NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Raión de Chukotka

El raión de Chukotka (del ruso: Чукотский район) es una de las seis divisiones administrativas del distrito autónomo de Chukotka, en Rusia. Es el raión más oriental del distrito autónomo y la parte más cercana de Rusia a los Estados Unidos. Limita al norte con el mar de Chukotka, al este con el mar de Bering, al sur con el Raión de Providéniya y al oeste con la bahía Koliúchinskaya. La zona del distrito es 30 700 kilómetros cuadrados. Su centro administrativo es la localidad rural de Lavrentiya. Localidades Fuente censo 2014​ Referencias
Csukotkai járás

A Csukotkai járás (oroszul Чукотский район, csukcs nyelven Чукоткакэн район) Oroszország egyik járása Csukcsföldön. Székhelye Lavrentyija. Népesség 2002-ben 4 541 lakosa volt, melynek 88,5%-a csukcs, 11,1%-a eszkimó. 2010-ben 4 838 lakosa volt. Jegyzetek Források Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly. A 2010-es népszámlálás adatai: http://www.gks.ru/free_doc/new_site/perepis2010/croc/perepis_itogi1612.htmArchiválva 2013. március 15-i dátummal a Wayback Machine-ben
Čukotskij rajon

Il Čukotskij rajon è un rajon (distretto) del Circondario autonomo di Čukotka, nella Russia siberiana nordorientale. Il capoluogo è Lavrentija. Località abitate Le località abitate nel rajon sono tutte località rurali. Ėnurmino (Энурмино) Inčoun (Инчоун) Lavrentija (Лаврентия, capoluogo del rajon) Lorino (Лорино) Neškan (Нешкан) Uėlen (Уэлен) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Čukotskij rajon Collegamenti esterni Sito ufficiale, su chukotraion.ru.
Scoglio di Matveev

Lo scoglio di Matveev (in russo Камень Матвеева, kamen' Matveeva) è un'isola russa che fa parte dell'arcipelago dell'imperatrice Eugenia ed è bagnata dal mar del Giappone. Amministrativamente appartiene al Territorio del Litorale, che è parte del Circondario federale dell'Estremo Oriente. Geografia Lo scoglio è situato nel golfo dell'Amur, nella parte settentrionale del golfo di Pietro il Grande, a circa 540 m dalla costa occidentale dell'isola Russkij e 15 km a sud-ovest di Vladivostok. Si trova tra capo Vasil'ev (мыс Васильева, mys Vasil'eva) a sud e capo Michajlovskij (мыс Михайловского, mys Michajlovskogo) a nord, ovvero tra la baia Voevoda (бухта Воевода, buchta Voevoda) e la baia di Filippovskij (бухта Филипповского, buchta Filippovskogo). Matveev è un piccolo isolotto dalla forma tozza, orientato in direzione nord-sud, con una breve striscia di terra affusolata nella parte meridionale; misura circa 40 m di lunghezza e 12 m di larghezza, per una superficie totale di circa 0,0005 km². L'altezza massima è di 5 m s.l.m.La striscia di terra è stata creata nel corso degli anni dall'azione erosiva delle onde che arrivano dal mare aperto, mentre a nord la roccia è più protetta dalla vicinanza della grande isola Russkij. 270 m a sud dello scoglio c'è un costone roccioso sottomarino.Lo scoglio è quasi privo di vegetazione, tranne per un po' d'erba che cresce tra la roccia e la piatta striscia di terra; è spesso frequentato da uccelli marini. Matveev è visitato d'estate dai turisti, e d'inverno (tra la metà di gennaio e i primi di marzo) può essere raggiunto in auto grazie al ghiaccio compatto che lo unisce a Russkij. Note Collegamenti esterni Mappa nautica russa K-52-12 - Rilevata nel 1972-83. Pubblicata nel 1990.
Камень Матвеева

