NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dálněvýchodní federální univerzita

Dálněvýchodní federální univerzita (rusky Дальневосточный федеральный университет, Dalněvostočnyj feděralnyj universitět) je vysoká škola ve Vladivostoku. Její historie sahá až do roku 1899. V roce 2013 se univerzita postupným přesunem přemístila do nového kampusu na Ruském ostrově. Tento kampus byl vystavěn pro summit APEC v roce 2012. Zároveň byl ostrov spojen s městem novým mostem. Celkové náklady na výstavbu nových budov, mostů apod. přesáhly 680 miliard ruských rublů (21 miliard amerických dolarů). Na univerzitě studuje okolo 33 tisíc studentů, z toho 2 tisíce cizinců z 35 různých zemí. Působí zde 3300 vědecko-pedagogických pracovníků. Škola nabízí 300 studijních programů. (2016) Struktura Univerzita se skládá z devíti „škol“, které organizačně odpovídají našim fakultám: Inženýrská škola Škola biomedicíny Škola humanitních věd Škola přírodních věd Škola umění, kultury a sportu Škola pedagogiky Východní institut – Škola regionálních a mezinárodních výzkumů Škola ekonomiky a managementu Právnická škola Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дальневосточный федеральный университет na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dálněvýchodní federální univerzita na Wikimedia Commons http://www.dvfu.ru/ – oficiální stránky (rusky)
Université fédérale d'Extrême-Orient

L'université fédérale d'Extrême-Orient (en russe : Дальневосточный федеральный университет, Dalnevostotchny federalny ouniversitet) est un établissement d'enseignement supérieur situé à Vladivostok en Russie. Histoire Créée en 1899, l'université avait originellement pour but la formation commerciale, industrielle et administrative pour aménager la partie est asiatique de la Russie. Elle a dispensé ses enseignements jusqu'en 1930, lorsque Staline décida de sa fermeture. Néanmoins, elle fut rouverte en 1956, deux ans après la visite de Nikita Khrouchtchev. À partir de 2010, l'université a été réorganisée pour former un nouveau centre régional et un nouveau campus a été construit sur l'île Rousski, face à la ville. Structure L'UFEO comprend 27 établissements, 1 académie, 47 facultés et leurs départements, plus de 400 centres et des laboratoires, pour la plupart en Extrême-Orient russe . Enseignements Notes et références Liens externes Site officiel Ressource relative à la recherche : Classement académique des universités mondiales Portail du kraï du Primorié Portail des universités
Università federale dell'Estremo oriente

L'Università federale dell'Estremo oriente (DVFU, in russo Дальневосто́чный федера́льный университе́т?, Dal'nevostočnyj federal'nyj universitet) è un ente di istruzione accademica russo situato a Vladivostok. Struttura Scuola d'ingegneria Scuola biomedica Scuola di arte e scienze umanistiche Scuola di scienze ambientali Scuola di pedagogia Scuola di legge Scuola di economia e management Scuola di economia digitale Istituto orientale Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Università federale dell'Estremo oriente Collegamenti esterni Sito ufficiale, su dvfu.ru. Дальневосточный федеральный университет / FEFU (canale), su YouTube.
Dalekowschodni Uniwersytet Federalny

Dalekowschodni Uniwersytet Federalny (ros. Дальневосточный федеральный университет) – rosyjski uniwersytet we Władywostoku. Jego filia znajduje się w Dalniegorsku. Założony w 1899 roku. Pierwotnie uniwersytet przeznaczono do kształcenia studentów nauk przemysłowych i administracyjnych, w celu przygotowania kadr dla azjatyckiej części Rosji. Został zamknięty pod koniec 1930 roku przez Józefa Stalina, ponownie otwarty w 1956 roku. W roku 2000 Państwowy Uniwersytet Dalekowschodni oficjalnie zmienił nazwę na Federalny Uniwersytet Dalekowschodni. Po 2010 roku znaczenie uczelni, jako regionalnego ośrodka akademicko-naukowego wzrosło, po połączeniu z lokalnymi szkołami wyższymi o profilach: technicznym, ekonomicznym i pedagogicznym. Nowy kampus na Wyspie Rosyjskiej na południe od Władywostoku, został udostępniony dla studentów na jesieni 2013 roku, po tym gdy jego budynki gościły uczestników szczytu APEC 2012. Struktura Instytut Orientalny - Szkoła Badań Regionalnych i Międzynarodowych Szkoła Sztuki, Kultury i Sportu Szkoła Ekonomii i Zarządzania Szkoła Inżynierii Szkoła Prawa Szkoła Pedagogiki Szkoła Nauk Przyrodniczych Szkoła Biomedyczna Szkoła Nauk Humanistycznych W latach 1939–1956 w budynku rektoratu miało siedzibę NKWD. Przypisy Linki zewnętrzne Strona Uniwersytetu w językach rosyjskim i angielskim Strona filii w Japonii
Universidade Federal do Extremo Oriente

