NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sjalaoerov

Sjalaoerov(a) (Russisch: Шалаурова) is een klein eiland voor de noordkust van de Russische autonome okroeg Tsjoekotka. Het eiland ligt iets uit de kust (800 meter) van Kaap Kiber(a), ten oosten van poolstation Valkarkaj en ten westen van de monding van de Pegtymel, in het zuiden van de Oost-Siberische Zee. Sjalaoerov heeft een oppervlakte van 0,8 km² en rijst op als een rots uit de zee. De naam verwijst naar handelaar Nikita Sjalaoerov, die volgens Ferdinand von Wrangel op Kaap Sjalaoerova Izba (20 km ten oosten van de Pegtymel) aan zijn einde kwam. Het eiland bestaat uit een kale rots die op plekken is begroeid met mos, kamille, Russula en rotsachtige planten. Geschiedenis Wrangel richtte tijdens zijn expeditie in 1902 een twee meter hoge constructie op aan oostzijde van het eiland. Verschillende schepen overwinterden bij het eiland (de stoomschepen Kolyma en Stavropol in respectievelijk 1924 en 1927), waarbij soms ook mensen het niet overleefden, zo blijkt uit graven aan oostzijde van het eiland. In de jaren 1930 werd als steunpunt van de Noordelijke Zeeroute op een tien meter hoge houten constructie op het hoogste punt aan oostzijde van het eiland (ca. 90 meter), de vuurtoren Sjalaoerovo opgericht, die wordt gevoed door een thermo-elektrische radio-isotopengenerator (RTG; werkend op strontium-90). Een deel van de omhuizing van deze RITEG werd na de sovjetperiode door onbekenden ontvreemd, waardoor volgens metingen in 2005 de omgevingstraling in de directe nabijheid opliep tot 4000 mR (op +50 meter afstand 15 tot 20 mR, een acceptabele straling). In de jaren 1960 was een seizoenspoolstation (hydro-meteorologisch) actief op het eiland (gesloten eind jaren 1960), waarvan een gebouw resteert.
Остров Шалаурова

Остров Шалау́рова — остров в Восточно-Сибирском море в пределах Чаунского района Чукотского автономного округа. Расположен у левого входного мыса Кибера в губу Нольде в 100 км от Певека. Ширина острова составляет 0,8 км. Исторические сведения Чукотское название — Айнауткон («место призыва, созыва»). Это связано с тем, что в древности остров являлся местом созыва совещаний, сбора во время межплеменных войн, проведения праздников. Согласно словарю Г. А. Менщикова, чукотское название — Эчьунӈин, буквально «жироедный», происходит от эчьунӈин «есть жир». Остров был открыт и назван Ф. П. Врангелем в 1823 году по имени устюжского купца и исследователя северной Сибири Никиты Шалаурова, помощника Афанасия Бахова в его полярных экспедициях. Орнитофауна Остров населён моёвкой, толстоклювой кайрой (появившейся здесь в конце 1970-х гг.), а также единичными парами берингова баклана, серебристой чайки и чистика. Радиационная авария На острове Шалаурова для энергоснабжения навигационного маяка был установлен радиоизотопный термоэлектрический генератор (РИТЭГ), на котором в 2003 году было зафиксировано превышение допустимого предела доз в 30 раз. РИТЭГ при этом находился в бесхозном, заброшенном состоянии. К 2012 году неисправный генератор был вывезен на утилизацию. Примечания Литература Белов М. И. Новые материалы о походах устюжского купца Никиты Шалаурова // Географический сборник. Вып. 3. М.; Л., 1954. Ссылки Шиневский В. Последний остров.
Konérguino

Konérguino (en rus: Конергино) és un poble del districte autònom de Txukotka, a Rússia, que el 2015 tenia 350 habitants. Enllaços externs «Село на сайте Чукотизбиркома». Arxivat de l'original el 2011-08-25. [Consulta: 8 setembre 2019].
Konergino