Ка́мень Матве́ева — маленький остров в Амурском заливе Японского моря, в 540 м к западу от острова Русский и в 15 км к юго-западу от центра Владивостока. Представляет собой скалу с причленённой галечниковой косой, наиболее широкой в основании и сужающейся к окончанию. Особенностью острова является направление косы на юг. Это объясняется тем, что с юга, со стороны открытого моря, островок прикрыт большим островом Русский. На север от камня Матвеева Амурский залив имеет уже достаточную протяжённость для образования значительных волн, разрушающих северный берег и формирующих каменистую косу к югу. Размеры острова около 36 м в длину и 12 м в ширину. Площадь 0,034 гектара. Длина острова может варьировать в пределах 5 м в зависимости от приливов-отливов. Максимальная высота над уровнем моря около 9 метров. Протяжённость береговой линии почти 90 м. Остров почти полностью лишён растительности, имеется лишь скудная трава в основании косы. На плоскую вершину острова протоптана тропа. Скала покрыта птичьим помётом. В самой высокой части видны остатки забетонированного основания под светящийся знак. На юг от острова на 270 м тянется подводная каменистая гряда. В летнее время остров посещается самостоятельными туристами, зимой на остров можно проехать на автомобиле по припаю. Камень Матвеева вмерзает в лёд примерно с середины января по начало марта. Сроки ледостава могут сильно варьироваться от года к году. Ссылки Путешествие на остров Попова через остров Уши и Камень Матвеева
Камінь Матвеєва

Ка́мінь Матве́єва (рос. Камень Матвеева) — скелястий острів в затоці Петра Великого Японського моря. Знаходиться за 540 м на захід від острова Руського при вході до бухти Воєвода. Адміністративно належить до Фрунзенського району Владивостока Приморського краю Росії. Географія Острів — це скеля з приєднаною гальковою косою, найширша в основі та вузька на кінці. Особливістю острова є те, що коса напрямлена на південь, так як саме з півдня острів захищений від хвиль островом Руським. А північний бік, навпаки, піддається впливу хвиль Амурської затоки і саме уламки від абразії складають південну косу. Довжина острова варіюється в межах 5 м в залежності від припливів. З рослинності на острові зростає лише трава в основі коси. На пласку вершину скелі йде стежка. Сама скелі є місцем збору пташиних базарів. На вершині знаходяться залишки забетонованої основи під знак, що світиться. На південь від острова на 270 м тягнеться підводна кам'яниста гряда. Влітку острів відвідують туристи, взимку до нього можна потрапити автомобілем по льоду. Острів обмерзає льодом з середини січня і тримається так до початку березня.
Sharomy (air base)

Sharomy (Russian: Шаромы) (also referred to as Sheromy) is a Naval air base in Kamchatka Krai, Russia located about 143 km north of Petropavlovsk-Kamchatsky. Sharomy contains hardstands for 12 bombers and 3 fighters. It is believed to have served as a dispersal airfield for Soviet Naval Aviation, and may also be a staging airfield for Long Range Aviation. The US intelligence community noted the first appearance of military aircraft at the airfield in September 1967, when three Tupolev Tu-16 were identified on KH-4 satellite imagery. The same report listed the airfield as having a 9950 x 250 ft (3000 x 75 m) graded earth runway and limited support facilities, however the runway was paved and the airfield expanded in the late 1960s or 1970s. A US intelligence report noted a Naval Aviation Tu-16K Badger-G at the airfield in 1979. Satellite imagery from early 2018 showed that the runway is plowed in the wintertime, indicating the base remains operational or in caretaker status. References
Шароми (аеродром)

