NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kadyktsjan

Kadyktsjan (Russisch: Кадыкчан; Eveens voor "vallei des doods") is een spookstad en een voormalige nederzetting met stedelijk karakter gericht op de mijnbouw in de Russische oblast Magadan aan de Kolymatrakt tussen Magadan en Oest-Nera, in het noorden van het Russische Verre Oosten. De plaats ligt aan de rivier de Ajan-Joerja (zijrivier van de Kolyma) op 65 kilometer ten noordwesten van Soesoeman in het district Soesoemanski. De Evenkse naam is afgeleid van de ondergrondse bronnen op de locatie van de plaats, die plotseling door de bodem naar boven konden schieten. Hierdoor leek het voor hen alsof de plaats betoverd was. Geschiedenis Kadyktsjan werd gesticht door Goelagdwangarbeiders, kort na de vondst van hoogwaardig steenkool bij de plaats tijdens een geologische expeditie in 1943. Dit steenkool werd uit lagen 400 meter ondergronds naar boven gehaald. Nadat de Goelagindustrie rond de Dalstroj instortte door de dood van Stalin, kwamen leden van de Komsomol naar het gebied, gelokt door de hoge lonen, die 5 tot 6 maal het landelijk gemiddelde bedroegen. Toen de perestrojka begon, stortte de mijnbouw in de oblast Magadan in en kreeg de lokale plaatsvormende onderneming het erg moeilijk. In november 1996 vond een groot mijnongeluk plaats in de verliesgevende mijn, waarbij 6 doden vielen. De steenkoolmijn werd daarop gesloten en door de regering werd daarop besloten om Kadyktsjan ook te sluiten (op te geven), aangezien de mijn de plaatsvormende onderneming was. De jaarlijkse productie was al teruggelopen van meer dan 900.000 ton in 1981 naar iets meer dan 100.000 ton vlak voor het ongeluk. In 1998 werd de ingang van mijn nr. 10 opgeblazen en werd de mijngang onder water gezet om indringers te weren. Daarop verliet de werkloos geworden bevolking de plaats in rap tempo. Na het vertrek van de bevolking stak het stadsbestuur de belangrijkste gebouwen van de plaats in brand om herhuisvesting te voorkomen, aangezien de plaats werd opgegeven. Later vielen ook de watersystemen en het riool uit, waardoor de overgebleven bevolking op steeds primitievere wijze moest zien te overleven. Uiteindelijk gaf ook de boiler van de stadsverwarming het op en in 2003 viel de stroomvoorziening definitief uit, waardoor bewoners moesten zien te overleven bij temperaturen tot −40 °C. Slechts enkele bejaarden, vooral voormalige Goelaggevangenen, woonden toen nog in de plaats en weigerden deze te verlaten omdat er nauwelijks geld werd geboden door de overheid voor verhuizing naar andere plaatsen. Zelfs na een lening van de Wereldbank was er nog te weinig geld, waarna het bestuur van het gemeentelijk district Soesoemanski besloot om financieel bij te springen. Eind jaren 2000 vertrokken meeste resterende inwoners en in 2010 was de plaats volgens de volkstelling van dat jaar officieel verlaten, zij het dat reizigers nog in 2012 enkele bewoners aantroffen. Zie ook Chalmer-Joe (verlaten steenkoolplaats bij Vorkoeta) Prypjat/Tsjernobyl Externe links (ru) Foto's van een reis naar Kadyktsjan (ru) Foto's
Kadykczan

Kadykczan (ros. Кадыкчан) – opuszczone osiedle typu miejskiego w Rosji, w obwodzie magadańskim, w rejonie susumańskim, położone 65 km na północny zachód od Susumanu. Nie widnieje w spisie powszechnym z 2010 roku, choć według danych na 1 stycznia 2009 roku liczyło 235 mieszkańców. Miasto powstało w czasie II wojny światowej jako osada górników węgla kamiennego. Po upadku Związku Radzieckiego miasto, z powodu ograniczenia wydobywania węgla, zaczęło się wyludniać. W 1996 w miejscowej kopalni nastąpiła eksplozja, po której została ona zamknięta. W 2001 zamieszkane były tylko dwie ulice; działał szpital i przychodnia. Przypisy Linki zewnętrzne Strona poświęcona Kadykczanowi (ros. • ang. • fr. • niem. • hiszp.) Zdjęcia Kadykczanu (ang.)
Кадикчан

