NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lavrentiya

Lavrentiya (en ruso: Лавре́нтия) es una localidad rural del distrito autónomo de Chukotka, Rusia, ubicada en la bahía homónima, muy cerca del estrecho de Bering. Su población en el año 2010 era de casi 1500 habitantes. Lavrentiya no tiene estatus o categoría de ciudad.​ Historia El capitán James Cook llegó a la bahía Lavrentiya en 1778, pero no fundó ningún asentamiento. La ciudad se levantó en 1928 con el propósito de educar a los indígenas que ya vivían en el área. Cultura Hay un famoso museo en la ciudad dedicado a la cultura indígena, que contiene numerosos objetos hechos con colmillos de morsa, que tenían el uso de arpones. Otro de los atractivos culturales importantes de la localidad es el grupo musical Yeti, creado en 1976 por la mujer yupik M. S. Glukhikh.​ Referencias
Lavrentija

Lavrentija (in russo Лаврентия?) è una località del Circondario autonomo di Čukotka, nella Siberia nordorientale, sede amministrativa del Čukotskij rajon, è stata fondata nel 1933. Si trova a capo Chargilach nel golfo di Lavrentija. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lavrentija
Lavrentija

Lavrentija (ryska Лаврентия) är en ort i den autonoma regionen Tjuktjien i Ryssland. Folkmängden uppgår till cirka 1 400 invånare. Historia Lavrentija ligger vid Lavrentijabukten, som fick sitt namn av James Cook när denne landsteg här på Sankt Lars dag 1758. Bukten kallades då Saint Lawrence Bay. Orten grundades 1927 eller 1928. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Lavrentiya, 9 januari 2014. Noter
Лаврентія (село)

Лаврентія (рос. Лаврентия) — село, адміністративний центр Чукотського району Чукотського автономного округу Росії. Утворює сільське поселення Лаврентія. Єдиний районний центр Чукотки, що має сільський статус. Географія Село розташоване на південному березі затоки Лаврентія навпроти селища Пінакуль, яке було збудовано за радянських часів і потім закрито, за 600 км на північний схід від Анадиря. За 10 км від селища Пінакуль розташовувалося селище Нунямо, яке теж було побудовано за радянських часів, але, так само як і Пінакуль, воно було нерентабельним і було закрите. Останні жителі виїхали в 1978—1979 роках. Нині Пінакуль — це невеликий перевал-база для морських звіробоїв. За 27 км від села розташовані Лорінські ключі — родовище мінеральних теплоенергетичних вод, а за 17 км на південь — історико-культурний комплекс «Яндогай», на території якого розташоване стародавнє чукотське поселення, датоване I тисячоліттям н. е.. Історія Село Лаврентія засноване 1927 року, коли тут почала діяти чукотська культбаза, що мала з'єднати різноманітні адміністративно-господарські установи регіону та сприяти закріпленню радянської влади (пароплав із будівничим лісоматеріалом і робітниками увійшов до затоки Лаврентія в серпні того ж року). До осені 1928 року культбаза складалася з низки будівель: ветеринарного пункту, майстерні з ремонту кермо-моторів і побутової техніки, лікарні, цинкового складу, будинку факторії, школи-інтернату і трьох житлових будинків. Після утворення 10 грудня 1930 року Чукотського національного округу ця культбаза стала центром нового територіального формування, однак у квітні 1932 року окружним центром став Анадир. 18 грудня 1933 року на засіданні райбюро ВКП(б) було порушено питання про перенесення до Лаврентія районних установ, які на той час перебували в Уелені. Проте остаточне рішення про перенесення було ухвалено тільки 20 жовтня 1940 року, а перші районні установи переїхали в село 1942 року. Через Велику Вітчизняну війну остаточне переведення завершилося тільки до 1946 року. З перенесенням до Лаврентія районного центру в селі було побудовано новий ґрунтовий аеродром. У роки Великої Вітчизняної війни на ньому здійснювали проміжну посадку літаки, які доставляли зі США до СРСР вантажі за ленд-лізом. У 1955 році між селом Лаврентія та Анадиром було налагоджено регулярне авіасполучення. У 1958 році в село було переселено частину ескімосів, які проживали в селищі Наукан, що знаходилося в найвужчому місці Берингової протоки. Примітки
Лучегорск

