NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Верхоянськ

Верхоя́нськ (якут. Верхоянскай) — місто у Верхоянському улусі Якутії, на правому березі річки Яна, за 92 км на північний захід від адміністративного центру улусу — Батагая. Населення — 1212 осіб (2013). Верхоянськ — один з найменших населених пунктів у Росії, що мають статус міста, за оцінкою Росстату на 1 січня 2010 роки лише 2 міста — Магас та Чекалін поступалися йому за чисельністю. Утворює міське поселення «Верхоянськ». Верхоянськ — одне з найхолодшіших місць на Землі та найхолодніше місто в світі. Найнижча температура −69,8 °C була зареєстрована тут у лютому 1892 року. Верхоянськ часто називають Полюсом холоду північної півкулі. Однак, хоча офіційно статус Полюса холоду відданий Верхоянську, суперечки про статус ведуться між ним і Оймяконом дотепер. Історія Заснований в 1638 як козацьке зимовище Посник Івановим. У Верхоянськ відправляли політичних засланців. Першим сюди був висланий учасник польського повстання 1863 року поет Вікентій Пужіцкій. Також відбували тут заслання декабрист С. Г. Краснокутський, учасник революційного руху 1860-х рр.. І. А. Худяков, польський революціонер, етнограф Вацлав Серошевський, революціонери П. І. Войноральський, І. В. Бабушкін, В. П. Ногін. Економіка Основна галузь — сільське господарство (скотарство, конярство, оленярство), а також хутровий промисел. Господарський центр лісопромислового пункту. Річкова пристань. Населення Клімат Місто розташоване поблизу кордону помірного та субарктичного поясів. Зима екстремально холодна, суха і тривала, літо коротке, але тепле та відносно сухе (бувають і спекотні періоди), хоча бувають і різкі похолодання. Місто з найбільшою різницею максимальної та мінімальної температур. Опадів випадає мало — 150–200 мм (порівняно з кількістю опадів у пустелях). Заморозки можливі цілий рік, включаючи та літо. Середньорічна температура — −14,5 ° Середньорічна швидкість вітру — 1,4 м/с Середньорічна вологість повітря — 69% Абсолютний мінімум температури 15 січня 1885 у Верхоянську політичним засланцем С. Ф. Ковалик на обладнаній О. А. Бунге, керівником експедиції Російської академії наук, метеорологічній станції була зареєстрована мінімальна температура повітря, що дорівнює -67,1 °C. Але в лютому 1892 у Верхоянську була зареєстрована ще нижча температура -69,8 °C. Проте в журналах спостерігача була виявлена помилка при введенні поправки на температуру величиною в 2,2 ° C, ця помилка була виправлена, і найнижчою температурою у Верхоянську вважається -67,6 °C. 2005 року відкрита меморіальна дошка на честь 120-річчя (тобто з 1885 року) реєстрації абсолютного мінімуму температури в північній півкулі. Примітки Посилання Верхоянский улусного краєзнавчий музей «Полюс холоду» NINA A. STJPANOVA. ON THE LOWEST TEMPERATURES ON EARTH MONTHLY WEATHER REVIEW, January 1958 (англ.) Christopher C. Burt. The Coldest Places on Earth Weather Extremes, 19.01.2011 (англ.)
Вилючинск

Вилю́чинск (на руски: Вилючинск) е затворен град в Камчатски край, Русия. Разположен е на брега на Авачинския залив, на 25 km югозападно от Петропавловск-Камчатски. Административен център е на Вилючински район. Към 2015 г. има население от 21 748 души. Градът служи за военни цели, като тук са разположени военноморска база Вилючинск както и жилищата на военния персонал. В базата се стационират атомните подводни крайцери със стратегическо предназначение на Тихоокеанския флот на Русия. История Градът е създаден с името Советски на 16 октомври 1968 г. чрез сливането на три села – Рибачи, Приморски и Селдевая. Още по това време селата са служили като база на атомни подводници. В периода 1970 – 1994 г. приема името Петропавловск-Камчатски-50. През 1994 г. е преименуван на Вилючинск по името на близкия вулкан – Вилючински. Икономика Промишлеността на града е свързана с производството на атомни подводници, поддръжката и поправката им. Друг развит отрасъл е риболовът. Източници
Viliútxinsk