Кадикчан (рус. Кадыкчан) напуштени је град у Русији, Сусумански рејон у Магаданској области. Положај Налази се 65 км северозападно од града Сусуман на путу Магадан-Уст-Нера. Удаљен је 5.487 км источно од Москве. Историја Насеље је настало током Великог отаџбинског рата као рударско место. Руднике и село су саградили затвореници, међу којима је био и руски писац Варлам Шаламов. Насеље је било подељено на три дела. Након распада Совјетског Савеза, становници су били присиљени да се иселе како би им биле приступачније школе, медицинска нега и друго. Држава их је иселила у року од две седмице и пребацила у друга градска места где су добили нови смештај. У новембру 1996. године се догодила експлозија у руднику, усмртивши шесторо људи. После експлозије, рудник је затворен. Међутим, чак и 2001. године у граду су остали људи. Али после 2010. је у потпуности опустео. Био је то некада град са рудником калаја од 12.000 људи, данас је напуштен. Становници су у журби оставили своје ствари у кућама, тако да се могу видети стара одећа, играчке и други предмети широм напуштеног града. Становништво Види још Припјат Боди Референце Спољашње везе Мёртвые города России (језик: руски)
Кадикчан

Кадикчан (рос. Кадыкчан) — колишнє селище міського типу в Сусуманському районі Магаданської області Російської Федерації. Розташований у басейні річки Аян-Юрях (притока Колими) за 65 км на північний захід від міста Сусуман на автодорозі Магадан — Усть-Нера. З початку 2000-х років Кадикчан покинутий і являє собою «місто-привид». Історія Населений пункт виник у роки Другої світової війни як робітниче селище при підприємстві з видобутку кам'яного вугілля Аркагалінського родовища. Шахту та селище будували в'язні ГУЛАГу, серед яких був письменник Варлам Шаламов. Видобуток проводився підземним способом із глибин до 400 метрів. Вугілля використовувалося в основному на Аркагалінській ГРЕС. Селище виникло поетапно, тому неофіційно ділилося на 3 частини: Старий, Новий та Новітній Кадикчан. Старий Кадикчан розташований найближче до вищезгаданої траси, Новий оточував селищеутворюючу шахту (№ 10), а Новітній віддалений і від траси, і від шахти на 2-4 км і був основним житловим селищем (з його будівництвом Старий і Новий Кадикчан використовувалися все більш для ведення господарства (теплиць, городів, свинарників тощо). На сході була ще одна вугільна шахта (у народі — сімка, № 7, яку закинули в 1992 році). У листопаді 1996 року на шахті стався вибух, загинули 6 осіб. Після вибуху шахту було закрито. Людей почали виселяти з селища, видавши їм від 80 до 120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на переселення, в залежності від вислуги років. У 2001 році будинки законсервували, відключивши їх від тепла і електрики. Однак навіть у 2001 році в селищі залишалися житловими 4 вулиці (Леніна, Будівельників, Шкільна (на ній була АТС) і Південна (найвіддаленіший від центру будинок) і один будинок по вулиці Миру (в якому була поліклініка, а на той час - і лікарня, а також комунальні служби). У 2010 році Кадикчан повністю спорожнів. Примітки Посилання Кадыкчан. Ру — Информационный сайт о поселке Кадыкчан Мёртвые города России Weather in Kadykchan [Архівовано 14 березня 2020 у Wayback Machine.] [1] [Архівовано 27 січня 2016 у Wayback Machine.]
Dynamo Stadium (Vladivostok)

The Dynamo Stadium is a multi-purpose stadium in Vladivostok, Russia. It is used mostly for football matches and is the home ground of FC Dynamo Vladivostok. The stadium is situated near the main square and harbour and by one of the beaches of Vladivostok. The pitch has been improved and has had floodlights installed as well. The stadium holds a capacity of 10,200 people. See also List of football stadiums in Russia Lists of stadiums References
Estadio Dinamo (Vladivostok)

