NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Illa de Wrangel

L'illa de Wrangel (rus: о́стров Вра́нгеля, óstrov Vràngelia) és una illa de l'oceà Àrtic, situada entre els mars dels Txuktxis i de la Sibèria Oriental. L'illa de Wrangel se situa sobre el meridià 180°, a uns 140 km de la costa de Sibèria, de la qual es troba separada per l'estret de Long. Amb una llargada de 150 km i 125 d'amplada, com a molt, té una superfície de 7.608 km², cosa que la converteix en la 92a illa més gran del món. Administrativament pertany al districte autònom de Txukotka, dins la Federació Russa. El 2004 fou inscrita en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. L'illa duu el nom del baró Ferdinand von Wrangel (1797–1870), que el 1820 emprengué un viatge d'investigació a l'illa, tot i que mai arribà a trobar-la. Aquesta illa és rocosa té un clima de tundra. Hi ha una estació meteorològica i un assentament permanent. Està habitada per ossos polars, foques i lemmings. A l'estiu hi ha una important colònia d'aus. S'hi han trobat restes fòssils de mamuts, i probablement hi va viure la darrera població de l'espècie abans de la seva extinció, cap al 1700 aC. Referències Vegeu també Llista d'ocells de l'illa de Wrangel Enllaços externs (anglès) UNESCO Pàgina de la Unesco sobre Wrangel, Patrimoni de la Humanitat
Wrangeløen

Wrangeløen (russisk: Остров Врангеля, tr. Ostrov Vrangelja) er en ø i Ishavet mellem Tjuktjerhavet og Østsibiriske hav ud for det sibiriske fastlands nordøstlige kyst i Tjukotkas autonome okrug i Rusland. 180°-meridianen går tværs over øen. Datolinjen er forskudt mod øst for at undgå at krydse Wrangeløen og Tjuktjerhalvøen på fastlandet. Øen er 7.300 km² stor og 125 km lang på det bredeste. Højeste punkt hedder Sovjetskaja-bjerget, 1.096 m.o.h.. På grund af det rige dyreliv og et endemisk plantesamfund blev øen optaget på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder år 2000. Øen har to eskimo-bosætninger, Usjakovskoje og Starry, og en meteorologisk station, alle placeret på sydkysten. Under sidste istid levede en mammutart på øen, som var mindre end den almindeligste. Det er bevist at disse overlevede så sent som 1700 f.Kr., 6000 år senere end nogen anden kendt mammutpopulation. Dette sammenfalder i tid med sporene efter den tidligste bosætning, men der er ikke bevist jagt på mammut. Under Sovjet-tiden blev øen til dels benyttet som gulag. Øen er opkaldt efter Ferdinand von Wrangel, som ledte efter den i 1820'erne efter at han havde fået høre om dem fra tjukterne. Han fandt den ikke, men blev alligevel krediteret af den amerikanske hvalfangstkaptajn Thomas Long som gav navnet i 1867. Den første moderne landstigning skete 12. august 1881 af en amerikansk ekspedition, som erklærede USA's overherredømme. Naturhistorikeren John Muir som var deltager i ekspeditionen, udgav den første naturbeskrivelse. Første russiske landstigning fulgte i 1911, og i 1914 strandede de overlevende efter en canadisk arktisk ekspedition under ledelse af Vilhjálmur Stefánsson der, med et ufrivillig ophold på ni måneder. Stefansson ledede en ny ekspedition i 1921, og efterlod fem nybyggere i et forsøg på at forberede canadisk overhøjhed. Den sidste overlevende af nybyggerne, inuitten Ada Blackjack, blev reddet to år senere, og blev erstattet af en gruppe på tretten nybyggere. Sovjetiske myndigheder fjernede amerikanerne i 1924, og oprettede den nuværende bosætning med 55 indbyggere. Nuværende befolkning er antaget omkring 100 mennesker. Wrangeløen er præget af permafrost. Dyrelivet består af isbjørne, moskusokser, rensdyr, hvalrosser, sæler og lemminger. Om sommeren udgør Wrangeløen et vigtigt yngleområde for mange fuglearter. Noter Eksterne henvisninger Detaljeret kort
Wyspa Wrangla