Шароми (рос. Шаромы) — військовий аеродром в Камчатському краї, Росія, розташований близько 143 км на північ від Петропавловська-Камчатського. Аеродром Шароми має стоянки для 12 бомбардувальників і 3 винищувачів. Вважалось, що він слугував допоміжним аеродромом для радянської морської авіації, а також через велику довжину ЗПС може бути резервним аеродромом для дальньої авіації. Історія Розвідка США відзначило першу появу військових літаків на аеродромі у вересні 1967 року, коли на супутникових знімках KH-4 було ідентифіковано три Ту-16. У тому ж звіті зазначено, що аеродром має розміри 3000 x 75 м з урівноваженою земляною злітно-посадковою смугою та обмеженими допоміжними засобами, однак злітно-посадкова смуга була вимощена, а аеродром розширено наприкінці 1960-х чи 1970-х років. У доповіді розвідки США в 1979 році на аеродромі було зазначено присутність літаків Ту-16K військово-морської авіації Супутникові знімки початку 2018 року показали, що злітно-посадкова смуга взимку розчищена, що вказує на те, що база доглядається і тримається як резервна[джерело?]. Див. також Список військових аеродромів Росії Примітки
Raïon de Lazo

Le raïon de Lazo (en russe : Лазо́вский райо́н, Lazovski raïon, nommé d'après le révolutionnaire primorien Sergueï Lazo) est une subdivision administrative (raïon) et une municipalité (okroug municipal) du kraï du Primorié en Russie. Situé en Extrême-Orient russe, il se situe dans le sud du kraï, et est baigné par la mer du Japon. Il contient plusieurs aires protégées, dont la réserve naturelle de Lazo et le parc national Zov Tigra. Son centre administratif est le village de Lazo, et il compte en tout 17 localités. Sa population s'élevait à 12 150 habitants en 2023. Géographie Le raïon de Lazo est situé dans le kraï du Primorié, un sujet du sud de l'Extrême-Orient russe. Le raïon, qui se trouve dans le sud-est du Primorié, a une superficie de 4 692 km2. La subdivision est baignée par le golfe de Pierre-le-Grand, un golfe du nord de la mer du Japon. Plusieurs rivières coulent dans le raïon, dont le fleuve côtier Kievka. Le raïon est limitrophe du raïon de Partizansk à l'ouest, du raïon de Tchougouïevka au nord et du raïon d'Olga au nord-est. Les frontières sont longues de 440 km, dont 270 km de frontière terrestre et 170 km de frontière maritime. La cordillère du Sikhote-Aline couvre le territoire, et c'est dans le raïon que se trouve la réserve naturelle de Lazo et le parc national Zov Tigra. Histoire Le raïon a été créé en 1941, et il a été nommé en l'honneur du révolutionnaire russe Sergueï Lazo. Démographie Recensements (*) ou estimations de la population: Localités Le raïon de Lazo comptait au 29 juin 2023 11 localités, dont une commune urbaine, Préobrajénié, qui était la localité la plus peuplée avec 6 529 habitants au recensement de 2021. Économie Les principales activités économiques sont la pêche, la transformation du poisson et des fruits de mer et la mariculture. Il y a aussi de l'agriculture, de l'élevage, et des fermes d'animaux à fourrure. Transports Le raïon est desservie par la route régionale 05N-131, qui relie Nakhodka, par Lazo et Olga, à Kavalerovo. Sur cette route, entre le raïon de Partizansk et le raïon de Lazo se truve le col de Solomenny. Notes et références Notes Références Annexes Articles connexes Subdivisions du kraï du Primorié Préobrajénié (kraï du Primorié) Réserve naturelle de Lazo Liens externes (ru) Site officiel du raïon de Lazo (ru) Fedor Vladimirovitch Soloviev, Словарь китайских топонимов на территории советского Дальнего Востока [« Dictionnaire des toponymes chinois sur le territoire de l'Extrême-Orient soviétique »], Vladivostok, Académie des sciences de l'URSS, Centre scientifique d'Extrême-Orient, Institut d'histoire, d'archéologie et d'ethnographie des peuples d'Extrême-Orient,‎ 1975, 222 p. (présentation en ligne, lire en ligne), p. 1-222 Portail du kraï du Primorié
Lazói járás