El Estadio Dinamo (del ruso: Стадион «Дина́мо») es un estadio multiusos de la ciudad de Vladivostok, Rusia. El estadio fue construido en 1957 y tiene capacidad para 10 200 espectadores. El club de fútbol Luch-Energiya Vladivostok jugaba en el estadio Dinamo sus partidos oficiales como local hasta su disolución en 2020. Actualmente lo usufructúa el otro club de la ciudad, el FC Dynamo Vladivostok. Historia El estadio fue construido en 1957 en la calle Almirante Fokin, junto al paseo marítimo y puerto deportivo de Vladivostok, y la última remodelación fue en 2004, en la que se instalaron los sistemas de iluminación artificial, calefacción y riego.​ En la actualidad cuenta con 10.200 espectadores,​ aunque el presidente Anatoli Beznyak aseguró que a largo plazo estudiarán aumentar la capacidad hasta las 15 000 o 17 000 localidades.​ En septiembre de 2009, un informe de la Secretaria de Justicia de Vladivostok, Elena Kozakov, reveló que el estadio Dinamo podría ser clausurado temporalmente debido a deficiencias en los sistemas de seguridad, especialmente en lo relacionado con medidas contra incendios.​ Véase también Anexo:Estadios de fútbol de Rusia Referencias Enlaces externos Sitio web oficial Perfil en RFPL Perfil en AllStadiums
Stadio Dinamo (Vladivostok)

Lo stadio Dinamo (in russo Стадион Динамо?) è uno stadio della città di Vladivostok, in Russia. È usato per lo più a fini calcistici, ha una capienza di 10 200 posti ed è sede delle partite casalinghe del Luč-Energija Vladivostok. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stadio Dinamo di Vladivostok
Dinamostadion (Vladivostok)

Het Dinamostadion is een multifunctioneel stadion in Vladivostok, een stad in het verre oosten van Rusland. Het stadion wordt vooral gebruikt voor voetbalwedstrijden, de voetbalclub FK Loetsj Vladivostok maakt gebruik van dit stadion. In het stadion is plaats voor 10.500 toeschouwers. Het stadion werd geopend in 1957 en gerenoveerd in 2003.
Stadion Dinamo we Władywostoku

Stadion Dinamo – wielofunkcyjny stadion we Władywostoku, w Rosji. Obiekt może pomieścić 10 500 widzów. Swoje mecze rozgrywa na nim drużyna Łucz-Eniergija Władywostok. Przypisy Bibliografia Informacja o stadionie na World Stadiums. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2015-09-05)]. (ang.)
Динамо (стадион, Владивосток)

«Дина́мо» — многоцелевой стадион во Владивостоке. Футбольное поле в настоящее время арендуется преимущественно для проведения футбольных матчей в качестве домашней площадки футбольного клуба «Динамо». Цвета трибун стадиона соответствуют командным цветам «Динамо». История Арена стадиона «Динамо» была построена в 1957 году на берегу бухты Каботажная (современное название «Спортивная Гавань»), на месте бывшей территории самого большого во Владивостоке Семёновского базара, в самом начале улицы Пекинской, которая 9 сентября 1964 была переименована в улице Адмирала Фокина, около яхт-клуба ЗАО «Востокрыбхолодфлот». В 2004 году на стадионе был произведён ремонт, в результате которого на нём появились искусственное освещение, системы обогрева и полива. В настоящее время вместимость арены составляет 10 200 зрителей, однако в 2007 году генеральный директор футбольного клуба «Луч-Энергия» Анатолий Безняк заявлял, что она может быть увеличена до 15—17 тысяч. В сентябре 2009 года появилась информация о том, что стадион может быть закрыт на реконструкцию из-за слабости систем противопожарной безопасности и антитеррористической защиты. В 2023 году натуральный травяной газон был заменён на искусственный (по состоянию на 2024 год — без подогрева). Галерея Примечания
Yuri Island

Yuri (Russian: Юрий, Japanese: 勇留島, romanized: Yuri-to, Ainu: ウリル, romanized: Uriru) is an uninhabited island in the Habomai Islands sub-group of the Kuril Islands chain in the south of the Sea of Okhotsk, northwest Pacific Ocean. The island is uninhabited from 1945 after the Soviet invasion of the Kuril Islands and deportation of Japanese to Hokkaido. It is currently administered as part of Yuzhno-Kurilsky District, Sakhalin Oblast of the Russian Federation. Its name is derived from the Ainu language word for cormorant. History Yuri was originally uninhabited. In 1799, under the Tokugawa shogunate of Japan, a trading post and settlement was established on the island by the villages of Akkeshi and Nemuro as a base for fishermen, and for trade with the Ainu, the native peoples of the Kurils, Sakhalin and Hokkaidō. Administration of the island came under the village of Habomai in Hokkaido during the Meiji period, and immediately before World War II, the population of the island was 501 people, mostly engaged in commercial fishing. During the Invasion of the Kuril Islands by the Soviet Union after the end of World War II, the island was seized without resistance. In 1945, the Evacuation of Karafuto and Kuriles see its native inhabitants being deported to Hokkaido and the island was uninhabited except for Soviet Border Troops until they were withdrawn upon the dissolution of the Soviet Union in 1991. The island is now uninhabited and is administered as part of the Yuzhno-Kurilsky District, Sakhalin Oblast of the Russian Federation. See also Kuril Islands dispute Evacuation of Karafuto and Kuriles Notes Further reading Krasheninnikov, Stepan Petrovich, and James Greive. The History of Kamtschatka and the Kurilski Islands, with the Countries Adjacent. Chicago: Quadrangle Books, 1963. Rees, David. The Soviet Seizure of the Kuriles. New York: Praeger, 1985. ISBN 0-03-002552-4
Isla de Yuri

