Tak jak pozostałe bramy Królewca, brama ta została wykonana z w stylu neogotyckim. Budynek wybudowano z cegły. Brama od strony miasta została ozdobiona płaskorzeźbami Johanna Davida Ludwiga Yorcka i Friedricha Wilhelma Bülowa, natomiast od strony zewnętrznej – wizerunkiem czarnego orła. Brama posiada 4 baszty – 2 okrągłe od strony miasta i 2 ośmiościenne, znajdujące się po zewnętrznej stronie bramy. Galeria Przypisy
Sackheimsporten

Sackheimsporten (tyska: Sackheimer Tor, ryska: Закхаймские ворота, Zakchajmskije vorota) är en av de sju bevarade stadsportarna i den ryska staden Kaliningrad (f.d. Ostpreussiska Königsberg). Porten är belägen vid korsningen Moskovkij prospekt/Litovki val i den gamla stadsdelen Sackheim. Den är byggd i nygotisk stil. Den första stadsporten byggdes på denna plats de 20-30 första åren på 1600-talet som en del av den första stadsmuren. Dock byggdes den yngre nuvarande byggnaden mellan 1855 och 1860, när muren hade moderniserats grundligt. I början av 1900-talet revs muren eftersom den nu var föråldrad och stadsutvecklingen började avstanna. Sackheimsporten behölls dock. Referenser (ryska) Овсянов (Ovsjanov), Авенир (Avenir). В казематах королевского форта (I det kungliga fortets kasematt). Калининград: Янтарный сказ. sid. 101-102 (ryska) А. С. Пржездомский (ред) (A. S. Przjezdomskij (ed.)). Кёнигсберг – Калининград. Иллюстрированный энциклопедический справочник (Königsberg – Kaliningrad. Illustrerat encyklopediskt referensarbete). Калининград: Янтарный сказ. sid. 124-125 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sackheimsporten.
Заречное (Багратионовский район)

Заречное — посёлок в Багратионовском районе Калининградской области. Входит в состав Нивенского сельского поселения. Население История В 1910 году в Рамзене проживало 70 человек, в 1933 году — 164 человек, в 1939 году — 149 человек. Население Допзаттеля в 1910 году составляло 47 жителей, в 1933 году — 117 жителей, в 1939 году — 173 жителя. В Липниккене в 1910 году проживало 140 человек, в 1933 году — 184 человека, в 1939 году — 195 человек. В 1950 году Рамзен, Допзаттель и Липниккен были объединены в поселок Заречное. Примечания
Зарічне (Багратіоновський район)

Зарічне (рос. Заречное) — селище Багратіоновського району, Калінінградської області Росії. Входить до складу Нівенського сільського поселення. Населення — 124 особи (2015 рік). Географія Селище розташоване за 25 км від районного центру — міста Багратіоновська, 16 км від обласного центру — міста Калінінграда та 1096 км від Москви. Історія Мало назви Рамзен, Допзаттель, Ліпніккен до 1950 року. Населення За даними перепису 2010 року, у селі мешкало 124 осіб, з них 61 (49,2 %) чоловіків та 63 (50,8 %) жінок. Згідно з переписом 2002 року, у селі мешкало 141 осіб, з них 73 чоловіків та 68 жінок. Примітки
Żylino (obwód królewiecki)

Żylino (ros. Жилино) – osiedle w Rosji, w obwodzie królewieckim, w rejonie niemańskim. W 2010 liczyło 931 mieszkańców. W późnym XIX wieku wieś zamieszkiwała ludność litewskojęzyczna. Przypisy Linki zewnętrzne Szillen, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 915 .
Жучково (Калининградская область)

Жучково (до 1938 — Жускемен (нем. Szuskehmen), до 1946 — Ангерхох (нем. Angerhöh)) — посёлок в Озёрском городском округе, до 2014 года входил в состав Гавриловского сельского поселения. История Впервые в документах населенный пункт Шускемен упоминается в 1539 году. В 1639 году в Шускемене был открыт трактир, в мае 1737 года — школа. В 1874 году Жускемен стал центром одноименного административного округа, состоящего из 10 сельских муниципалитетов, и входил в состав правительственного округа Гумбиннен провинции Восточная Пруссия. В 1938 году Жускемен был переименован в Ангерхёх, в 1946 году - в поселок Жучково. Население Примечания
Sender Bolschakowo

Der Rundfunksender Nr. 5 Bolschakowo (russisch Радиоцентр №5 Большаково) befindet sich in der russischen Oblast Kaliningrad, zwischen den Ortschaften Bolschakowo (Groß Skaisgirren, 1938 bis 1946 Kreuzingen) und Dessantnoje. Beschreibung Der Sender wurde ab 1975 in Betrieb genommen und bis Ende der 1970er-Jahre weiter ausgebaut. Heute handelt es sich bei ihm um den leistungsfähigsten Rundfunksender für Mittelwellenrundfunk der Welt. Er strahlte auf der Frequenz 1386 kHz das Programm des Auslandsdienstes der Stimme Russlands ab, wechselte in den 1990er Jahren auf die neue Frequenz 1215 kHz und ist mit seiner Nominalleistung von 1200 kW einer der markantesten Rundfunksender im Mittelwellenbereich. Der Wechsel auf die neue Frequenz beruhte auf der rechtsgültigen Zuweisung der Frequenz 1386 kHz an Litauen und dem nicht erzielten Übereinkommen Russlands und Litauens zur Übernahme der alten Frequenz durch die Stimme Russlands. Als Sendeantenne werden 16 mit Reusen ausgestattete selbststrahlende Sendemasten mit Reusenantennen, sogenannte ARRT-Antennen eingesetzt. Jeder dieser Sendemasten der Anlage ist 256 Meter hoch. Die Nominalfrequenz der Anlage ist 1215 kHz, es wird aber auch auf der Frequenz 1116 kHz gesendet. Nebst den erwähnten Sendungen auf Mittelwelle werden auch diverse Programme im OIRT-Band und im CCIR-UKW-Band ausgestrahlt. Weblinks Kurzbeschreibung und Fotos (russisch) http://vcfm.ru/vc/Cities/kaliningrad.htm (russisch)