Лучего́рск (на руски: Лучегорск) е селище от градски тип в Приморски край, Русия. Разположено е на брега на река Контровод и на Лучегорското водохранилище, на около 410 km североизточно от Владивосток. Административен център е на Пожарски район. Към 2016 г. населението му наброява 19 578 души. История Търсенето на полезни изкопаеми в долината на река Бикин започва преди около сто години. През 1893 г. на бреговете на река Малая Янга (приток на Бикин) са открити залежи на въглища. През ноември 1965 г. е построено временно селище. Планът е бил да се построят 40 жилища, магазин и начално училище до 1968 г. Първоначално селището няма име – то му е дадено по-късно от строителните инженери. На 26 януари 1966 г. селището Лучегорск е официално основано. На 5 април 1968 г. е обявено започването на строежа на Приморската ТЕЦ. През юли 1971 г. вече се монтира главния корпус на електроцентралата. Същата година е открита и жп гара Лучегорск – селището е свързано чрез железница с град Бикин. На 23 декември 1973 г. са добити първите въглища от мината. На 14 януари 1974 г. електроцентралата е напълно завършена и започва експлоатация. Население Климат Климатът в Лучегорск е умереноконтинентален. Средната годишна температура е 2,8 °C, а средното количество годишни валежи е около 660 mm. Икономика Основното предприятие на селището е Лучегорския топло-енергиен комплекс, създаден на 20 май 1997 г. при сливането на предприятията на мината (Лучегорски разрез) и на електроцентралата (Приморска ТЕЦ). Самата ТЕЦ е най-мощната в Далечния Изток на Русия със своите 9 блока и обща мощност от 1,4 GW. По съветско време се е планирал строежа на още 5 блока и летище, но тези планове отпадат след разпадането на Съветския съюз. Интересни факти Лучегорск е най-голямото населено място в Далекоизточния федерален окръг, което няма статут на град. През септември 2015 г. градът е нападнат от изгладнели мечки, които се разхождат из града и нападат хора. Галерия Източници
Lutschegorsk

Lutschegorsk (russisch Лучегорск) ist eine Siedlung städtischen Typs in der Region Primorje (Russland) mit 17.437 Einwohnern (Stand 1. Oktober 2021). Geographie Die Siedlung liegt im Fernen Osten Russlands in einer vom Ussuri-Nebenfluss Bikin gebildeten Niederung inmitten der westlichen Ausläufer des Sichote-Alin, gut 400 Kilometer nordöstlich der Regionshauptstadt Wladiwostok unweit der Grenze zur Volksrepublik China und zur Region Chabarowsk. Lutschegorsk ist seit 1970 Verwaltungszentrum des Rajons Poscharski. Geschichte Der Ort entstand in den 1960er Jahren, als in der Nähe mit dem Abbau von Steinkohle begonnen wurde und mit dem Bau eines Wärmekraftwerks begonnen wurde. Zu diesem Zweck wurde auch der kleine linke Bikin-Nebenfluss Kontrowod zu einem mehrere Quadratkilometer großen Kühlwasserstausee angestaut. 1966 erhielt der Ort den Status einer Siedlung städtischen Typs. Ihr Name ist vom russischen lutsch (лучь) für Strahl abgeleitet. Lutschegorsk ist heute der größte Ort im Fernen Osten Russlands ohne Stadtrechte. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Wirtschaft und Infrastruktur Die Wirtschaft des Ortes besteht aus den Steinkohlentagebauen nordwestlich des Ortes und dem mit der Kohle betriebenen Primorje-Wärmekraftwerk (Primorskaja GRES) mit einer Leistung von 1495 Megawatt. Der erste Kraftwerksblock wurde 1974 in Betrieb genommen, der bislang letzte 1990. Geplant war eine Leistung von 2750 MW, der Weiterbau wurde jedoch 1992 eingestellt. Lutschegorsk besitzt acht Kilometer westlich des Ortes einen Bahnhof an der Transsibirischen Eisenbahn (Streckenkilometer 8803 ab Moskau). Die Fernstraße A370 Ussuri Chabarowsk - Wladiwostok führt durch den Ort. Einzelnachweise Weblinks
Luchegorsk