Yuri (Iurii) (en ruso: Юрий, en japonés: 勇留島, romanizado: Yuri-to, en ainu: ウリル (Uriru)) es una isla deshabitada en el subgrupo de las islas Habomai de la cadena de islas Kuriles en el sur del mar de Ojotsk, al noroeste del océano Pacífico. Su nombre se deriva de la palabra en idioma ainu para cormorán. Historia La isla estaba originalmente deshabitada, pero en 1799, durante el shogunato Tokugawa, las aldeas de Akkeshi y Nemuro establecieron un puesto comercial y un asentamiento en la isla como base para los pescadores y para el comercio con los ainu. La isla estuvo bajo administración del pueblo de Habomai en Hokkaidō durante el período Meiji, e inmediatamente antes de la Segunda Guerra Mundial, la población de la isla era de 501 personas, principalmente dedicadas a la pesca comercial. Durante la invasión de las islas Kuriles por la Unión Soviética tras el final de la Segunda Guerra Mundial, la isla fue capturada sin resistencia. En 1945, sus habitantes fueron trasladados por la fuerza a Hokkaidō y la isla quedó deshabitada, a excepción de las tropas fronterizas soviéticas, que fueron retiradas tras la disolución de la Unión Soviética en 1991. La isla está deshabitada en la actualidad y es administrada como parte del raión de Yuzhno-Kurilsk en el óblast de Sajalín de la Federación de Rusia. Véase también Conflicto de las islas Kuriles Referencias Bibliografía Krasheninnikov, Stepan Petrovich, and James Greive. The History of Kamtschatka and the Kurilski Islands, with the Countries Adjacent. Chicago: Quadrangle Books, 1963. Rees, David. The Soviet Seizure of the Kuriles. Nueva York: Praeger, 1985. ISBN 0-03-002552-4
Jurij (isole Chabomai)

Jurij (in russo: Юрий; in giapponese: 勇留島 Juri-to) è una delle isole Chabomai nella parte meridionale delle isole Curili che amministrativamente appartengono al Južno-Kuril'skij rajon dell'oblast' di Sachalin, in Russia, ma sono, insieme a Iturup, Kunašir e Šikotan, rivendicate dal Giappone. Geografia L'isola ha una superficie di 13 km², con un'altezza massima di 44 m; fa parte del territorio della Riserva naturale delle Curili (Курильский государственный природный заповедник). Jurij si trova 1,5 km a sud-est dell'isola di Zelënyj, separata dallo stretto di Voejkov. A est, a 6 km, si trova Tanfil’eva, separata dallo stretto di Tanfil'ev. Lo stretto Jurij infine a sud-ovest la divide da Anučina. Note
Юрі (острів)

О́стрів Ю́рі ( рос. Юрий, яп. 勇留島, ゆりとう, МФА: [juɾʲi toː] Yuri-to, айн.: ウリル Uriru) — острів Японського архіпелагу. Складова Південної Курильської гряди, один з групи островів Хабомай. Належить місту Немуро, префектура Хоккайдо, Японія. Проте контролюється Росією та входить до Южно-Курильського району Сахалінської області. Площа — &&&&&&&&&&&&&010.063000010,63 км². Протяжність берегової лінії — &&&&&&&&&&&&&029.050000029,5 км. Найвища точка — 44 м. Безлюдний острів. Має багато заток і бухт, придатних для портів. З кінця 19 століття використовувався як риболовецька база. Острівні води багаті на морські ресурси — рибу та ламінарії. Станом на серпень 1945 року на острові проживали 501 японець. Тут працював завод з переробки морських продуктів, а також початкова школа. Назва Юрі походить з айнської мови і означає «баклановий острів» Дивись також Проблема Північних територій. Примітки Джерела та література Юрі (острів) // Великий словник японських топонімів Кадокава. Префектура Хоккайдо (1): в 2 т. — Токіо: Кадокава Сьотен, 1987 (яп.) Посилання (яп.) Площа островів регіону Хоккайдо // Інститут географії Японії (яп.) Подорожуймо островами Японії
Solotinka