Viliútxinsk (rus: Вилю́чинск) és una ciutat tancada de Rússia Es troba al krai de Kamtxatka, a la badia d'Avatxa, a 19 km (54 km per carretera) de Petropàvlovsk-Kamtxatski. Història Es creà el 1938 com una base de submarins a l'abadia d'Avatxa. El 1959 la decisió de Nikita Khrusxov de llançar la quarta expedició hidrogràfica soviètica al Pacífic feu que la vila es desenvolupés. Un decret del Soviet Suprem de la República de Rússia fundà la vila finalment de Viliútxinsk el 16 d'octubre del 1968 fusionant les viles de Ribatxi, una base de submarins nuclears, Primorski, una base de la flota del Pacífic i Seldevaia, una cantera naval. Fins al 1970 la ciutat s'anomenava Soviet, després Primorski, i el 4 de gener del 1994 fou reanomenada Viliútxinsk, a partir del nom d'un volcà proper.
Viljučinsk

Viljučinsk (rusky Вилючинск) je uzavřené město v Kamčatském kraji v Ruské federaci. Při sčítání lidu v roce 2010 mělo bezmála třiadvacet tisíc obyvatel. Poloha Viljučinsk leží na jihovýchodním pobřeží Kamčatky na jihozápadním břehu Avačského zálivu, na jehož opačném břehu ve vzdálenosti přibližně pětadvaceti kilometrů vzdušnou čarou leží Petropavlovsk-Kamčatskij, správní středisko celého kraje. Další blízké město je Jelizovo ležící ve vnitrozemí necelých třicet kilometrů severně od Viljučinsku. Dějiny Viljučinsk byl založen 16. října 1968 spojením tří menších sídel sloužících sovětskému námořnictvu především zásobováním a stavbou ponorek. Původně nesl jméno Sovetskij (Сове́тский), v roce 1970 dostal krycí jméno Petropavlovsk-Kamčatskij-50, které se užívalo až do roku 1994, kdy bylo město přejmenováno podle Viljučinského, sopky nacházející se jihozápadně od města. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Wiljutschinsk na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Viljučinsk na Wikimedia Commons
Wiljutschinsk

Wiljutschinsk (russisch Вилючинск) ist eine geschlossene Stadt (SATO) in der russischen Region Kamtschatka mit 22.905 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Wiljutschinsk liegt im Fernen Osten Russlands auf der Halbinsel Kamtschatka, rund 20 km von der Oblasthauptstadt Petropawlowsk-Kamtschatski entfernt, auf der gegenüberliegenden Seite der Awatscha-Bucht. Eine weitere nahe gelegene Stadt ist Jelisowo, 27 km nördlich von Wiljutschinsk entfernt. Wiljutschinsk bildet einen gleichnamigen Stadtkreis. Geschichte Die Stadt wurde am 16. Oktober 1968 aus drei vormaligen Siedlungen gebildet, die als Stützpunkte der sowjetischen Marine und als Standort einer U-Boot-Werft dienten. Zu Sowjetzeiten wechselte der Ort mehrfach seinen Namen: Zunächst hieß er Sowetski (Советский), von 1970 bis 1994 dann Petropawlowsk-Kamtschatski-50 (Петропавловск-Камчатский-50). Als geschlossener Ort war er lange Zeit nicht auf sowjetischen Landkarten verzeichnet. Der heutige Name Wiljutschinsk wurde der Stadt in Anlehnung an den nahe gelegenen Vulkan Wiljutschinskaja Sopka (auch Wiljutschinski) gegeben. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Wirtschaft und Infrastruktur Haupterwerbszweig der Stadt ist neben dem Bau von U-Booten der Fang und die Verarbeitung von Fisch. In dem Vorort Rybatschi, einer der drei Siedlungen, aus denen die Stadt gebildet wurde, befindet sich eine U-Boot-Basis, wo ein Geschwader russischer Atom-U-Boote der Akula-Klasse, Oscar II-Klasse und Projekt 667BDR stationiert ist. Diese Basis besteht seit 1938. Nach der vom Generalstab 2003 angekündigten Schließung des Stützpunkts in Wiljutschinsk wegen fehlender Finanzierung wurde allerdings doch deren Weitererhalt beschlossen. Das Stabsgebäude, der Seemannsklub und das Offiziershaus sind renoviert worden. Zudem sind eine neue Sporthalle mit Aquapark, ein Schwimmbad, zwei Trainingshallen, ein Café und eine Bowlingbahn errichtet worden. Neubauten sind u. a. eine Schule und ein Krankenhaus. Außerdem ist die Küsteninfrastruktur des Stützpunktes 2006 fast komplett mit neuen Anlegestellen und Überwachungssystemen wiederaufgebaut worden. Für die Militärangehörigen entstehen einige Neubau-Siedlungen. Die öffentliche Infrastruktur von Wiljutschinsk besteht außerdem aus vier allgemeinbildenden und zwei Musikschulen, einem Berufskolleg und fünf Kindergärten. In den 1990er-Jahren wurden in der Stadt erstmals zwei russisch-orthodoxe Kirchen erbaut. Quellen Weblinks Offizielle Website der Kreisfreien Stadt Wiljutschinsk (russisch) Inoffizielle Website der Stadt (russisch) Wiljutschinsk auf mojgorod.ru (russisch)
Vilyuchinsk