Luchegorsk (Russian: Лучего́рск) is an urban locality (an urban-type settlement) and the administrative center of Pozharsky District of Primorsky Krai, Russia. Population: 21,004 (2010 census); 22,365 (2002 census); 21,825 (1989 Soviet census). History It was founded in 1966 on the bank of the Kontrovod River. Economy There is a large electric power station which supplies the electricity to Primorsky Krai and causes ecological problems in Luchegorsk. It is the closest settlement to where the Sino-Soviet border conflict occurred. Miscellaneous Luchegorsk is the largest inhabited locality in the Far Eastern Federal District which does not have town status. In September 2015, The Guardian reported that 'dozens of hungry bears' had besieged the town, wandering the streets and attacking residents. References
Loutchegorsk

Loutchegorsk (en russe : Лучегорск) est une commune urbaine et centre administratif du raïon de Pojarskoïe dans le kraï du Primorié, en Extrême-Orient russe. Sa population s'élevait à 17 089 habitants en 2023. De ce fait, elle est la plus grande localité d'Extrême-Orient russe n'ayant pas le statut de ville. Géographie La commune urbaine de Loutchegorsk se trouve dans le kraï du Primorié, kraï du sud de l'Extrême-Orient en Russie asiatique. Faisant partie du district fédéral extrême-oriental, il se trouve à 415 km au nord-est de Vladivostok, la capitale du district et du kraï. Elle fait partie du raïon de Pojarskoïe, dans le nord du kraï, et elle en est le chef-lieu. Concernant la géographie, Loutchegorsk se trouve au Primorié, une région géographique allant de la rive sud de l'Amour au golfe de Pierre-le-Grand (région faisant partie par ailleurs de la Mandchourie-Extérieure, russe depuis 1860). Loutchegorsk, comme toute le kraï, est situé dans le fuseau horaire MSK+7 (heure de Vladivostok). Le décalage horaire appliqué par rapport au temps universel coordonné est +10:00. Histoire La commune urbaine a été fondée le 26 janvier 1966. Notes et références Notes Références Annexes Articles connexes Liste des localités du kraï du Primorié Raïon de Pojarskoïe Liens externes (ru) Site officiel du raïon de Pojarskoïe (ru) « Carte du centre scientifique et technique fédéral pour la géodésie, la cartographie et l'infrastructure des données spatiales » (consulté le 7 juin 2023) Portail du kraï du Primorié
Lučegorsk

Lučegorsk (in russo Лучего́рск?) è un insediamento di tipo urbano dell'Estremo oriente russo, situato nel Territorio del Litorale; appartiene amministrativamente al rajon Požarskij, del quale è il capoluogo e il maggiore centro urbano. Sorge nell'estrema parte nordoccidentale del Territorio del Litorale, sulle sponde del piccolo fiume Kontrovod (affluente del Bikin, a sua volta tributario dell'Ussuri). La cittadina venne fondata nel 1966; è oggi sede di un'importante centrale termoelettrica. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lučegorsk
Łuczegorsk

Łuczegorsk – osiedle typu miejskiego w Rosji, w Kraju Nadmorskim, w pobliżu granicy z Chinami. W 2010 roku liczyło 21 004 mieszkańców. Osiedle położone jest nad rzeką Kontrowod. Znajduje się w nim elektrownia wodna, zaopatrująca Kraj Nadmorski w energię elektryczną. W 2015 roku Łuczegorsk został "zaatakowany" przez wygłodniałe niedźwiedzie, atakujące mieszkańców na ulicach. Przypisy
Лучегорськ