Solotinka (jakutisch und russisch Золоти́нка) ist eine Siedlung städtischen Typs in der Republik Sacha (Jakutien) in Russland mit 552 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Der Ort liegt gut 700 km Luftlinie südsüdwestlich der Republikhauptstadt Jakutsk am südlichen Rand des Aldanhochlandes. Er liegt am rechten Ufer des Flüsschens Cholodnikan unweit seiner Mündung in die Ijengra, einen linken Nebenfluss des Timpton. Solotinka gehört zum Rajon Nerjungrinski und befindet sich gut 50 km südlich von dessen Verwaltungszentrum Nerjungri. Die Siedlung ist Sitz und einzige Ortschaft der Stadtgemeinde (gorodskoje posselenije) Possjolok Solotinka. Geschichte Die Siedlung wurde Mitte der 1970er-Jahre im Zusammenhang mit dem Bau der „Kleinen BAM“ Bamowskaja – Tynda – Nerjungri gegründet. Seit 1977 besitzt Solotinka den Status einer Siedlung städtischen Typs. Der Ortsname, abgeleitet von russisch soloto für Gold, bedeutet „Goldstaubteilchen“ oder auch „Goldglanz“ und bezieht sich auf die Goldvorkommen in dem Gebiet, vor allem in Tal der Ijengra. Nach Fertigstellung der Bahnstrecke Anfang der 1980er-Jahre und der bald folgenden weitgehenden Einstellung des Goldbergbaus, der die Erwartungen in diesem Teil der Region nicht erfüllte, verließ ein Großteil der Einwohner den Ort. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Verkehr Solotinka liegt bei Streckenkilometer 372 (ab Skoworodino) der Amur-Jakutischen Eisenbahnmagistrale (AJaM), die die Transsibirische Eisenbahn und die Baikal-Amur-Magistrale (BAM) mit Nischni Bestjach unweit der jakutischen Hauptstadt Jakutsk verbindet. Einige Kilometer westlich wird Solotinka von der Fernstraße A360 Lena (bisher M56, Nummer noch bis 2017 alternativ in Gebrauch) umgangen, die Newer an der Fernstraße Amur ebenfalls mit Nischni Bestjach verbindet. Einzelnachweise
Zolotinka

Zolotinka (Russian: Золотинка; Yakut: Золотинка) is an urban locality (an urban-type settlement) in Neryungrinsky District of the Sakha Republic, Russia, located 73 kilometers (45 mi) from Neryungri, the administrative center of the district. It is located south of the Aldan Highlands on the Kholodnikan River, a tributary of the Timpton. As of the 2010 Russian Census, its population was 552. Etymology The name "Zolotinka", which translates to gold flake in Russian, refers to the gold reserves found in the area. History Zolotinka was founded in the mid-1970s in conjunction with the construction of the railway linking the Baikal–Amur Mainline to the town of Neryungri. Urban-type settlement status was granted to it in 1977. With the completion of the railway, and gold mining activities not as successful as it had been hoped, the majority of inhabitants left during the 1980s. Administrative and municipal status Within the framework of administrative divisions, the urban-type settlement of Zolotinka is incorporated within Neryungrinsky District as the Settlement of Zolotinka. As a municipal division, the territories of the Settlement of Zolotinka and the Settlement of Nagorny are incorporated within Neryungrinsky Municipal District as Zolotinka Urban Settlement. Transportation Zolotinka has a railway station on the Amur–Yakutsk Mainline. References Notes Sources Official website of the Sakha Republic. Registry of the Administrative-Territorial Divisions of the Sakha Republic. Neryungrinsky District. (in Russian) Государственное Собрание (Ил Тумэн) Республики Саха (Якутия). Закон №173-З №353-III от 30 ноября 2004 г. «Об установлении границ и о наделении статусом городского и сельского поселений муниципальных образований Республики Саха (Якутия)», в ред. Закона №1058-З №1007-IV от 25 апреля 2012 г. «О внесении изменений в Закон Республики Саха (Якутия) "Об установлении границ и о наделении статусом городского и сельского поселений муниципальных образований Республики Саха (Якутия)"». Вступил в силу со дня официального опубликования. Опубликован: "Якутия", №245, 31 декабря 2004 г. (State Assembly (Il Tumen) of the Sakha (Yakutia) Republic. Law #173-Z No. 353-III of November 30, 2004 On Establishing the Borders and on Granting the Urban and Rural Settlement Status to the Municipal Formations of the Sakha (Yakutia) Republic, as amended by the Law #1058-Z No. 1007-IV of April 25, 2012 On Amending the Law of the Sakha (Yakutia) Republic "On Establishing the Borders and on Granting the Urban and Rural Settlement Status to the Municipal Formations of the Sakha (Yakutia) Republic". Effective as of the day of the official publication.).
Золотинка (Якутия)