Vilyuchinsk (en ruso: Вилю́чинск) es una ciudad cerrada del krai de Kamchatka, Rusia, ubicada al sureste de la península de Kamchatka a unos 20 kilómetros a través de la bahía de Avacha desde Petropavlovsk-Kamchatsky. Hasta 1994 recibió el nombre en clave de Petropavlovsk-Kamchatsky-50, siguiendo la estela de la mayoría de nombres de las ciudades cerradas de la Unión Soviética. En la actualidad, recibe su nombre del volcán homónimo, el Vilyuchik, situado en las cercanías de la ciudad.​ Economía Además de la construcción de submarinos nucleares, la economía de la ciudad depende en gran medida de la pesca y el procesamiento de pescado. En el suburbio de Rybachy, uno de los tres asentamientos originales a partir de los cuales se creó la ciudad, un escuadrón de submarinos de la Flota Rusa del Pacífico tiene su base desde agosto de 1938. La industria local de reparación de barcos comenzó a desarrollarse a fines de 1959. A pesar de los planes para cerrar la base naval en 2003 debido a la falta de financiación, ha seguido funcionando. La base se modernizó a fines de la década de 2000 con edificios residenciales recién construidos, un hospital, una guardería y un centro deportivo con un parque acuático inaugurado personalmente en 2007 por el presidente ruso Vladímir Putin.​ Demografía Referencias
Vilioutchinsk

Vilioutchinsk (en russe : Вилючинск) est une ville fermée du kraï du Kamtchatka, en Russie. Sa population s'élevait à 22 473 habitants en 2022. Géographie Vilioutchinsk est située au sud-ouest de la péninsule du Kamtchatka, sur la baie d'Avatcha, à 19 km — 54 km par la route — de Petropavlovsk-Kamtchatski. Histoire L'origine de la ville remonte à 1938 et à la création d'une base de sous-marins dans la baie d'Avatcha. En 1959, la décision de Nikita Khrouchtchev de lancer la quatrième expédition hydrographique soviétique dans le Pacifique donna un nouvel élan à son développement. Rybatchi devint la base des sous-marins nucléaires de la flotte du Pacifique. Un décret du Soviet suprême de la République socialiste fédérative soviétique de Russie fonda la ville de Vilioutchinsk le 16 octobre 1968 en fusionnant : Rybatchi (en russe : Рыбачий), une base des sous-marins nucléaires ; Primorski (Приморский), une base de la flotte du Pacifique ; Seldevaïa (Сельдевая), un chantier naval de la flotte du Pacifique (судоремонтный завод Военно-Морского флота, Soudoremontny zavod Voïenno-Morskogo flota). Jusqu'en 1970, la ville s'appela d'abord Soviet, puis Primorski (ou Petropavlovsk-Kamtchatski-50). Le 4 janvier 1994, elle fut renommée Vilioutchinsk, du nom d'un volcan voisin. En 1973, fut inauguré un monument dédié aux sous-mariniers morts en service. Le 28 juillet 1996, un mémorial aux sous-mariniers morts au combat fut inauguré à Vilioutchinsk. Les noms des équipages des sous-marins L-16, K-129 et K-429 y sont inscrits sur des plaques de cuivre ou de granite. Vilioutchinsk possède cinq crèches, des établissements d'enseignement primaires et secondaires, des écoles d'art et de musique, une filiale de l'école polytechnique du Kamtchatka à vocation professionnelle, un palais de la culture, sept bibliothèques (16 600 lecteurs inscrits), un musée d'histoire locale fondé en 1996, etc. Dans les années 1990, deux églises orthodoxes furent ouvertes et, en 2007, un complexe de fitness. Tendances politiques Population Recensements (*) ou estimations de la population Notes et références Voir aussi Article connexe Base navale de Vilioutchinsk Liens externes (ru) Informations sur Vilioutchinsk (ru) Cartes topographiques Portail des sous-marins Portail du kraï du Kamtchatka
Viljucsinszk