Wyspa Wrangla (ros. Остров Врангеля, czukocki Умӄиԓир) – wyspa na Oceanie Arktycznym, położona na północno-wschodnich krańcach Rosji, między Morzem Wschodniosyberyjskim a Morzem Czukockim. Jest oddzielona od kontynentu Cieśniną De Longa. Wyspa wchodzi w skład Czukockiego Okręgu Autonomicznego. Powierzchnia wynosi 7670 km², środkowa część jest górzysta (najwyższy szczyt – Góra Sowiecka, 1096 m n.p.m.), wzdłuż wybrzeży rozciągają się niziny. Wyspa znajduje się w strefie klimatu subpolarnego, ale brak tu lodowców (aczkolwiek w dolinach gromadzi się nawiewany śnieg). Występują tu pustynie polarne i tundra mszysto-porostowa, lokalnie tundra krzewinkowa z krzaczastymi wierzbami. Występuje tu w sumie ok. 180 gatunków roślin nasiennych. Znana dzięki licznym znaleziskom szczątków karłowatych mamutów, należących do ostatnich przedstawicieli tego gatunku – Mammuthus wranglensis. Wyginęły około 3800 lat temu. Wyspa Wrangla wraz z pobliską Wyspą Heralda i wodami je otaczającymi tworzy rezerwat przyrodniczy o nazwie Rezerwat „Wyspa Wrangla” znajdującym się na liście światowego dziedzictwa kulturowego i przyrodniczego UNESCO. Żyje tu wielka populacja morsów, niedźwiedzi polarnych i gniazduje wiele gatunków ptaków. Wyspę nazwano na cześć niemieckiego odkrywcy w służbie rosyjskiej, admirała Ferdynanda von Wrangla. Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne z Google Maps
Ilha de Wrangel

A ilha de Wrangel (em russo: Остров Врангеля, Ostrov Vrangelya, em chukoto: Умӄиԓир) é uma ilha de grande dimensão do Oceano Árctico, entre os mares de Chukchi e da Sibéria Oriental. Pertence à Federação Russa. A ilha de Wrangel situa-se quase sobre o meridiano 180 (71° 14′ N, 179° 25′ O). Tem cerca de 7600 km² de superfície, e 125 km de comprimento. O ponto mais elevado é o monte Sovetskaya, com 1096 m de altitude. Recebeu o seu nome em homenagem ao militar explorador germano-báltico Ferdinand von Wrangel (1797-1870) que, após ouvir histórias da existência de uma ilha contadas pelo povo Chukchi, embarcou numa expedição (1820–1824) com o intuito de a descobrir, porém sem êxito. O primeiro desembarque conhecido na Ilha de Wrangel ocorreu em 12 de Agosto de 1881, por um grupo do Revenue Cutter Service Corwin, que reclamou o território para os Estados Unidos. A União Soviética assumiu o controle da ilha em 1924, pela primeira vez é içou a bandeira da URSS e levou os integrantes da expedição americana a Vladivostok. Depois disso, os Estados Unidos quase sem objeções abandonaram suas reivindicações por esta terra. Recentemente, apelos foram feitos nós EUA para "devolver" a Ilha de Wrangel da Rússia no Oceano Ártico. Geografia A ilha é rochosa, tem cerca de 150 km de comprimento por 80 km de largura, área de 7600 km2, e está coberta por permafrost. Nela encontra-se uma estação meteorológica e uma localidade permanente. Está habitada por ursos-polares, focas e lemingues. No Verão nidifica na ilha uma importante colónia de aves. A ilha é cercada por diversos ilhéus como, ao norte, Ostrov Nakhodka. O Sistema Natural da Reserva da Ilha de Wrangel encontra-se classificado pela UNESCO como Património Mundial. Clima A ilha de Wrangel tem um clima polar. Os invernos são muito frios e os verões são frescos. Em fevereiro, o mês mais frio, a temperatura média diária aproxima-se de -30ºC. Em julho, o mês mais quente, a temperatura média diária excede ligeiramente os 0ºC. As águas frias do Oceano Ártico desempenham um papel moderador e ajudam a manter baixas temperaturas ao longo do ano. A precipitação é baixa e ocorre principalmente no verão. A neve não cobre o chão mais de 79 dias por ano, em média. O vento sopra fortemente a maior parte do ano (média anual de velocidade do vento: 5 m/s). O nevoeiro é comum. Mamutes Um estudo de 2019 publicado na revista Quaternary Science Reviews indica que os últimos mamutes morreram há 4 mil anos na ilha de Wrangel. Referências Ligações externas «The Ice Master». Obras de Jennifer Niven sobre a Ilha de Wrangel «Adventure Associates». viagem em quebra-gelos à Ilha de Wrangel «Run For Wrangel». Informação turística «Isolation, Desolation and Tragedy». Panorama histórico por Roderick Eime «Datação de Mamutes na Ilha de Wrangel»
Insula Vranghel