A Universidade Federal do Extremo Oriente (em russo: Дальневосто́чный федера́льный университе́т, Dalnevostochny federalny universitet) é uma universidade russa situada em Vladivostoque, krai do Litoral, Rússia. Ela é sucessora do Instituto Oriental, fundado no século XIX pelo czar Nicolau II durante a fase czarista do Império Russo. Desde 1994, ela possui um campus avançado em Hakodate (Japão). Com forte atuação na cooperação internacional, a FEFU patrocinou a criação de uma rede de laboratórios arqueológicos visando o estudo da história dos povos da região do Pacífico, além de sediar o Fórum Econômico do Oriente, evento que reúne as principais economias da região Ásia-Pacífico. Em 2023, esta universidade foi classificada em 1.578 lugar entre as melhores universidades globais pelo US News &amp; World Report, e, no mesmo ano, foi classificada em 1.880 pelo Center for World University Rankings. Referências
Pivan-1

Pivan-1 (Russian: Пивань-1) is a military townlet near Komsomolsk-na-Amur in Khabarovsk Krai in the Russian Far East which is the location of the eastern control centre for Russia's Oko satellites. These give early warning of ballistic missile launches, mainly from the continental United States. The site is part of the Main Centre for Missile Attack Warning and information from here is processed at the Russian Aerospace Defence Forces centre in Solnechnogorsk and could be used, together with early warning radar such as the Voronezh, for launch on warning or the A-135 anti-ballistic missile system. A similar facility is located at Serpukhov-15 near Moscow. The name Pivan-1 is a code name following the practice established to name closed cities and military facilities. It is named after the nearest settlement, Pivan. Oko Oko consists of two types of early warning satellites - US-K and US-KMO. The older US-K satellites are in highly elliptical molniya orbits which give them coverage of the United States at certain times during the day. For full coverage of the US missile grounds four US-K satellites need to be operational and the system can have up to nine of them in orbit at once. The US-KMO satellites are geosynchronous satellites providing continuous coverage. In total, 101 satellites have been launched. The Oko system was placed on combat duty in 1982. The last US-KMO satellite (Kosmos 2479) was launched on 30 March 2012 and the last US-K satellite (Kosmos 2469) on 30 September 2010. They are being replaced by a new system called EKS. Facility The western Oko control centre at Serpukhov-15 was put on combat duty in 1982 . The eastern one started to be built in 1982, started testing in 1991, went onto experimental combat duty in 2002 and full combat duty on 30 April 2012. It consists of seven 25 metres (82 ft) antennas, each under a 45 metres (148 ft) high dome and weighing 300 tonnes (330 tons). There are also facilities for data processing. As the eastern control centre it can communicate with geosynchronous satellites in four of the seven reserved locations, those looking over the Pacific. However, there had never been satellites in the three positions furthest east until Kosmos 2479 was moved to 166°E in October 2012. The others, looking over the Atlantic, need to be controlled from the western centre. External links Photo set from the opening from Novosti Kosmonavtiki References
Дом Демби