Золотинка — посёлок городского типа в Нерюнгринском районе Республики Саха (Якутия) России. Образует Городское поселение посёлок Золотинка. География Посёлок расположен в Южной Якутии. Расстояние до районного центра 73 км. История Возник в связи со строительством железнодорожной магистрали БАМ — Тында — Беркакит. Отнесён к категории рабочих посёлков в 1977 году. С 30 ноября 2004 года посёлок административный центр городского поселения посёлок Золотинка. Население Численность населенияГод01000200030004000500060001970198019902000201020202030Золотинка (Якутия)Статистика населения.mw-chart-bfc4d170188f44af5f2b29b676c73a41b73442a6b845281934d9cdb51e6445493bea3ea1f765115be72604e6c30567baeb065fccfde084268865ba0762bd490e__zr194665-cls-1006101:hover{pointer-events:none}.mw-chart-bfc4d170188f44af5f2b29b676c73a41b73442a6b845281934d9cdb51e6445493bea3ea1f765115be72604e6c30567baeb065fccfde084268865ba0762bd490e__zr194665-cls-1006102:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-bfc4d170188f44af5f2b29b676c73a41b73442a6b845281934d9cdb51e6445493bea3ea1f765115be72604e6c30567baeb065fccfde084268865ba0762bd490e__zr194665-cls-1006103:hover{cursor:pointer}.mw-chart-bfc4d170188f44af5f2b29b676c73a41b73442a6b845281934d9cdb51e6445493bea3ea1f765115be72604e6c30567baeb065fccfde084268865ba0762bd490e__zr194665-cls-1006104:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-bfc4d170188f44af5f2b29b676c73a41b73442a6b845281934d9cdb51e6445493bea3ea1f765115be72604e6c30567baeb065fccfde084268865ba0762bd490e__zr194665-cls-1006105:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Инфраструктура Путевое хозяйство Транспорт железнодорожная магистраль БАМ — Тында — Беркакит. Примечания Источники https://web.archive.org/web/20080922014412/http://www.sitc.ru/monitoring/neryungri/zoloto.shtml terrus.ru — база данных России № 0124376 / Реестр наименований географических объектов на территорию Республики Саха (Якутия) по состоянию на 13.12.2018 // Государственный каталог географических названий / ППК «Роскадастр». Лист карты O-51-130.
Nikolskoye Airport

Nikolskoye Airport (Russian: Аэропорт Никольское) (ICAO: UHPX) is an airport on Bering Island, Russia located four kilometers southeast of Nikolskoye, Kamchatka Krai. It is the only airfield on the Commander Islands. The airport has no significant military use. Airlines and destinations See also List of airports in Russia References RussianAirFields.com
Aeropuerto de Nikólskoye

El Aeropuerto de Nikólskoye (del ruso: Аэропорт Никольское) (IATA: , ICAO: UHPX) es un aeropuerto de vuelos regionales ubicado 4 km al sudeste de Nikolskoje, en la isla de Bering, que forma parte de las islas del Comandante y pertenecen administrativamente al krai de Kamchatka, Rusia. Consiste únicamente en una pista de tierra y una pequeña plataforma del mismo material. Se dedica principalmente a la aviación regional.​ El espacio aéreo está controlado desde el FIR de Yélizovo (ICAO: UHPP).​ Pista Cuenta con una pista de tierra en dirección 03/21, de 891 x 30 m (2.923 x 98 pies).​ Referencias Enlaces externos Información del Aeropuerto de Nikólskoye en Great Circle Mapper. (en inglés) (en inglés) Consultado el 10 de abril de 2012 Mapa de ubicación de los aeropuertos de Kamchatka en "Our Airports" (en inglés) Consultado el 10 de abril de 2012