Insula Vranghel este situată în Oceanul Arctic și aparține de Rusia. Din anul 2004 este declarată patrimoniu mondial UNESCO. Geografie Insula este o rezervație naturală, care este compusă dintr-o insulă principală cu suprafața de 7.608 km² și o serie de insule mai mici așezate la nord-est la o distanță de 135 km, cea mai importantă dintre ele fiind insula Herald cu 11 km². Insula Vranghel desparte Marea Siberiei de Est de Marea Ciukotka ce se întinde până la Strâmtoarea Bering. Continentul asiatic, respectiv Siberia Orientală se află la 150 km distanță de insulă. Relieful insulei este muntos în partea centrală, cu înălțimi ce ating altitudinea de 1096 m deasupra n.m., iar pe țărm sunt câmpii litorale. Clima pe insulă este o climă polară, insula fiind situată la 500 – 600 km de cercul polar și la 2.080 km de polul nord. La insula Vranghel se poate ajunge numai în anotimpul de vară, chiar și atunci este înconjurată de sloiuri de gheață (iceberguri), ghețarii ce persistă tot timpul anului fiind numai la distanța de 100 – 200 km. Fauna și flora Insula Vranghel este un loc de înmulțire pentru urșii polari (având cea mai mare densitate de cuiburi din lume), foci si lemingi. În timpul verii este vizitată de multe tipuri de păsări. Mamuții blănoși au supraviețuit aici până în anul 1700 i.Hr., cea mai recentă supraviețuire dintre toate populațiile de mamuți. Totuși, din cauza sursei limitate de hrană, dimensiunile acestora erau mult mai mici decât cele obișnuite ale mamuților. Flora include 417 specii de plante, dublu fata de orice alt teritoriu din tundra arctică. Din acest motiv, în 2004, insula a fost proclamată cel mai nordic Sit al Patrimoniului Mondial. Vezi și Locuri din patrimoniul mondial UNESCO
Врангелово острво