Viljucsinszk (oroszul: Вилючинск) zárt város Oroszország Kamcsatkai határterületén, az Avacsai-öbölnél, 20 km-re Petropavlovszk-Kamcsatszkijtól. Történet 1968. október 16-án alapították Szovjetszkij néven, három korábbi településből egyesítve, amely a szovjet haditengerészet bázisául szolgált. Akárcsak az egykori Szovjetunió legtöbb zárt városa esetében, itt is egy kódot kapott, Petropavlovszk-Kamcsatszkij-50-nek hívták egészen 1994-ig, ezt követően a közelben levő Viljucsik vulkánról nevezték el. Közigazgatás Járásokra van felosztva. Mint önkormányzati terület, a terület összefoglaló elnevezése Viljucsinszk Városi Körzet. Gazdaság Az atomtengeralattjárók építése mellett főleg a halászat és a halfeldolgozás a legfontosabb iparág. A korábbi három település közül Ribacsij külvárosában 1938 augusztusa óta gyártják a tengeralattjárókat. A hajók javítási ipara 1959 végén kezdett el fejlődni. A haditengerészeti támaszpont korszerűsítése a tervek ellenére pénzhiány miatt mégsem valósult meg 2003-ra, de az továbbra is működik. A meglévő bázishoz a 2000-es évek elején új lakóépületeket építettek, valamint egy kórház, egy óvoda és egy sportközpont nyílt meg 2007-ben, amelyet Vlagyimir Putyin adott át. Jegyzetek
Viljučinsk

Viljučinsk (in russo Вилючинск?) è una città della Russia, nel Territorio della Kamčatka, nell'estremo oriente russo. La città è situata sulla baia di Avača, a non molti chilometri dal capoluogo del territorio, Petropavlovsk-Kamčatskij. La città venne fondata nel 1968 ed ottenne in quell'anno anche lo status di città. Attualmente è una città chiusa. Società Evoluzione demografica Viljučinsk negli ultimi anni ha avuto un grandissimo calo di popolazione: dal 1996 al 2002, infatti, ha perso più del 35% della sua popolazione. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Viljučinsk Collegamenti esterni Mappa di Viljučinsk e dei dintorni, su maps.yandex.ru.
Viljoetsjinsk

Viljoetsjinsk (Russisch: Вилючинск) is een gesloten stad (ZATO) in de Russische kraj Kamtsjatka op de zuidkust van de Krasjeninnikovbaai van de Avatsjabaai van het schiereiland Kamtsjatka. De stad ligt op 70 kilometer per weg en 25 kilometer hemelsbreed ten zuidwesten van Petropavlovsk-Kamtsjatski en hemelsbreed 26 kilometer ten zuiden van Jelizovo. Het inwoneraantal van de stad is gedaald sinds het uiteenvallen van de Sovjet-Unie. In 1996 had de stad nog ongeveer 37.400 inwoners om in 2002 te zijn gedaald tot ongeveer 24.200. De stad kreeg in 1994 haar huidige naam Viljoetsjinsk, naar de nabijgelegen vulkaan Viljoetsjinskaja Sopka (of "Viljoetsjik"). Rond de Krasjeninnikovbaai bevinden zich voorzieningen voor de Russische Pacifische Vloot, die hier onder andere haar nucleaire onderzeeboten heeft gestationeerd. De plaats had in de Sovjettijd de codenaam Petropavlovsk-Kamtsjatski-50 en werd door de NAVO vanwege de gestationeerde nucleaire onderzeeërs het "wespennest" genoemd. Geschiedenis De datum van vestiging van de onderzeeërbasis wordt vaak geplaatst bij 2 juli 1938, toen de militaire raad van de Pacifische Vloot besloot om de Krasjeninnikovbaai uit te kiezen voor de basis van een bataljon dieselonderzeeërs. In 1959 werd een fabriek voor de reparatie voor atoomonderzeeërs gebouwd. De eerste atoomonderzeeërs arriveerden op 17 september 1963. De stad werd gesticht op 16 oktober 1968 per oekaze van het Presidium van de Opperste Sovjet van de Russische SFSR door de samenvoeging van de werknederzettingen Rybatsji (basis van kernonderzeeërs), Primorski (kustondersteuningseenheden van de Pacifische Vloot) en Seldevaja (scheepsreparatiefabriek van de marine). Eind jaren 80 lagen hier de meeste onderzeeërs (15) van de Sovjet-Unie gestationeerd, maar in 1999 waren hiervan nog maar 4 actief, om later weer te stijgen. Een probleem voor de basis vormde in de jaren 90 het toegenomen aantal uit de vaart genomen atoomonderzeeërs die hier worden geplaatst in afwachting van het ontdoen van de kernbrandstof. In de periode dat hier onderzeeërs liggen gestationeerd, zonken er hiervan 3: de L-16 (1942), K-129 (1968 - zie ook Project Jennifer) en K-429 (1983; later opnieuw in gebruik). Voor de bemanningsleden hiervan werd in 1996 een monument opgericht. In de jaren 1990 werden twee orthodoxe kerken gebouwd; de eerste van de stad. In de jaren 1990 ontstonden echter ook plannen om de basis wegens geldgebrek in 2003 te sluiten, maar deze plannen zijn niet doorgezet. Noten Externe link (ru) mojgorod: Viljoetsjinsk
Wiluczinsk