Lazói járás (Лазовский район) járás Oroszország Tengermelléki határterületén, annak déli részén. Székhelye Lazo község (2003-ban 3,3 ezer lakos), mely közúton 324 km-re fekszik Vlagyivosztoktól keletre. Közigazgatásilag 6 községre és 1 városi jellegű településre (Preobrazsenyije) oszlik. Délről és délkeletről a Japán-tenger, északról az Olgai és a Csugujevkai járás, nyugatról a Partyizanszkij járás határolja. Területe 4663 km², lakossága 16,9 ezer fő (2005), népsűrűsége 3,6 fő/km². Nevét Szergej Lazóról, a polgárháborúban harcoló vörös partizánok parancsnokáról kapta. Általános információk A járás északi-északnyugati részén a Szihote-Aliny déli vonulatai magasodnak, ahonnan két jelentősebb folyó, a Kijevka és a Csornaja völgye húzódik a tenger felé. A hegyvidéken található a Lazói Természetvédelmi Terület, mely a járás területének ¼-ét foglalja el. Lakosságának mintegy 2/3-a Preobrazsenyije kikötő (9 ezer lakos 2005-ben) környékén összpontosul. A vezető gazdasági ágazat a halászat és a halfeldolgozás, amely két halászkikötőben (Preobrazsenyije, Valentyin) összpontosul. A járás híres gyógyvizeiről. A Csisztovodnoje szanatórium a gyógyturizmus legfontosabb központja, amely radioaktív gyógyvizétől nevezetes. Két kisebb tó gyógyiszapját szintén hasznosítják. Innen származik a Csisztovodnoje és Szinyegorszkoje ásványvíz, de híresek a Gorjacsij Kljucs és a Szuhoj-források is. Népesség 1989-ben 21 311 lakosa volt. 2002-ben 17 521 lakosa volt. 2010-ben 14 233 lakosa volt. Látnivalók A legfőbb látnivalót itt is a természeti értékek nyújtják. A járás élővilágát és történetét a Lazói múzeum mutatja be. Három vízesése közül a 23 m magas Jelamovszkij-vízesés a leghíresebb. A Monomah-sapkáról elnevezett hegye szintén védett természeti érték. Az egész Tengermelléken itt (a Lazói TT-en) él a legtöbb usszuri tigris (számukat mintegy 50-re becsülik). A tengerpart legismertebb része az Osztrovnij-fok, ahol egy régi orosz erőd található. Külső hivatkozások A járás idegenforgalmi bemutatása (oroszul) Jegyzetek Források Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly. A 2010-es népszámlálás adatai: http://www.gks.ru/free_doc/new_site/perepis2010/croc/perepis_itogi1612.htm Archiválva 2013. március 15-i dátummal a Wayback Machine-ben
Lazovskij rajon

Il Lazovskij rajon (in russo Лазо́вский райо́н?) è un rajon (distretto) del Territorio del Litorale, nell'estremo oriente russo; il capoluogo è il villaggio (selo) di Lazo. Il suo territorio si estende sul versante meridionale dei monti Sichotė-Alin', affacciandosi a sudest per un lungo tratto sul mare del Giappone. Circa 1/4 del territorio è occupato dalla riserva naturale Lazovskij, dove vive una importante popolazione di tigri siberiane. Come in tutta la regione, la densità di popolazione è bassa e non esistono centri urbani di rilievo. I maggiori agglomerati sono il villaggio di Lazo, il capoluogo, e l'insediamento di tipo urbano di Preobraženie. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lazovskij rajon Collegamenti esterni Sito ufficiale, su mo.primorsky.ru.
Лазовський район (Приморський край)