Врангелово острво (рус. Остров Врангеля), раније Врангелова земља, је острво између Источносибирског и Чукотског мора, северозападно од Беринговог мора површине 7.300 км². Налази се на 180º меридијану тј. датумској граници. Припада Русији. Историја Оство је добило име Врангел по руском истраживачу и адмиралу Фердинанду Петровичу Врангелу који га је тражио 1823. али није доспео до њега. Открио га је амерички китоловац Jannette 1867. године којим је заповедао капетан Џорџ Вашингтон де Лонг. Његов брод је, након што је две године био заробљен у поларном леду, потонуо око 1.290 км источно од острва. Први који су се искрцали на острво 1881. била је скупина Американаца с пароброда Thomas L. Corwin, који су трагали за изгубљеним бродом. Они су подигли америчку заставу и прогласили ово острво америчком територијом, тј. Новом Колумбијом. Један од истраживача, Џон Муир, је исте године објавио светски опис острва у серији чланака за новине из Сан Франциска. Острво је следећих 30 година било у изолацији, а након тога уследиле су две безуспешне канадске експедиције које су намеравале да острво прогласе британском територијом, 1913. и 1921. На крају су Совјети 1926. заузели острво преселивши на њега сибирске Чукчије, чија је мала заједница постојала на острву све до 70-их година прошлог века, када су поново пресељени на копно. Географске одлике Острво је грађено од кристалних шкриљаца и гранита. Широко је око 125 километара и захвата површину од 7.300 км². Планински венац Централне планине протеже се од западне ка источној страни острва, завршавајући се стрмим и стеновитим литицама са обе стране. Дуг је око 145 километара, а на најширем делу широко 40 километара. Планине су у просеку високе око 500 метара, док највиши врх представља врх Совјетске планине и износи 1.096 м. Просечна температура у јануару је - 22 °C, а у јулу 2,5 °C. Покривен је ледом и тундром. Фауна се састоји претежно од белих медведа и поларних лисица. Од 2010. године Врангелово острво је, заједно са 60 километара удаљеним острвом Хералд, уписано на УНЕСКО-в Списак места Светске баштине у Азији и Аустралазији као потпун субарктички и арктички екосистем у изолованом планинском венцу који укључује тајге, тундре и арктичке пустиње, као и недирнуте слатководне системе река и језера. На овим острвима постоји јединствена флора и ендемска врста тла која је дом више од 40 ендемских врста и подврста биљака, инсеката, птица и сисара. Неке од њих су “био-реликвије”, што чини ова острва ближа плеистоцену од било којег другог краја на свету.. Референце Спољашње везе Врангелово острво - свет белих медведа
Kysyl-Syr, Namsky District, Sakha Republic

Kysyl-Syr (Russian: Кысыл-Сыр; Yakut: Кыһыл Сыыр, Kıhıl Sıır) is a rural locality (a selo), the only inhabited locality, and the administrative center of Khomustakhsky 1-y Rural Okrug of Namsky District in the Sakha Republic, Russia, located 22 kilometers (14 mi) from Namtsy, the administrative center of the district. Its population as of the 2010 Census was 1,502, up from 1,351 recorded during the 2002 Census. References Notes Sources Official website of the Sakha Republic. Registry of the Administrative-Territorial Divisions of the Sakha Republic. Namsky District. (in Russian) Государственное Собрание (Ил Тумэн) Республики Саха (Якутия). Закон №173-З №353-III от 30 ноября 2004 г. «Об установлении границ и о наделении статусом городского и сельского поселений муниципальных образований Республики Саха (Якутия)», в ред. Закона №1058-З №1007-IV от 25 апреля 2012 г. «О внесении изменений в Закон Республики Саха (Якутия) "Об установлении границ и о наделении статусом городского и сельского поселений муниципальных образований Республики Саха (Якутия)"». Вступил в силу со дня официального опубликования. Опубликован: "Якутия", №245, 31 декабря 2004 г. (State Assembly (Il Tumen) of the Sakha (Yakutia) Republic. Law #173-Z No. 353-III of November 30, 2004 On Establishing the Borders and on Granting the Urban and Rural Settlement Status to the Municipal Formations of the Sakha (Yakutia) Republic, as amended by the Law #1058-Z No. 1007-IV of April 25, 2012 On Amending the Law of the Sakha (Yakutia) Republic "On Establishing the Borders and on Granting the Urban and Rural Settlement Status to the Municipal Formations of the Sakha (Yakutia) Republic". Effective as of the day of the official publication.).
Кысыл-Сыр (Намский улус)