Лучего́рськ (рос. Лучегорск) — селище міського типу, адміністративний центр Пожарського району, Приморський край, Росія. Розташоване на березі річки Контровід. Найбільше селище міського типу Далекого Сходу Росії. Лучегорськ перебуває в часовому поясі Vladivostok Time Zone (VLAT/VLAST, MSK+7). Населення: 20 211 (2013), 19 720 (2015). Дата заснування — 1966 рік. Галерея Примітки Посилання — офіційний сайт міста
Мис Шмида

Мис Шмида (на руски: Мыс Шмидта; букв. Нос Шмид) е селище от градски тип в Юлтински район, Чукотски автономен окръг, Русия. Разположено е на брега на Чукотско море, на 5 km югоизточно от едноименния нос. Към 2015 г. населението му е 166 души. История Селището е основано през 1931 г. във връзка с усвояването на северните морски пътища. Наречено е в памет на руския изследовател Ото Шмид. През 1936 г. е построена хидрометеорологическа станция. През 1962 г. получава статут на селище от градски тип. В периода 1973 – 2008 г. е административен център на Шмидовски район, който след това е включен в състава на Юлтински район. Население Климат Средната годишна температура в Мис Шмида е -11.4 °C, а средното количество годишни валежи е около 287 mm. Икономика Основният отрасъл е риболовът. Селището играе и важна роля като транспортен център на златодобива в Чукотка. Мис Шмида разполага с пристанище, функциониращо от юли до септември, както и с летище. До селището не стигат асфалтирани пътища. Източници
Mys Šmidta

Mys Šmidta (rusky Мыс Шми́дта) je sídlo městského typu v Čukotském autonomním okruh v Ruské federaci. Při sčítání lidu v roce 2010 měl bezmála pět set obyvatel. Poloha a doprava Mys Šmidta leží na pobřeží Čukotského moře pár kilometrů jihovýchodně od stejnojmenného mysu. Od Anadyru, správního střediska Čukotského autonomního okruhu, je vzdálen přibližně 650 kilometrů severně. Obec není napojena na ruskou silniční síť, byť bylo v plánu prodloužit sem Iultinskaju trasu. Doprava probíhá buď letecky nebo po nezpevněných cestách. Oblastně významný je zdejší přístav, druhý největší přístav Čukotky po Peveku. Dějiny Obec byla založena v roce 1931 jako základna pro rozvoj této nehostinné části Sovětského svazu. Byla pojmenována po polárníku Ottu Šmidtovi. Významný rozvoj nastal v roce 1954, kdy zde byla v rámci Studené války postavena předsunutá letecká základna Sovětského letectva. V roce 1962 získal Mys Šmidta status sídlo městského typu. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Mys Schmidta na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mys Šmidta na Wikimedia Commons
Mys Schmidta