Лазовський район (рос. Лазовский район) — район Приморського краю. Адміністративний центр — село Лазо. Географія Площа району — 4710 км². Природа На території району розташовані золотоносні та мінеральні джерела, а також видобувається олово. В селі Чистоводне розташована бальнеолікарня, де радоновими джерелами лікують хвороби шкіри та серцево-судинної системи. Близько чверті території району займає Лазовський природний заповідник, на території якого живе близько 15-20 % всіх тигрів Приморського краю. Клімат Зима холодна і сніжна. Найморозніше в горах Сіхоте-Аліня (-17-20), а найтепліше на узбережжі (-8-11). Літо тепле і дощове, на узбережжі тепліше всього в серпні (+20), в улоговинах Сіхоте-Аліня приблизно однаково в липні і серпні (+18+20) Населення Населення району - близько 16 189 чоловік (2009). Адміністративний поділ У районі налічується 5 сільських: Бенєвське: села: Бенєвське, Київка, Свободне, Чистоводне Валентинівське: села: Валентин, Глазівка Лазовське: села: Лазо, Кишинівка, Стара Кам'янка Чорнорученське: села: Чорноруч'є, Сокольчи, Данильченково Преображенське: смт Преображення Економіка Найбільші підприємства району - база тралового флоту і судноремонтний завод рибної промисловості в Преображення. Екологічна ситуація в районі сприятлива, діє цілорічна база відпочинку. Море навіть у серпні рідко прогрівається вище 20°С,тому для морського купання узбережжя району практично не використовується. Транспорт На території району немає залізниць, зв'язок із зовнішнім світом здійснюється морським і автомобільним транспортом (вертолітом сполучення не розвинене і застосовується у крайніх випадках). Примітки
Wilkizki-Insel (Ostsibirische See)

Die Wilkizki-Insel (russisch Остров Вильки́цкого, Ostrow Wilkizkowo) ist eine kleine, unbewohnte Insel in der Ostsibirischen See, einem Teilmeer des Arktischen Ozeans. Sie gehört geographisch zur Gruppe der De-Long-Inseln, einem Teil der Neusibirischen Inseln, administrativ zur russischen Republik Sacha (Jakutien). Geographie Die Wilkizki-Insel liegt etwa 560 Kilometer nördlich der Nordküste Sibiriens, 88 Kilometer nordöstlich der Insel Neusibirien sowie 40 km südlich der Schochow-Insel. Mit einer Landfläche von nur 1,5 km² stellt sie die kleinste der De-Long-Inseln dar. Die bis zu 70 Meter hohe Insel ist nicht vergletschert, ihre Oberfläche ist von Tundra mit niedrigwachsenden Gräsern, Moosen und Flechten geprägt. Geschichte Im Gegensatz zu den anderen De-Long-Inseln Bennett, Henrietta und Jeannette (entdeckt 1881) wurde diese Insel erst am 20. August 1913 von der russischen Hydrographischen Expedition des Nördlichen Eismeers von Alexei Schochow (1885–1915) entdeckt. Sie ist nach Andrei Wilkizki benannt, dem Vater des Expeditionsleiters Boris Wilkizki. Siehe auch Liste russischer Inseln Weitere Wilkizki-Inseln Weblinks De Long Islands Kurzinfo des Scott Polar Research Institute (englisch)
Vilkitsky Island (East Siberian Sea)