Wiluczinsk (ros. Вилючинск) – miasto w Rosji, w Kraju Kamczackim, położone na brzegu Zatoki Kraszeninnikowa, która jest częścią Zatoki Awaczyńskiej, naprzeciwko Pietropawłowska Kamczackiego. Miasto jest portem wojennym i ma status miasta zamkniętego. Miasto powstało 16 października 1968 poprzez połączenie robotniczych osiedli Rybaczij (baza atomowych okrętów podwodnych, założony w 1931, do 1954 miał nazwę Nowaja Tarja, robotnicze osiedle Rybaczij od 1954; 5,1 tys. mieszkańców w 1959), Primorskij (brzegowe jednostki zabezpieczenia Floty Oceanu Spokojnego) i Sieldiewaja (stocznia remontowa Marynarki Wojennej). Nazwę otrzymał od sąsiadującego wulkanu Wiluczinskij (do 1994 – Primorskij (Pietropawłowsk-Kamczacki-50). W mieście znajduje się Muzeum Krajoznawcze Wiluczinskiego Okręgu Miejskiego. Przypisy
Viljučinsk

Viljučinsk (rusko Вилючинск) je zaprto mesto v Kamčatskem okraju v Rusiji, ki leži na polotoku Kamčatka, okrog 20 km čez zaliv Avača od Petropavlovsk-Kamčatskega. Leta 2010 je imelo mesto 22.905 prebivalcev. Zgodovina Mesto je bilo ustanovljeno kot Sovjetski 16. oktobra 1968 z združitvijo treh naselij, kjer so bila podmorniška oporišča Sovjetske vojne mornarice: Ribači, Primorski in Seldevaj. Med letoma 1970 in 1994 je nosilo ime po najbližjem večjem kraju Petropavlovsk-Kamčatski-50, leta 1994 pa je bilo poimenovano po bližnjem vulkanu Viljučinsk. V mestni četrti Ribači je oporišče podmornic od avgusta 1938. V 90. letih 20. stoletja sta bili v mestu zgrajeni dve pravoslavni cerkvi. Sklici
Вілючинськ

Вілючинськ — місто-порт в Росії в Камчатському краї, що має статус ЗАТО. Повне найменування — Вілючинський міський округ закрите адміністративно-територіальне утворення місто Вілючинськ Камчатського краю. Розташований на берегах бухти Крашеніннікова Авачинської губи, за 25 км на південний захід від м Петропавловська-Камчатського та за 26 км південніше аеропорту Єлізово. Населення — 21 834 чол. (2023). Велика частина населення — військовослужбовці та члени їх сімей. Історія Місто Вілючинськ було створене 16 жовтня 1968 року Указом Президії Верховної Ради РРФСР шляхом злиття робітничих селищ Рибачий (база атомних підводних човнів), Приморський (берегові частини забезпечення Тихоокеанського флоту) і Сельдева (судноремонтний завод Військово-Морського флоту). Назву отримав від імені сусіднього вулкану — Вілючинського. Власне селища отримали статус мікрорайонів. У серпні 1938 року в Тар'їнській бухті Авачинської губи була створена база дизельних підводних човнів. Саме з цього часу майбутній Вілючинськ став містом підводників. У 1959 році за особистим рішенням М. С. Хрущова в Радянському була утворена 4-а Тихоокеанська океанографічна експедиція , що дала потужний поштовх розвитку міста. В 1963 році з'явилася ТОГЕ-5. З кінця 1959 року стала розвиватися судноремонтна промисловість, а за кілька років в бухти Крашеніннікова влаштувалися атомні підводні човни Тихоокеанського флоту. У 1959-60 рр. у Рибальському була розміщена військова частина морських льотчиків-протичовників, створені військові частини № 26942, 31268 і 63878. Клімат і природа Клімат міста помірний, з рисами морського і мусонного клімату, близький до клімату Петропавловська-Камчатського. Взимку зазвичай на 1-2 градуси холодніше, а влітку на кілька градусів тепліше, ніж в крайовому центрі. Як і в Петропавловську-Камчатському, трапляються рясні опади у вигляді дощу або снігу. Особливо часто це трапляється в жовтні і в березні, коли за кілька днів може випасти майже місячна норма опадів. Природа міста представлена ​​великими лісами, гірськими масивами, акваторією бухти Крашеніннікова. Примітки
Distrito Jasanski