Дом Демби — историческое жилое и коммерческое здание во Владивостоке. Построено в 1909—1910 годах. Автор проекта — архитектор В. К. Гольденштедт. Историческое здание по адресу Океанский проспект, дом 9/11 (ранее — ул. Адмирала Фокина, 25) сегодня является объектом культурного наследия Российской Федерации. История Здание построено в 1909—1910 годах по проекту архитектора В. К. Гольденштедта как доходный дом рыбопромышленника А. Г. Демби. По архивным источникам установлено, что в 1917 году в здании располагалась гостиница «Немецкая». В годы Первой мировой войны непатриотичное название поменяли на «Националь». В годы Гражданской войны в доме был квартирован штаб Приамурского военного округа, после победы советской власти в 1922 году — штаб Народно-революционной армии, позже различные учреждения. Архитектура Здание трёхэтажное кирпичное, Г-образное в плане. Состоит из двух объёмов: Г-образного, формирующего угол Океанского проспекта и улицы Адмирала Фокина и примыкающего прямоугольного, вытянутого по линии Океанского проспекта, со сдвижкой на пол этажа вверх по рельефу. Дом Демби является одной из наиболее характерных и представительных построек стиля модерн во Владивостоке. Первый этаж дома рустован и отделён от верхних широким кордоном. В уровне 2 — 3-го этажей узкие прямоугольные окна объединены попарно тонкими рамками. Развитый плоский карниз поддерживается лепными консолями. Художественную выразительность зданию придают — угловая башня с куполом, балконы, аттики. Произведением декоративного искусства являются кованые решётки ограждения балконов, выполненные в виде орнаментов из гибких, изогнутых линий и стилизованных цветов. Примечания Литература Памятники истории и культуры Приморского края. Материалы к своду. — Владивосток: Дальневост. книж. изд., 1991. — 268 с. См. также Океанский проспект Архитектура Владивостока
Seja-Talsperre

Die Seja-Talsperre (russisch Зейская ГЭС/Seiskaja GES) staut den Fluss Seja, einen Nebenfluss des Amur, zum Seja-Stausee. Sie liegt in der Oblast Amur des russischen Föderationskreises Ferner Osten. Das gesamte Projekt wurde vor 1964 zur Gewinnung von Energie aus Wasserkraft und zum Zweck des Hochwasserschutzes geplant. Stausee Der Seja-Stausee befindet sich südlich des Stanowoigebirges, östlich des Tukuringragebirges und nordwestlich des Dschagdygebirges. Er ist gemessen am Speicherraum von 68,42 Milliarden Kubikmetern der elftgrößte der Erde. Seine Fläche beläuft sich bei Erreichen des Stauziels (erstmals im August 1980) auf 2419 km², die Gesamtuferlänge beträgt 2100 km. Talsperre Die Seja-Talsperre, die nahe der Stadt Seja errichtet wurde, hat eine nicht alltägliche Bauweise. Es handelt sich um eine Pfeilerstaumauer mit Hohlräumen, die für eine konstante Temperatur in der Mauer sorgen sollen, um eine günstige Druckverteilung zu bewirken. Außerdem wurde erstmals ein Beton verwendet, der durch seinen groben Zuschlag eine größere Widerstandskraft gegen Kavitation hat. Es wurde nur die Hälfte des Betons gebraucht, der bei einer massiven, monolithischen Staumauer nötig gewesen wäre. Auch die Baukosten konnten auf 60 % des zunächst veranschlagten Wertes gesenkt werden. Die Staumauer, deren Fertigstellung neben dem Jahr 1978 auch auf 1975 und 1980 datiert wird, hat ein Bauwerksvolumen von insgesamt mehr als 2 Millionen m³ bei 115,5 m Höhe. Die Talsperre bzw. der Stausee dienen unter anderen dem Hochwasserschutz in der Seja und im Amur. Früher wurden oft hunderte Hektar von fruchtbarem Land überflutet und auch größere Städte wie Seja und Blagoweschtschensk bedroht. Heute ist die Seja ein regulierter Fluss. Die Hochwasserentlastung hat folgende Abflusskapazitäten, die vom Wasserstand abhängen: bei einem Oberwasserstand von 315 m: 2900 m³/s bei 317,5 m: 4800 m³/s bei 321,1 m: 8400 m³/s bei 322,1 m: 9500 m³/s Wasserkraftwerk Das Seja-Kraftwerk ist das erste große Wasserkraftwerk im südöstlichen Sibirien, wo der Jahresverlauf des Klimas große Temperaturunterschiede bis zu 80 °C erzeugt. Es hat sechs Maschineneinheiten mit einer installierten Gesamtkapazität von 1330 Megawatt (ursprünglich jeweils 215 MW, zusammen 1290 MW; umgebaut 1987 bis 1990). Die Turbinen weisen eine Besonderheit auf, denn ihre Laufschaufeln sind justierbar und nicht horizontal an der Achse angebracht, sondern in einem Winkel von 45 °. Dadurch können die Turbinen auch bei einem niedrigen Wasserstand im Reservoir effektiv betrieben werden. Das Wasserkraftwerk hat ein Bauwerksvolumen von insgesamt 106.700 Kubikmetern. Die erste Turbine nahm am 27. November 1975 den Betrieb auf, die letzte im Juni 1980. Heute wird das Kraftwerk von RusHydro betrieben. Siehe auch Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste von Talsperren der Welt Weblinks Seja-Wasserkraftwerk: offizielle Website des Betreibers (russisch) Zeya Hydro Power Project Hydroelectric Plants in Russia
Zeya Dam