Mys Schmidta (russisch Мыс Шми́дта) ist eine Siedlung städtischen Typs mit 492 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010) im Norden des Autonomen Kreises der Tschuktschen im äußersten Osten Russlands. Geographie Die Siedlung liegt an der Küste der Tschuktschensee, etwa 650 Kilometer nördlich des Kreisverwaltungszentrums Anadyr auf einer Nehrung, welche die Lagune Akatan (auch Kelmantagen) vom offenen Meer trennt. Wenig nördlich liegt das gleichnamige Kap (Mys Schmidta steht im Russischen für Kap Schmidt). Mys Schmidta gehört seit Juni 2008 zum Rajon Iultinski mit Verwaltungszentrum in Egwekinot. Zuvor war Mys Schmidta Zentrum des Rajons Schmidtowski, der 2008 mit dem Iultinski rajon zusammengeschlossen wurde und kurzzeitig Wostotschny rajon („Ostrajon“) hieß. Geschichte Der Ort wurde 1931 als Stützpunkt für die Erschließung des äußersten Nordostens der Sowjetunion gegründet und wie das Kap nach dem Arktisforscher, Akademiemitglied und Politiker Otto Schmidt benannt. In Folge entstanden in dem Gebiet verschiedene Bergbaubetriebe zur Förderung von Zinn und Gold (in Poljarny und Leningradski), deren logistisches Zentrum Mys Schmidta wurde. 1954 entstand eine Basis der sowjetischen Luftstreitkräfte insbesondere als Ausweich- und Auftankstützpunkt für deren strategische Bomberflotte. 1962 wurde der Ort Siedlung städtischen Typs und 1973 Verwaltungszentrum eines aus dem Iultinski rajon ausgegliederten eigenständigen Rajons. Im Zusammenhang mit der Einstellung des Bergbaus in industriellem Maßstab aus Kostengründen und der Schließung des Luftwaffenstützpunktes in den 1990er Jahren verließen 90 Prozent der Einwohner den Ort. Am 30. Mai 2008 wurde der Schmidtowski rajon wieder mit dem Iultinski rajon zusammengeschlossen, womit der Ort seine Verwaltungsfunktion verlor. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Kultur und Sehenswürdigkeiten Mys Schmidta ist Ausgangspunkt für den Besuch des Naturreservates und UNESCO-Welterbegebietes Wrangelinsel. Wirtschaft und Infrastruktur Einziger Wirtschaftszweig des umliegenden Gebietes sind heute die durch Angehörige der indigenen Völker betriebene Rentierzucht und die Goldwäscherei (2005 wurden 1625 Kilogramm Gold gefördert). In der Siedlung befindet sich eine Wetterstation. Unmittelbar südlich der Siedlung befindet sich ein Flughafen (ICAO-Code UHMI), von dem eine Flugverbindung nach Anadyr besteht. Als Hinterlassenschaft aus der Zeit seiner militärischen Nutzung besitzt er eine für Zwecke der dortigen zivilen Luftfahrt überdimensionierte 2450 m lange und 60 m breite betonierte Start- und Landebahn. Klimatabelle Weblinks (Ehemaliger) Rajon Schmidtowski auf der Webseite der Verwaltung des Autonomen Kreises (russisch) Einzelnachweise
Mys Shmidta

Mys Shmidta (en ruso: Мыс Шми́дта) es una localidad rural del distrito autónomo de Chukotka, Rusia, ubicada 5 km al sureste del cabo del mismo nombre, en el mar de Chukotka —que es parte del océano Ártico— al sur de la isla de Wrangel y a unos 650 km al norte de Anádyr, la capital del distrito autónomo. Su población en el año 2010 era de 492 habitantes.​ Historia El capitán James Cook llegó al cabo Norte, por aquel entonces cabo Schmidt —llamado así en honor a Otto Schmidt un científico, matemático, astrónomo, geofísico, político, académico, héroe de la URSS y miembro del Partido Comunista soviético—, en 1778. Cook venía de navegar por el estrecho de Bering entrando posteriormente en el mar de Chukotka, demostrando que Rusia y Alaska estaban separadas. El moderno asentamiento se fundó en 1931, como parte de los intentos de la Unión Soviética de desarrollar el noreste del país. El asentamiento está constituido por un aeropuerto y las casas alrededor de las minas de estaño y oro. La región en su conjunto ha experimentado una mejoría de condiciones desde que los barcos rompehielos han empezado a navegar a través de la ruta del mar del Norte.​ Clima Referencias
Mys Chmidta

Mys Chmidta (en russe : Мыс Шмидта) est une commune urbaine du district autonome de Tchoukotka, en Russie. Sa population était estimée à 124 habitants en 2021. Population Recensements (*) ou estimations de la population Climat Notes et références Portail de la Russie Portail de la Sibérie Portail de l’Arctique
Юлтин