Konergino (russisch Коне́ргино; tschuktschisch Кэӈиергын, Kengijergyn) ist ein Dorf (selo) im Autonomen Kreis der Tschuktschen (Russland) mit 424 Einwohnern (Stand 14. Oktober 2010). Geographie Der Ort liegt gut 200 km Luftlinie nordöstlich des Kreisverwaltungszentrums Anadyr im südlichen Teil der Tschuktschen-Halbinsel, am Beginn einer Landspitze am Ostufer der Kreuz-Bucht, eines Teils des Anadyrgolfs des Beringmeers. Im flachen, sumpfigen Hinterland, das sich bis zum Fuß des Gebirges über 40–50 Kilometer erstreckt, gibt es eine Vielzahl von Seen. Konergino gehört zum Stadtkreis Egwekinot; es ist von dessen namensgebenden Verwaltungssitz, der Siedlung Egwekinot, etwa 50 km in südsüdöstlicher Richtung entfernt. Geschichte Das Dorf entstand in der heutigen Form ab 1939, als der lokale Dorfsowjet, die Verwaltung des Kolchos und eine Faktorei aus dem an der Nordküste der Tschuktschen-Halbinsel gelegenen Nutepelmen nach dort verlegt wurden. Zuvor gab es dort nur eine kleine Ansiedlung aus den „Jaranga“ genannten traditionellen tschuktschischen Zelten aus einer fellbedeckten Holzkonstruktion sowie Erdhütten. Der Ortsname steht im Tschuktschischen etwa für „gebogenes Feld“ (кэӈи-/каӈэ, kengi/kange „gebogen“; ергын, jergyn „Feld, Ebene“). 1953 wurden ein Krankenhaus und eine Schule mit Internat eröffnet. Verkehr Konergino ist nicht an das Straßennetz angeschlossen. Von Egwekinot besteht Verbindung per Hubschrauber und in der eisfreien Zeit per Boot, im Winter über eine teils über die zugefrorene Kreuz-Bucht führende Piste. Einzelnachweise
Konergino

Konergino (in russo Конгергино?; in ciukcio: Кэӈиергын, Kèňiergyn) è una località rurale (un selo) nell'Iul'tinskij rajon del Circondario autonomo della Čukotka, in Russia. Fino al 2015 era una municipalità autonoma, dal 1º gennaio 2016 è stata accorpata alla municipalità di Ėgvekinot. Al 2021 contava 262 abitanti. Geografia fisica Konergino si trova sulle rive orientali della Baia Kresta, a sud di Ėgvekinot, da cui dista circa 55 km in linea d'aria e circa 100 via terra. Dall'altra parte della baia, sulla costa occidentale, si trova il villaggio di Uėl'kal'. Il capoluogo del Circondario autonomo della Čukotka, Anadyr', dista 240 km in linea d'aria e 460 via terra. Origine del nome Il nome del villaggio deriva dalla parola Kei'i'yergyn che in lingua ciukcia significa "valle curva". Storia Fondato nel 1927, Konergino faceva originariamente parte del soviet agricolo di Nutepel'men e apparteneva al rajon di Anadyr. All’epoca, gli alloggi del villaggio consistevano in poco più di alcune capanne e jaranga. Tuttavia, nel 1939, Konergino si separò dal soviet di Nutepel'men e fu istituito come kolchoz autonomo. In seguito a questa istituzione, fu costruito un nuovo magazzino insieme a case con struttura in legno e in pietra. Nel 1953, nel villaggio fu costruito un ospedale insieme a un collegio, a cui si aggiunse un asilo due anni dopo. Nello stesso anno venne creato lo Iul'tinskij rajon, ed il villaggio vi entrò a far parte l'anno successivo. Nel 1984 fu completata una scuola secondaria a due piani. Nel 1998 a Konergino è stato riconosciuto lo status di insediamento rurale, ma dal 1º gennaio 2016 è stata accorpata alla municipalità di Ėgvekinot. Economia Il villaggio, abitato prevalentemente da ciukci, vede come attività principali l'allevamento delle renne e la pesca. L'allevamento ha ricoperto un ruolo particolarmente importante nel periodo sovietico (nel decennio 1976-1985 si contavano mediamente 11.000 capi allevati nel villaggio), ma dopo la dissoluzione dell'URSS si ebbe un periodo di crisi, tanto che nel 2002 il numero di renne si era ridotto di quasi due terzi, a circa 4.000 capi. A differenza che in molte altre località della Čukotka, tuttavia, questa fase di riorganizzazione ha avuto un esito positivo, tanto che nel 2015 si era tornati a circa 9.000 capi allevati. Società Evoluzione demografica Nel 2002 il villaggio contava 456 abitanti, mentre nel 2003 se ne stimavano un centinaio in più, 559. Nel 2014 il numero era sceso sotto i 400, fermandosi a 367, ed un anno dopo a 350. Un ulteriore calo si è registrato nel 2019, quando si stimavano 307 abitanti. Al censimento del 2021 si contavano soli 262 abitanti, 141 uomini e 121 donne. Abitanti censiti Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Konergino
Konergino

