Татарська протока

Татарська протока (рос. Тата́рский проли́в; кит. трад.: 韃靼海峽; піньїнь: Dádá hǎixiá; яп. 間宮海峡, латиніз.: Mamiya kaikyō, латиніз. Mamiya Strait) — протока між материком Євразія та островом Сахаліном, з'єднує Японське і Охотське моря через протоку Невельського, Амурський лиман і Сахалінську затоку. Фізико-географічна характеристика Північні вхідні миси в Татарську протоку з протоки Невельського — мис Південний і мис Тик. Тут ширина Татарської протоки найменша, всього 40 км. Тут же і найменші глибини на фарватері протоки — 10 м. На південь ширина і глибина протоки зростають, стаючи максимальними на вході в протоку з боку відкритого Японського моря. Південні вхідні миси протоки — мис Бєлкіна на півночі Приморського краю біля селища Амгу, і мис Кузнєцова на південно-західному узбережжі Сахаліну. Ширина на вході 328 км, максимальна глибина 1773 м. Протяжність протоки — 713 км, що робить її найдовшою в північній півкулі. Біля південного входу в Татарську протоку, за 50 км від узбережжя Сахаліну, розташований відносно великий і високий острів Монерон. Решта островів Татарської протоки (Токи, Дюанка, Дугу-Ду, Базальтовий, Обсерваторії, Устричний і інші) — дрібні й розташовані недалеко від материкового берега. Татарська протока є найхолоднішою частиною акваторії Японського моря. У зимовий період тут формується і локалізується понад 90 % всього льоду, що спостерігається в Японському морі. За багаторічними даними тривалість періоду з льодом в Татарській протоці, в силу її великої меридіональної протяжності, від 40—80 днів у південній частині протоки, до 140—170 днів в північній його частині. Клімат Акваторія протоки розташована в мусонній області помірного кліматичного поясу. Увесь рік панують помірні повітряні маси. Значні сезонні коливання температури повітря. Вологе дощове літо, прохолодна сніжна зима. Сильна циклонічна діяльність, погода мінлива, часті шторми й туман. Береги на півдні гористі, на півночі низовинні. Середня температура води влітку 10—12 °C; узимку протока покрита льодом (на півночі та у берегів припаєм, у відкритій південній частині — плавучими льодами. Узбережжя Уздовж усього західного берега тягнеться північно-східна частина гірської системи Сіхоте-Алінь. Береги переважно високі й обривисті. Висота гір в прибережній зоні найбільша в районі мису Золотого (Тохтинський хребет, понад 1300 м над рівнем моря), і в районі мису Крестовоздвиженського (хр. Хабінські Білки, понад 1100 м над рівнем моря). У районах виходу до узбережжя Зевінского і Совгаванського плато береги низькі й обривисті. Схили хребтів Сіхоте-Аліню порослі хвойним лісом. Ділянки широколистяних лісів, що складаються з дуба (до мису Золотого), берези та вільхи, зустрічаються в прибережній зоні до Совєтської Гавані. Найбільші річки, що впадають в західну частину Татарської протоки — Максимівка, Кабанья, Єдинка, Самарга, Нельма, Ботчи, Коппи і Тумнін. [джерело?] Уздовж східного берега Татарської протоки тягнуться Західно-Сахалінські гори, що складаються з декількох паралельних хребтів. У районі мису Кузнєцова висота прибережних гір 300—400 м, у міру просування на північ вони підвищуються до 1000 м. Найвища частина Камишового хребта розташована між мисами Ламанон і Воздвиження. Окремі вершини гір тут понад 1000 м. На північ від мису Воздвиження прибережні гори поступово знижуються і в районі Олександрівська-Сахалінського висота їх близько 400 м. Схили гір переважно круті і у берегової лінії утворюють високі обриви. Прибережні гори порослі травою і чагарником, а розташовані далеко від берега — хвойним і частково листяним лісом. На вершинах гір зустрічаються альпійські луки. На північ від паралелі 51° 30' північної широти гори знижуються і переходять у низький берег, що складається з піщаних дюн і окремих пагорбів, вкритих мохом. На цьому березі багато озер.[джерело?] Етимологія Походження назви пояснюється тим, що термін «татари» в X—XVIII століттях використовувався в багатьох європейських мовах по відношенню не тільки до одного з численних тюркомовних народів — татар, а й до більшості інших тюркських народів Євразії (див. Тартарія), що проживали і проживають нині на територіях на схід і на захід від Уралу до Камчатки й Сахаліну. У Японії протоку називають на честь японського першовідкривача протоки та дослідника Сахаліну Мамія Ріндзо. Історія Історія дослідження Проєкти Під час правління Сталіна було розпочато реалізацію ідеї залізничного тунелю на Сахалін, яка так і не була завершена. Також розроблявся проєкт з'єднання материка із Сахаліном дамбою, що могло помітно послабити холодну Приморську течію і вплинути на клімат сходу Приморського краю. У 1968 році почалося будівництво Порта Східний у незамерзаючий бухті Врангеля, але проєкт було відкладено на невизначений термін. Порти Татарської протоки Світла Совєтська Гавань Ваніно Де-Кастрі Александровськ-Сахалінський Шахтарськ Углегорськ Холмськ Невельск Примітки Посилання Татарська протока // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006. Татарська протока(рос.)