El distrito Jasanski (en ruso: Хаса́нский райо́н, Jasánskii raión) es un distrito (raion) en la parte suroeste del krai de Primorie, Rusia, que limita con China y Corea del Norte. El distrito se encuentra entre el río Tumen y el golfo de Pedro el Grande. La capital es el asentamiento de tipo urbano de Slavianka. Tiene una población de 37.459 habitantes según el censo ruso de 2002; eran 43.709 según el censo soviético de 1989. Una parte significativa de su territorio está protegido por la Federación Rusa, con la reserva natural de Kedrovaya Pad (valle del Pino), creada para proteger los complejos naturales del sur de Primorie, y la reserva natural marina del Extremo Oriente (1978), protegiendo el mundo submarino del golfo de Pedro el Grande, incluyendo más de dos mil animales invertebrados como el pepino de mar), aproximadamente 300 especies de peces y focas manchadas. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Distrito Jasanski.
Haszani járás

A Haszani járás (oroszul Хаса́нский райо́н) Oroszország egyik járása a Tengermelléki határterületen. Székhelye Szlavjanka. Népesség 1989-ben 43 709 lakosa volt. 2002-ben 37 459 lakosa volt. 2010-ben 35 541 lakosa volt. Jegyzetek Források Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly. A 2010-es népszámlálás adatai: http://www.gks.ru/free_doc/new_site/perepis2010/croc/perepis_itogi1612.htmArchiválva 2013. március 15-i dátummal a Wayback Machine-ben
Chasanskij rajon

Il Chasanskij rajon (in russo Хаса́нский райо́н?) è un rajon (distretto) del Territorio del Litorale, nell'estremo oriente russo; il capoluogo è l'insediamento di tipo urbano di Slavjanka. Si estende lungo la costa all'estremità sudoccidentale del Territorio del Litorale, presso i confini della Russia con la Corea del Nord e la Cina. La linea costiera, affacciata sul golfo di Pietro il Grande, è molto articolata, con presenza di numerose isole e penisole. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Chasanskij rajon Collegamenti esterni (RU) Sito ufficiale, su prim-hasan.ru.
Хасанський район

Хаса́нський райо́н (рос. Хаса́нский райо́н) — адміністративно-територіальна одиниця і муніципальний район на півдні Приморського краю Російської Федерації. Адміністративний центр — селище міського типу Слов'янка. Населення Населення району за переписом 2002 року склало 37 459 осіб (4-е місце серед районів Примор'я). З них 19 930 чоловіків і 17 529 жінок. На 2009 рік населення оцінюється в 35 769 осіб, серед яких 26 786 осіб міського і 8983 особи сільського населення. Найбільші населені пункти району (на 2006 рік): смт Слов'янка (14 597 осіб), село Барабаш (3876 осіб), смт Краскіно (3796 осіб), смт Зарубіно (3421 особа) та смт Посьєт (3029 осіб). Економіка В економіці району домінують рибальство і суднобудування. Морські порти — Слов'янка, Посьєт та Зарубіно. Є транспортні переходи з Китаєм і Північною Кореєю. Сільське господарство малорозвинене і спеціалізується в основному на хутровому звірівництві і оленярстві. Див. також Хасан (озеро) Примітки Посилання Неофіційний сайт Хасанського району [Архівовано 1 серпня 2009 у Wayback Machine.] Адміністрація Хасанського району [Архівовано 22 серпня 2011 у Wayback Machine.]