Konergino (Russisch: Конергино) is een plaats (selo) en selskoje poselenieje in het zuiden van het district Ioeltinski van de Russische autonome okroeg Tsjoekotka gelegen aan de oostkust van de Krestabaai, aan zuidzijde van de Kengyninbocht, op een landtong (kosa) ten zuidoosten van Kaap Kengynin. De plaats ligt hemelsbreed op ongeveer 40 kilometer ten zuidzuidoosten van het districtcentrum Egvekinot, 45 kilometer ten noordnoordoosten van het Inuitdorp Oeëlkal. De plaats is in de zomer alleen bereikbaar per boot of helikopter, maar in de winter ook over een winterweg over de Krestabaai vanaf Egvekinot. De naam van de plaats komt van het Tsjoektsjische woord keiiergyn (кэииергын; ook ke'i'i'jergyn), wat "kronkelige vallei" betekent. De plaats telde begin 21e eeuw ongeveer 439 inwoners, vooral Tsjoektsjen. De inwoners zijn met name actief in de rendierhouderij, waarvan de brigades zich meestal ophouden langs de oostelijker gelegen rivieren Ergoevejem (Tsj.: Ergyvaam; "lawaaierige (grote) rivier") en Tsjevtakan (Seoetakan; Tsj.: Tsjivtyken; "beneden-") en op de kust van de landtong Meetsjkyn (Tsj.: M'eskyn; "heuvel, hoogte"). Aan de Tsjevtakan hebben een aantal inwoners een visserijgenootschap. Ook werd er in het verleden gejaagd op walrussen. In het dorp bevinden zich een winkel, postagentschap, hotel, zendstation en dorpshuis (club), waar de folkloristische groep Ergyn ("open plek") actief is. Bij het dorp bevindt zich een kleine haven. Bezienswaardigheden Nabij het dorp ligt het min of meer perfect rondgevormde Tsjevtakanmeer, waar rode zalm en chinookzalm kuit schieten en waar in de herfst, bij het intreden van de eerste vorst, ook trekzalm naartoe komt. De rijkheid aan vis blijkt er uit het voorkomen van vele visgraten op de kust. Het meer wordt gebruikt door vissers en bruine beren. Aan de kust van het meer zijn overblijfselen van neolithische bewoning gevonden. Ten zuidoosten van het dorp ligt langs de Golf van Anadyr de landtong Meetsjkyn, waar zich een walruskolonie bevindt, die officieel beschermd is. Op deze landtong bevinden zich ook resten van modderhutten en vleeskuilen van vroegere nederzettingen.
Konergino

Konergino (ryska Конергино) är en ort i den autonoma regionen Tjuktjien i Ryssland. Folkmängden uppgår till cirka 350 invånare. Konergino är en renskötarby, söder om Egvekinot i Anadyrbukten. Namnet är på tjuktjiska Kei'i'yergyn vilket betyder "den krökta dalen". Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Konergino, 9 januari 2014. Noter
Кадикчан