The Zeya Dam is a concrete gravity dam on the Zeya River by the town of Zeya, Amur Oblast, Russia, north of the Chinese border. On average the Zeya Hydroelectric Power Station generates 4.91 terawatt-hours (17.7 PJ) of electricity per year. It is equipped with six hydro-turbines, four with capacity of 225 megawatts (0.302×10^6 hp) and two with capacity of 215 MW (0.288×10^6 hp). Overview The Zeya Reservoir (Russian: Зейское водохранилище) is located in the upper course of the Zeya, below the southern foothills of the Toko-Stanovik, a subrange of the Stanovoy, to the north of the junction of the Tukuringra and Dzhagdy ranges. The reservoir is kept at a regulated depth of 93 metres (305 ft). A narrow, 40-kilometre-long (25 mi) valley separates the dam water body from the vast surface of the reservoir. The Baikal-Amur Mainline railway runs along the north shore, where a 1,100-metre-long (3,600 ft) bridge has been constructed. Settlements on the shore of Zeya Dam include Beregovoy, Khvoyny, Gorny, Verknezeysk, Bomnak and Snezhnogorsk. Gallery See also List of conventional hydroelectric power stations List of power stations in Russia References External links Официальный сайт филиала Зейская ГЭС ОАО «РусГидро» Официальный сайт ОАО «РусГидро» Описание Зейской ГЭС на сайте института Ленгидропроект Описание плотины Зейской ГЭС
Barrage de la Zeïa

Le barrage de la Zeïa (en russe : Зейская ГЭС, Zeïskaïa GuES) est un barrage hydroélectrique de Russie de l'entreprise RusHydro. Il est situé dans l'oblast de l'Amour (Sibérie orientale) sur le cours de la rivière Zeïa, un affluent du fleuve Amour qui prend sa source dans les monts Stanovoï. Présentation Le barrage est de type barrage à contreforts, ce qui a permis une importante économie de matériaux et une réduction des coûts de 60 %. Des dispositifs permettent de réduire les effets des grandes amplitudes de température existant dans la région. Le barrage permet également de réguler les crues sur l'Amour et la Zeïa en aval du barrage. Mis en service en 1985, il est situé au nord de la ville de Zeïa et a une puissance installée de 1 330 MW. Il a créé un lac de retenue d'une longueur de 220 km, d'une superficie de 2 500 km2 pour un volume d'eau de 68,42 milliards de m3. Liens externes (ru) Site officiel (en) Site du constructeur Voir aussi la rivière Zeïa l'Amour Hydroélectricité en Russie Notes et références Portail des énergies renouvelables Portail de la Russie Portail de la Sibérie Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
Centrale idroelettrica Zeja

La centrale idroelettrica Zeja è una centrale idroelettrica a serbatoio di proprietà dell'RusHydro situata nella città di Zeja, nell'oblast' dell'Amur, nella Russia siberiana orientale. La potenza installata, di circa 1.330 MW, è frazionata su 6 turbine Kaplan, la producibilità media annua è di 4.100 GWh. Le turbine sono alimentata da un salto di 307 m e sfruttano l'acqua del bacino della Zeja, che ha una capienza massima di 68.4 milioni di m3. Voci correlate Bacino della Zeja Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica Zeja Collegamenti esterni Официальный сайт филиала Зейская ГЭС ОАО «РусГидро», su zges.rushydro.ru. Официальный сайт ОАО «РусГидро», su rushydro.ru. Описание Зейской ГЭС на сайте института Ленгидропроект, su lhp.rushydro.ru. URL consultato l'8 gennaio 2011 (archiviato dall'url originale il 9 agosto 2011). Описание плотины Зейской ГЭС, su hydroproject.ru. URL consultato l'8 gennaio 2011 (archiviato dall'url originale il 3 ottobre 2011).
Зейська ГЕС