Кысы́л-Сыр (якут. Кыһыл Сыыр) — село в Намском улусе Якутии России. Административный центр и единственный населённый пункт Хомустахского 1-го наслега. Этимология Название села переводится с якутского языка как Красная Горка. География Село находится в пределах Центрально-Якутской равнины, в долине Энсиэли, на левом берегу реки Лена, на автодороге 98К-005, на расстоянии 22 км к юго-востоку от села Намцы, административного центра улуса. Климат Средняя температура января −42 °C, июля +17…+18 °С. Осадков выпадает около 200—250 мм в год. История Согласно Закону Республики Саха (Якутия) от 30 ноября 2004 года N 173-З N 353-III село возглавило образованное муниципальное образование Хомустахский 1-й наслег. Население Численность населенияГод13001350140014501500155016001650198519901995200020052010201520202025Кысыл-Сыр (Намский улус)Статистика населения.mw-chart-2a044adcf7cb8dcebc0b2bcbe2f255134f8ab863496ab85047a944de7635bb3f662092810a7b556bf7ddf174825676ab27fccf452022db3e7310a3fd17c7bc00__zr200811-cls-1038272:hover{pointer-events:none}.mw-chart-2a044adcf7cb8dcebc0b2bcbe2f255134f8ab863496ab85047a944de7635bb3f662092810a7b556bf7ddf174825676ab27fccf452022db3e7310a3fd17c7bc00__zr200811-cls-1038273:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-2a044adcf7cb8dcebc0b2bcbe2f255134f8ab863496ab85047a944de7635bb3f662092810a7b556bf7ddf174825676ab27fccf452022db3e7310a3fd17c7bc00__zr200811-cls-1038274:hover{cursor:pointer}.mw-chart-2a044adcf7cb8dcebc0b2bcbe2f255134f8ab863496ab85047a944de7635bb3f662092810a7b556bf7ddf174825676ab27fccf452022db3e7310a3fd17c7bc00__zr200811-cls-1038275:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-2a044adcf7cb8dcebc0b2bcbe2f255134f8ab863496ab85047a944de7635bb3f662092810a7b556bf7ddf174825676ab27fccf452022db3e7310a3fd17c7bc00__zr200811-cls-1038276:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Национальный состав Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения якуты составляли 97 % из 1351 чел. Улицы Экономика Развито животноводство (мясо-молочное скотоводство, мясное табунное коневодство) и растениеводство (овощеводство, картофелеводство). Инфраструктура В селе функционируют средняя общеобразовательная школа, детский сад, дом культуры, почтовое отделение, учреждения здравоохранения и торговли. Примечания Ссылки № 0125206 / Реестр наименований географических объектов на территорию Республики Саха (Якутия) по состоянию на 13.12.2018 // Государственный каталог географических названий / ППК «Роскадастр». Лист карты P-52-056.
Volcanoes of Kamchatka

The volcanoes of Kamchatka are a large group of volcanoes situated on the Kamchatka Peninsula, in eastern Russia. The Kamchatka River and the surrounding central side valley are flanked by large volcanic belts containing around 160 volcanoes, 29 of them still active. The peninsula has a high density of volcanoes and associated volcanic phenomena, with 29 active volcanoes being included in the six UNESCO World Heritage List sites in the Volcanoes of Kamchatka group, most of them on the Kamchatka Peninsula. Geography The highest volcano is Klyuchevskaya Sopka (4,750 m or 15,584 ft), the largest active volcano in the Northern Hemisphere, while the most striking is Kronotsky, whose perfect cone was said by celebrated volcanologists Robert and Barbara Decker to be a prime candidate for the world's most beautiful volcano. Somewhat more accessible are the three volcanoes visible from Petropavlovsk-Kamchatsky: Koryaksky, Avachinsky, and Kozelsky. In the center of Kamchatka is Eurasia's world-famous Geyser Valley which was partly destroyed by a massive mudslide in June 2007. Owing to the Kuril–Kamchatka Trench, deep-focus seismic events and tsunamis are fairly common. A pair of megathrust earthquakes occurred off the coast on October 16, 1737, and on November 4, 1952, in the magnitude of ~9.3 and 8.2 respectively. A chain of more shallow earthquakes were recorded as recently as April 2006. List of volcanoes from north to south See also List of volcanoes in Russia References External links Holocene Volcanoes in Kamchatka, Institute of Volcanology and Seismology Kamchatka, Russia Archived 2021-02-25 at the Wayback Machine
Volcanes de Kamchatka