Кадикчан (на руски: Кадыкчан) е бивше селище от градски тип в Магаданска област, Русия. Той е град-призрак с население 0 души към 2010 г. Името на селището произлиза от евенкски език и означава „малък пролом“. История Селището възниква през 1943 г. във връзка с добива на каменни въглища. Бива построен от затворници, сред които и Варлам Шаламов. Въглищата се добивали подземно и се използвали основно в близката ТЕЦ в село Мяунджа. След разпадането на СССР, добивът на въглища от мините в Кадикчан вече не е изгоден. През септември 1996 г. експлозия в мините убива 6 души. Много скоро мините са обявени за нерентабилни и са затворени, а хората – изселени срещу обезщетение. Населението на селището от 5794 души през 1989 г. спада до няколкостотин в началото на 2000 г. През следващите години населението намалява до едва няколко души, а през 2010 г. преброяването отчита 0 души с постоянен адрес в Кадикчан. Население Източници
Kadykčan

Kadykčan (rusky Кадыкчан, evensky znamená „malá roklina“) je opuštěné sídlo městského typu v Susumanském rajónu v Magadanské oblasti v asijské části Ruské federace, které leží 65 km severozápadně od Susumanu. Historie Město vzniklo krátce po nalezení černého uhlí vysoké kvality jako gulag pro nucené práce v době Velké vlastenecké války v roce 1943. Status města získalo v roce 1964. V období rozkvětu mělo město okolo 12 000 obyvatel. Po rozpadu Sovětského svazu se město z důvodu omezení hornictví začalo vylidňovat. V roce 1996 došlo v místním dole k explozi, která zabila 6 lidí a důl byl uzavřen. Zatímco v roce 1986 zde žilo 10 270 obyvatel, v roce 2002 už byly obydleny pouze dvě ulice s 875 obyvateli a fungovala nemocnice a poliklinika. V roce 2007 zde žilo už jen 287 obyvatel. V gulagu v Kadykčanu pobýval nějaký čas spisovatel Varlam Šalamov. Demografie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kadykčan na Wikimedia Commons (rusky) (anglicky) (francouzsky) (německy) (španělsky) Neoficiální kadykčanské stránky (anglicky) Fotografie Kadykčanu (rusky) Fotografie Kadykčanu (rusky) Video o Kadykčanu
Kadyktschan

Kadyktschan (russisch Кадыкчан) ist eine faktisch verlassene Siedlung städtischen Typs in der Oblast Magadan (Russland). Nach der Volkszählung in Russland 2021 hat der Ort einen Einwohner. Kadyktschan liegt etwa 65 Kilometer nordwestlich von Sussuman, dem Verwaltungszentrum des Rajons. Der Name der Siedlung stammt aus der indigenen ewenischen Sprache und bedeutet so viel wie „kleine Schlucht“. Geschichte Kadyktschan wurde von Gulag-Häftlingen während des Zweiten Weltkrieges zur Kohleförderung erbaut. Später wohnten dort auch Bergarbeiter, die das Wärmekraftwerk Arkagalinskaja GRES in Mjaundscha mit Kohle versorgten. 1964 erhielt der Ort den Status einer Siedlung städtischen Typs. Nach dem Zerfall der Sowjetunion wurde der Kohleabbau in der Region immer unprofitabler. Nach einer Explosion in einer Mine mit sechs Toten im Jahr 1996 beschloss die Regierung, alle Minen zu schließen und den Wegzug der Bewohner zu bezuschussen. 2010 war die Siedlung nach offiziellen Angaben komplett verlassen, auch wenn Touristen im Jahr 2012 noch von ein bis zwei Bewohnern berichteten. 2021 hatte Kadyktschan wieder einen dort gemeldeten Bewohner. Verkehr An der Siedlung führt die Fernstraße R504 Kolyma vorbei, die Magadan mit Nischni Bestjach bei Jakutsk verbindet. Bevölkerungsentwicklung Literatur Aude de Tocqueville: Atlas der verlorenen Städte. Frederking & Thaler. München 2015, ISBN 978-3-95416-179-9. Weblinks Inoffizielle Website von Kadkytschan (russisch) Bilder von Kadyktschan auf englishrussia.com Einzelnachweise
Kadykchan