Зейська ГЕС — гідроелектростанція на річці Зеї. Розташована в Амурській області поблизу міста Зеї. Гребля на річці Зея створює Зейське водосховище. Перша велика гідроелектростанція на Далекому Сході Росії. Її будівництво почалося ще в 60-і роки XX століття. Перший агрегат став до ладу в листопаді 1975. Окрім виробництва електроенергії гідроелектростанція завдяки водосховищу запобігає руйнівним повеням, які раніше регулярно траплялися влітку на Зеї. ТТХ На гідроелектростанції встановлено 6 гідроагрегатів загальною проектною потужністю 1 330 МВт. Проектний виробіток електроенергії 4,91 млрд кВт·год, реальний середньорічний 4,1 млрд кВт·год, за 2011 4,79 млрд кВт·год. Довжина греблі по гребеню — 714,2 метра Максимальна висота гребля — 115,5 метрів Мінімальний напір — 74,5 метра Розрахунковий напір — 78,5 метрів Максимальний напір — 98,3 метра Проектна витрата води — 2900 м³ Максимальна витрата води через греблю — 11 104 м³ Корисний об'єм водосховища — 32,26 км³ Повний об'єм водосховища — 68,42 км³ Площа водосховища — 2419 км² Довжина берегової лінії водосховища — 2100 км На момент будівництво Зейська гідроелектростанція була новаторською та багато в чому унікальною спорудою. Наприклад тут вперше у світі використали потужні (220 МВт кожна) діагональні турбіни розташовані до валу не горизонтально, а під кутом 45 градусів, що дозволяє запускати машини при низьких рівнях води. Оригінальною є конструкція греблі — вона не суцільна, а пола з контрофорсами. Пустоти потрібні для того, щоб забезпечити постійний температурний режим враховуючи значні перепади зовнішніх температур які в цій місцевості з різко континентальним кліматом можуть досягати 80 °C. Ця конструкція також допомогла зекономити будівельні матеріали — бетону витратили вдвоє менше ніж передбачалося за попереднім проектом. Але навіть так для спорудження греблі знадобилося 2067,1 тис. м³ бетону. Джерела http://leksika.com.ua/14630216/ure/zeyska_ges [Архівовано 28 серпня 2016 у Wayback Machine.] http://www.zges.rushydro.ru/hpp/general [Архівовано 24 квітня 2012 у Wayback Machine.] http://www.bgess.ru/objects/text.php?n=5 [Архівовано 29 листопада 2011 у Wayback Machine.]
Raïon de Nikolaïevsk (kraï de Khabarovsk)

Le raïon de Nikolaïevsk (en russe : Никола́евский райо́н, Nikolaïevskski raïon) est une subdivision administrative (raïon) et une municipalité (raïon municipal) du kraï de Khabarovsk, en Russie. Le raïon fait partie de la région d'Extrême-Orient russe. Son centre administratif est la ville de Nikolaïevsk-sur-l'Amour, et il compte en tout 28 localités, réparties dans 14 municipalités. Sa population s'élevait à 23 830 habitants en 2023. Notes et références Notes Références Annexes Articles connexes Kraï de Khabarovsk Extrême-Orient russe Liens externes (ru) Site officiel du raïon de Nikolaïevsk Portail de la Sibérie
Nyikolajevszki járás (Habarovszki határterület)

A Nyikolajevszki járás (oroszul Николаевский район) Oroszország egyik járása a Habarovszki határterületen. Székhelye Nyikolajevszk-na-Amure. Népesség 1989-ben 19 683 lakosa volt. 2002-ben 13 850 lakosa volt, akik közül 1 235 lakos nivh nemzetiségű. 2010-ben 9 934 lakosa volt. Jegyzetek Források Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly. A 2010-es népszámlálás eredményei: http://www.gks.ru/free_doc/new_site/perepis2010/croc/perepis_itogi1612.htm Archiválva 2013. március 15-i dátummal a Wayback Machine-ben
Nikolaevskij rajon (Kraj di Chabarovsk)