Los volcanes de Kamchatka son un gran grupo de volcanes situados en la península de Kamchatka. Forman parte del cinturón de fuego del Pacífico. Unos treinta de ellos están activos. Patrimonio de la Humanidad En 1996, los volcanes de Kamchatka fueron declarados Patrimonio de la Humanidad por la Unesco, situados en la parte asiática de Rusia.​ Cabe señalar que el nombramiento «Volcanes de Kamchatka» incluye además de los volcanes todo su entorno, caracterizado por una variedad única de especies y paisajes. Seis son las localizaciones de este lugar natural, Patrimonio de la Humanidad,​ en el óblast de Kamchatka: Volcanes en la numismática El Banco de Rusia emitió en agosto de 2008 una serie de monedas conmemorativas de los «volcanes de Kamchatka»: Lista de volcanes de norte a sur Volcanes de la cordillera Central Lettunup, 1340 m, 58.40, 161.08﻿ (Iettunup) Voyampolsky, 1225 m, 58.37, 160.62﻿ (Voyampolsky) Séverny, 1936 m, 58.28, 160.87﻿ (Severny) Snegovoy, 2169 m, 58.20, 160.97﻿ (Snegovoy) Ostry, 2552 m, 58.18, 160.82﻿ (Ostry) Spokoyny (volcán), 2171 m, 58.13, 160.82﻿ (Spokoiny) Iktunup, 2300 m, 58.08, 160.77﻿ (Iktunup) Snezhny, 2169 m, 58.02, 160.75﻿ (Snezhniy) Atlásova o Nilgumelkin, 1764 m, 57.97, 160.65﻿ (Atlasova)​ Bely, 2080 m, 57.88, 160.53﻿ (Bely) Alngey, 1853 m, 57.70, 160.40﻿ (Alngey) Uka, 1643 m, 57.70, 160.58﻿ (Uka) Yelovsky, 1381 m, 57.53, 160.53﻿ (Yelovsky) Shishel, 2525 m, 57.45, 160.37﻿ (Shishel) Mezhdusópochny, 1641 m, 57.47, 160.25﻿ (Mezhdusopochny) Titila, 1559 m, 57.40, 160.10﻿ (Titila) Gorny Institute, 2125 m, 57.33, 160.20﻿ (Gorny Institute) Tuzovsky, 1533 m, 57.32, 159.97﻿ (Tuzovsky) Leutongey, 1333 m, 57.30, 159.83﻿ (Leutongey) Sedánkinsky, 1241 m, 57.23, 160.08﻿ (Sedankinsky) Fedótych, 965 m, 57.13, 160.40﻿ (Fedotych) Kebeney, 1527 m, 57.10, 159.93﻿ (Kebeney) Kizimen, 2376 m, 55.130, 160.32﻿ (Kizimen) Grupo de Kluchevskaya Klyuchevskaya Sopka Kliuchevskoi, 4835 m Monte Bezymianny, 2882 m, 55°58′42″N 160°35′12″E Zimina, 3081 m, 56°26′N 161°00′E Grupo de Aváchinskaya Kronotsky, 3528 m Aag Arik Koryaksky Aváchinsky Kozelsky Otros Ksudach Ilyinsky Kambalny Véase también Sopka Anexo:Volcanes de Rusia Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Volcanes de Kamchatka.
Liste des volcans de Russie

Cet article recense les volcans de Russie. Liste Kamtchatka Îles Kouriles Autres régions Références Annexes Articles connexes Listes de volcans sur Terre Parc naturel des volcans du Kamtchatka Volcans du Kamtchatka Liens externes (en) « Russia Volcanoes », sur volcano.si.edu, Global Volcanism Program Portail de la Russie Portail du volcanisme
Vulkanen van Kamtsjatka

De vulkanen (en geisers) van Kamtsjatka van het schiereiland Kamtsjatka in Rusland zijn sinds 1996 opgenomen als werelderfgoedmonument, een gebied dat ongeveer 27% van het oppervlak van het schiereiland omvat. In 2001 volgde een uitbreiding van de inschrijving. In het zuiden en midden van Kamtsjatka bevinden zich twee zapovedniks: Kronotski en Kommandorski, een zakaznik: Joezjno-Kamtsjatski en vijf natuurparken, waaronder Bystrinski, Kljoetsji en Nalytsjevo. Lijst van vulkanen
Vulcões de Kamtchatka