Kadykchan (Russian: Кадыкча́н; Even: Кадагчан) is a depopulated urban locality (a work settlement) in Susumansky District of Magadan Oblast, Russia. It is located in the Upper Kolyma Highlands, in the basin of the Ayan-Yuryakh River, 65 kilometers (40 mi) northwest of Susuman, the administrative center of the district. As of the 2010 Census, it had no recorded population. Etymology The settlement's name comes from the indigenous Even language word meaning "small gorge" or "ravine". History Kadykchan was built by gulag prisoners during World War II for the purposes of coal extraction. Later it accommodated miners at two local coal mines which supplied Arkagalinskaya electric power station. The depth of mines was about 400 meters (1,300 ft). After the dissolution of the Soviet Union, coal mining in the area became increasingly unprofitable. One mine closed in 1992, and an explosion at the other in 1996 which killed six people led to a decision to close it also and for the government to subsidize residents to move elsewhere. Major buildings were blown up. As of 2010, the settlement was officially completely depopulated. Population history External links Unofficial website of Kadykchan (in Russian) Pictures of Kadykchan The Town that Disappeared (BBC News) References Notes Sources Магаданская областная Дума. Закон №1292-ОЗ от 9 июня 2010 г. «Об административно-территориальном устройстве Магаданской области», в ред. Закона №1756-ОЗ от 9 июня 2014 г. «О внесении изменений в Закон Магаданской области "Об административно-территориальном устройстве Магаданской области"». Вступил в силу через 10 дней после дня официального опубликования. Опубликован: Приложение к газете "Магаданская правда", №63(20183), 16 июня 2010 г. (Magadan Oblast Duma. Law #1292-OZ of June 9, 2010 On the Administrative-Territorial Structure of Magadan Oblast, as amended by the Law #1756-OZ of June 9, 2014 On Amending the Law of Magadan Oblast "On the Administrative-Territorial Structure of Magadan Oblast". Effective as of the day which is 10 days after the official publication date.).
Kadykchan

Kadykchan (en ruso: Кадыкча́н) es una localidad urbana despoblada (un asentamiento de trabajo) en el distrito de Susumansky del óblast de Magadán, Rusia, situada en la cuenca del río Ayan-Yuryakh, a 65 kilómetros (40,4 mi) al noroeste de Susuman, el centro administrativo del distrito. En el censo de 2010, no tenía una población registrada.​ Etimología El nombre del asentamiento proviene de la palabra indígena del idioma even que significa "pequeño desfiladero" o "ravine". Historia Kadykchan fue construido por prisioneros de gulag durante la Segunda Guerra Mundial con fines de extracción de carbón. Más tarde acomodó a los mineros en dos minas de carbón locales​ que suministraban la central eléctrica Arkagalinskaya. La profundidad de las minas era de unos 400 metros (1312,3 pies). Después de la disolución de la Unión Soviética, la minería del carbón en la zona se volvió cada vez más poco rentable. Una mina cerró en 1992, y una explosión en la otra en 1996 que mató a seis personas llevó a la decisión de cerrarla también y al gobierno para subsidiar a los residentes para mudarse a otro lugar.​ Los edificios principales fueron volados.​ A partir de 2010, el asentamiento estaba oficialmente completamente despoblado,​ aunque los viajeros informaron que uno o dos residentes resistentes permanecieron en 2012. Población histórica Enlaces externos Sitio web no oficial de Kadykchan (en ruso) Fotos de Kadykchan La ciudad que desapareció (BBC News) Referencias Notas
Kadyktchan

Kadyktchan (en russe : Кадыкча́н) est un village de l'oblast de Magadan, en Russie. L'essentiel des bâtiments est toujours debout, et au 1er janvier 2022, la population était seulement de 3 habitants. Géographie Kadyktchan se trouve à 65 km au nord-ouest de Soussouman, à 441 km au nord-ouest de Magadan et à 5 487 km à l'est de Moscou. Histoire Kadyktchan a été construite par des prisonniers de la Seconde Guerre mondiale envoyés dans les camps du Goulag. Il loge plus tard des mineurs de charbon des exploitations alentour, fournissant de l'énergie à la centrale électrique d'Arkagalinskaïa. La profondeur des mines était d'environ 400 mètres. Après la dislocation de l'Union soviétique, les mines de charbon de la région sont devenues de moins en moins rentables. En 1996, une explosion de mine tue six personnes, conduisant le gouvernement à fermer les mines et à payer les résidents pour aller s'installer ailleurs. Kadyktchan devient officiellement une ville fantôme en 2010, avant de perdre son statut en 2021, avec la présence de 4 habitants. Population Recensements ou estimations de la population. Galerie Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Kadykchan » (voir la liste des auteurs). Notes et références Annexe Articles connexes Ville fantôme Liens externes Photos de Kadyktchan Portail de la Russie Portail de la Sibérie
Kadikcsan