Il Nikolaevskij rajon (in russo Николаевский район?) è un rajon del Kraj di Chabarovsk, nella Russia asiatica, il cui capoluogo è Nikolaevsk-na-Amure. Istituito nel 1965, ricopre una superficie di 17.188 chilometri quadrati. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Nikolaevskij rajon
Ніколаєвський район (Хабаровський край)

Нікола́євський район (рос. Николаевский район) — муніципальний район у складі Хабаровського краю Російської Федерації. Адміністративний центр — місто Ніколаєвськ-на-Амурі. Історія Район утворений 12 січня 1965 року. Населення Населення — 26145 осіб (2019; 32694 в 2010, 42342 у 2002). Адміністративний поділ Район адміністративно поділяється на 3 міських та 11 сільських поселень: Найбільші населені пункти Примітки
Провиденски район

Провиденски район (на руски: Провиденский район; ескимоски: Урэлӄуйым район) е административна единица в Чукотския автономен окръг, Русия. В границите му е образуван Провиденски градски окръг. Административен център е селището от градски тип Провидения. Площта на района възлиза на 26 800 km², а населението е 3737 души към 2015 г. Населени места Етнически състав Чукчите представляват 55% от общото население на района. Икономика Икономиката в региона се базира на селското стопанство, поради високия процент коренно население. На територията на района са открити много полезни изкопаеми (сред които злато, сребро, уран и др.), чиито находища, обаче, не са развити все още. Пристанището в селището от градски тип Провидения (единственото в окръга) е от изключителна важност за обезпечаването на нуждите на окръга. Източници
Provigyenyijai járás

A Provigyenyijai járás (oroszul Провиденский район, csukcs nyelven Урэлӄуйым район) Oroszország egyik járása Csukcsföldön. Székhelye Provigyenyija. Népesség 2002-ben 4 660 lakosa volt, melynek 55%-a csukcs nemzetiségű. 2010-ben 3 928 lakosa volt, melynek 36,7%-a csukcs, 19,1%-a eszkimó. Jegyzetek Források Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly. A 2010-es népszámlálás adatai: http://www.gks.ru/free_doc/new_site/perepis2010/croc/perepis_itogi1612.htm Archiválva 2013. március 15-i dátummal a Wayback Machine-ben
Providenskij rajon

Il Providenskij rajon è un rajon (distretto) del Circondario autonomo di Čukotka, nella Russia siberiana nordorientale. Il capoluogo è la città di Providenija. Posizione geografica Il rajon si trova nella parte meridionale della penisola dei Čukči. confina a ovest con il Čukotskij rajon, a sud con l'Oceano Pacifico, a est con lo stretto di Bering. Aspetto fisico Le coste sono lunghe 850 km, la maggior parte delle quali è frastagliata e caratterizzata da fiordi e insenature. Geografia fisica Territorio Clima Il clima del territorio è marino con un aumento della continentalità con la distanza dalla costa. Potrebbe accadere tra i mesi di dicembre e di febbraio una perdita di precipitazioni e del freddo, così i valori ritornano positivi. Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Providenskij rajon Collegamenti esterni Sito ufficiale, su provadm.ru.
Чукотски район

Чукотски район (на руски: Чукотский район; на чукчи: Чукоткакэн район) е административна единица и общински район в Чукотския автономен окръг, Русия. Това е най-източния общински район в Русия. Административен център на района е село Лаврентия. Площта на района възлиза на 30 700 km², а населението наброява 4510 души през 2015 г. Районът е населяван основно от чукчи и юпики. Населени места Население Етнически състав Чукотският район има най-висок дял на коренното население в Чукотка. Коренните народи възлизат на 85% от населението, а останалите 15% са основно руснаци. Съставът на коренните народи е: 88,5% – чукчи, 11,1% – ескимоси и 0,4% – юкагири, евени, чуванци, ителмени. Икономика Тъй като по-голямата част от населението са коренни народи, икономиката на района се базира основно на селското стопанство – риболов и еленовъдство. Източници