Юлти́н (на руски: Иультин; на чукчи: Ивылтин) е бивше селище от градски тип в Юлтински район, Чукотски автономен окръг, Русия. Разположено е на около 175 километра северно от районния център Егвекинот. Селището е имало население от 5301 души през 1989 г. Изоставено е през 1995 г. История Името на селището произлиза от името на близката планина – Ивылтин. Предполага се, че на чукчи това означава „дълга ледена висулка“ или „дълги пера“. Възможно е названието да се мотивира от факта, че планината съдържа множество кварцови жили. През 1937 г. в планината Юлтин, близо до бъдещето селище, геолози откриват голямо находище на многометални руди (калай, волфрам, молибден). На следващата година пристигат трактори с оборудване и строителни материали. Първите постройки на селището са 2 шперплатни колиби и няколко палатки, обитавани от 73 геолога. Селището е било много изолирано и до него път не е имало, което е затруднявало продоволствените доставки. През 1946 г. затворници от ГУЛАГ построяват селището Егвекинот и го свързват с 200-километров път до Юлтин през 1953 г., която се счита за рождена дата на селището. През 1959 г. заработва Юлтинският минен комбинат. След икономическата криза при разпадането на СССР рудодобивът в Юлтин става нерентабилен. Затова през 1995 г. е взето решение селището да бъде опразнено. От 2000 г. насам селището е обезлюдено. Въпреки че всякакви доставки на електричество, газ и вода до селището са спрени, няколко души все пак остават да живеят в него след изоставянето му. Има сведения, че през 2002 г. някои от отказалите да се изнесат все още обитават селището. Население Източници
Iultín

Iultín (en rus, Иультин) és un possiólok despoblat del districte autònom de Txukotka, a Rússia. La vila s'assentà amb el poblament dels treballadors que treballaven prop de les mines, i tenia connexions amb el port d'Egvekinot, però el 1995 la població abandonà la vila a causa del tancament de les mines.
Iultin

Iultin (někdy psáno jako Iuľtin), rusky Иультин (Iuľtin), je bývalá osada městského typu v Rusku v Čukotském autonomním okruhu. Ještě v roce 1989 zde žilo 3 120 obyvatel[zdroj?] (podle jiného zdroje dokonce 5 301 obyvatel), nyní je osada zcela opuštěna. Budovy v osadě však nebyly zbourány a chátrají. Dějiny Osada byla založena v roce 1937 poté, co byla v okolí objevena ložiska cínu a wolframu.[zdroj?] Zpočátku neměla osada žádné spojení se světem a život zde byl velmi tvrdý. Až koncem 40. let 20. století byla s využitím práce vězňů postavena cca 200 km dlouhá šotolinová silnice, tzv. Iultinskaja trasa, do přístavu Egvekinot na pobřeží Beringova moře. Svá nejlepší léta zažil Iultin v 50. až 80. letech, kdy počet obyvatel dosahoval až několika tisíc. Po rozpadu SSSR začátkem 90. let se však velmi rychle ukázalo, že těžba nerostných surovin v takto odlehlé a klimaticky nepříznivé lokalitě je ekonomicky nerentabilní, a v roce 1995 byla osada oficiálně zrušena. Drtivá většina obyvatel pak osadu ještě téhož roku opustila.[zdroj?] Hospodářství a doprava Hospodářství osady bylo zaměřeno výlučně na těžbu a zpracování nerostných surovin, a to cínu, wolframu, uhlí a v malé míře i dalších surovin. Se světem byla osada spojena od konce 40. let 20. století šotolinovou silnicí, tzv. Iultinskou trasou, vedoucí do přístavu Egvekinot. Poblíž osady se nacházelo též improvizované letiště (s nezpevněnou dráhou). Společenský život Ačkoli byla osada v roce 1995 zrušena, někteří její bývalí obyvatelé jsou mezi sebou stále v kontaktu, pořádají každoroční setkání a provozují internetovou stránku o Iultinu https://web.archive.org/web/20141217163337/http://iultin.ru/. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Iultin Iultin na anglické Wikipedii a Иультин na ruské Wikipedii. Související články Čukotka Čukotský autonomní okruh Iultinskaja trasa Externí odkazy (rusky) Webové stránky osady Iultin