Kadikcsan (oroszul: Кадыкчан) elhagyott város Oroszország Magadani területén. A fénykorában több mint tízezer fős településről egy 1996-os bányabalesetet követően kitelepítették a lakosokat. Történet A várost a második világháború idején alapították, kezdetben fogolytáborként a helyi nagy kiterjedésű szénmező kitermelésére. A bányában gulag-foglyok dolgoztak, többek között a híres író, Varlam Salamov is. A 400 méteres mélységet is elérő tárnákból főleg az arkagalini hőerőmű számára bányászták a szenet. Később a foglyok helyét munkások vették át. Kadikcsan fejlődése három ütemben zajlott le, ezek során három városrész jött létre, Ó-, Új- és Legújabb-Kadikcsan. Közülük Legújabb-Kadikcsan messzebb (mintegy 2-4 km-re) fekszik a bányáktól és felépítése után elsősorban itt koncentrálódtak a lakóövezetek, a másik két városrész ipari jellegűvé vált; a bánya és kiszolgáló üzemei mellett főleg az élelmiszerellátást szolgáló kertek, üvegházak, sertéshizlaldák létesültek. A városnak voltak boltjai, üzletei, iskolája, középiskolája, kórháza, sőt még mozija és étterme is. Lakossága Az elnéptelenedés A város lakosságának visszaesése a 80-as években kezdődött, de drasztikus csökkenés csak 1996-ban lett tapasztalható, az 1996 szeptemberében bekövetkezett baleset miatt. A bányában robbanás történt, amitől begyulladt a szénmező és a bányamérnökök képtelenek voltak eloltani. A bányákat bezárták, a lakosoknak segélyt (szolgálati időtől függően 80-120 ezer rubelt) biztosítottak az elköltözéshez. Bár a többség elköltözött, 2001-ben még mindig laktak négy utcában, és 2009-ben is meghaladta a lakosok száma a kétszázat. 2012-re azonban már csak egy embert, bizonyos Jurij Opolonszkijt regisztráltak, aki két kutyájával lakott együtt. Opolonszkij vadászatból tartja el magát. Források Кадыкчан. Ру — Информационный сайт о поселке Кадыкчан Мёртвые города России Szellemek kísértenek az elhagyott iparvárosokban Halott város a Halál völgyében Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a(z) Кадыкчан című orosz Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Kadykčan

Kadykčan (in russo Кадыкчан?) è un ex insediamento di tipo urbano nel Distretto di Susuman, nell'oblast' di Magadan, in Russia. Si trova nel bacino dell'Ajan-Jurjach a 65 km da Susuman. Storia Kadykčan (in lingua evenchi significa "gola, burrone") venne costruita durante la seconda guerra mondiale dai lavoratori dei Gulag. In seguito divenne la residenza per i minatori di carbone che rifornivano la centrale termoelettrica di Arkagalinskaja. Le miniere andarono in declino dopo il collasso dell'Unione Sovietica. Inoltre, nel 1996 un'esplosione uccise sei minatori e la gallerie vennero chiuse. In poche settimane la maggioranza degli abitanti venne trasferita e sistemata nelle città vicine. La popolazione che nel 1989 era di 5794 unità, era scesa a 875 abitanti nel 2002 e a 287 nel 2007, rendendola di fatto una città fantasma dal 2010. L'insediamento abbandonato ricorda ancora una tipica città dormitorio sovietica. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kadykčan Collegamenti esterni Sito ufficiale, su kadykchan.ru.