Os Vulcões de Kamchatka, ou, nas suas formas portugueas, Camecháteca ou Camchaca, são um grupo de vulcões situados na Península de Kamchatka, na Rússia. São parte do Círculo de Fogo do Pacífico. Cerca de 30 deles ainda estão ativos. Foram inscritos como Patrimônio Mundial da UNESCO em 1996. Lista de vulcões Cordilheira Central Lettunup, 1340 m Voyampolsky, 1225 m Severny, 1936 m Snegovoy, 2169 m Ostry, 2552 m Spokoyny, 2171 m Iktunup, 2300 m Snezhny, 2169 m Atlasova ou Nylgimelkin, 1764 m Bely, 2080 m Alngey, 1853 m Uka, 1643 m Yelovsky, 1381 m Shishel, 2525 m Mezhdusopochny, 1641 m Titila, 1559 m Instituto Gorny, 2125 m Tuzovsky, 1533 m Leutongey, 1333 m Sedankinsky, 1241 m Fedotych, 965 m Kebeney, 1527 m Kizimen, 2376 m Grupo de Kluchevskaya Klyuchevskaya Sopka Kliuchevskoi, 4835 m Monte Bezymianny, 2882 m Zimina, 3081 m Shiveluch, 3307 m Grupo de Avachinskaya Kronotsky, 3528 m Aag Arik Koryaksky Avachinsky Kozelsky Outros Ksudach Ilyinsky Kambalny Referências
Vulkani Kamčatke

Vulkani Kamčatke so velika skupina vulkanov na polotoku Kamčatka v vzhodni Rusiji. Reko Kamčatko in okoliško osrednjo stransko dolino obdajajo veliki vulkanski pasovi, ki vsebujejo okoli 160 vulkanov, od katerih jih je 29 še aktivnih. Polotok ima visoko gostoto vulkanov in z njimi povezanih vulkanskih pojavov, pri čemer je od 29 aktivnih vulkanov vključenih šest na Unescov seznam svetovne dediščine v skupini Vulkani Kamčatke, večina na polotoku Kamčatka. Geografija Najvišji vulkan je Ključevska Sopka (4750 m), največji aktivni vulkan na severni polobli, medtem ko je najbolj presenetljiv Kronocki, za čigar popoln stožec sta slavna vulkanologa Robert in Barbara Decker dejala, da je glavni kandidat za najlepši vulkan na svetu. Nekoliko bolj dostopni so trije vulkani, ki so vidni iz Petropavlovsk-Kamčatskega: Korjakski, Avačinski in Kozelski. V središču Kamčatke je svetovno znana Evrazijska Dolina gejzirjev, ki jo je junija 2007 delno uničil ogromen blatni plaz. Zaradi Kurilsko-Kamčatskega tektonskega jarka se dokaj pogosto pojavljajo globoko žariščni potresni dogodki in cunamiji. Ob obali se je 16. oktobra 1737 in 4. novembra 1952 zgodil par meganarivnih potresov z magnitudo ≈9,3 oziroma 8,2. Veriga plitvih potresov je bila zabeležena šele aprila 2006. Pomemben potres z magnitudo 7,7 s plitko globino 10 kilometrov se je zgodil v Tihem oceanu, 202 km ESE od Nikolskega, 18. julija 2017. Seznam vulkanov od severa do juga skupina Ključevska Sopka Šiveluč, 3307 m Ključevska Sopka Bezmiani Kronocki skupina Avačinskaja Aag Arik Korjakski Avačinski Kozelski Ksudač Iljinski Kambalni Karimski kamčatkin najbolj aktiven vulkan, ki nenehno bruha Izven zaporedja: Tolbačik Komarov Županovski Sklici Zunanje povezave Holocene Volcanoes in Kamchatka, Institute of Volcanology and Seismology Kamchatka, Russia