Vilkitsky Island (Russian: Остров Вильки́цкого, romanized: Ostrov Vilkitskogo; Yakut: Вилькицкай Aрыыта, romanized: Vil'kitskay Arııta) is the southernmost island of the De Long group in the northern part of the East Siberian Sea. The nearest island is Zhokhov Island. Administratively Vilkitsky Island belongs to Yakutia, an administrative division of the Russian Federation. The island is named after Russian hydrographer Andrey Vilkitsky. Geography The island is outside of the limits of permanent ice and is unglaciated. At barely 1.5 square kilometres (0.6 square miles) Vilkitsky is the smallest island of the group. The highest elevation is 70 metres (230 feet) above sea level. Geology Judging from bedrock outcrops associated with the central, steepest part of seacliffs on its southern coast, Vilkitsky Island is composed of limburgite, a dense dark gray volcanic rock. The limburgite is represent by varieties with both crystalline textures and glassy, devitrified matrix. This volcanic rock occurs as both massive intrusions and lava flows, both of which exhibit narrow shear zones. The limburgite contains small olivine phenocrysts and xenoliths of spinel lherzolites. The spinel lherzolite xenoliths of Vilkitsky Island are structurally and mineralogically identical to the xenoliths found on Zhokhov Island. Based on limited data, volcanism on Vil’kitskii Island occurred between 0.89 and 0.4 Ma. This period of volcanism on Vilkitsky Island correlates with the later stages of olivine alkaline basalt volcanism on Zhokhov Island between 6.1 and 0.4 Ma. History Vilkitsky Island was discovered early on the morning of August 20, 1913 by the crew of the Icebreaker Taymyr. Along with the Icebreaker Vaygach, it was part of the Imperial Russian Arctic Ocean Hydrographic Expedition led by Boris Vilkitsky on behalf of the Russian Hydrographic Service in order to chart the last blank areas of Russian maps. Personnel from the Icebreaker Taymyr landed on it and hoisted a Russian flag. On August 24, 1914, a landing party from the Icebreaker Taymyr revisited Vilkitskiy Island and surveyed it. In 1986 and 1988, the Institute of Oceanology of the USSR Academy of Sciences, now known as the Shirshov Institute of Oceanology, and the Geochemical Institute of the USSR Academy of Sciences carried out field studies of the geology of the Zhokhov and Vilkitsky islands. See also List of islands of Russia References External links Anisimov, M.A., and V.E. Tumskoy, 2002, Environmental History of the Novosibirskie Islands for the last 12 ka. 32nd International Arctic Workshop, Program and Abstracts 2002. Institute of Arctic and Alpine Research, University of Colorado at Boulder, pp 23–25. Schirrmeister, L., H.-W. Hubberten, V. Rachold, and V.G. Grosse, 2005, Lost world - Late Quaternary environment of periglacial Arctic shelves and coastal lowlands in NE-Siberia. 2nd International Alfred Wegener Symposium Bremerhaven, October, 30 - November 2, 2005.
Isla Vilkitski (Mar de Siberia Oriental)

Isla Vilkitski (en ruso: Oстров Вильки́цкого; Ostrov Vilkitskogo o Isla Vilkitsky) es la isla más meridional del grupo De Long en la parte norte del Mar de Siberia Oriental. Con apenas 1,5 kilómetros cuadrados es la isla más pequeña del grupo. Su Mayor elevación alcanza los 70 metros.​ Está fuera de los límites de hielo permanente y no tiene glaciares. Administrativamente Vilkitsky pertenece a la división administrativa de la República de Sajá, en la Federación de Rusia.​ Esta isla no debe ser confundida con Vilkitsky en el Mar de Kara, que forma parte del archipiélago de Nordenskjold, o con la Isla Vilkitsky situada en el mar Laptev frente a la costa oriental de la Península Taymyr. Referencias Véase también Geografía de Rusia Anexo:Islas de Rusia
Île Vilkitski (mer de Sibérie orientale)

L'Île Vilkitski (en russe : остров Вилькицкого, ostrov Velikitskogo) fait partie de l'archipel de Nouvelle-Sibérie et est située en mer de Sibérie orientale, au nord des côtes de l'Extrême-Orient russe. Elle se trouve à 76 kilomètres au nord-nord-est de l'île Novaya Sibir. Sur le plan administratif, elle est rattachée à la République de Sakha (Yakoutie) en Russie. Géographie L'île fait partie du groupement des Îles De Long. D'une superficie de 2 km2, elle culmine à 70 mètres. Elle est dépourvue de couverture glaciaire. Histoire L'île Vilkitski a été découverte en 1913 par l'expédition de l'hydrographe Boris Vilkitski menée à bord des navires Taymir et Vaygach. Elle ne doit pas être confondue avec deux autres îles portant également le nom de ce scientifique situées l'une dans l'archipel de Nordenskiöld, dans la mer de Kara, et l'autre au large de la côte est de la péninsule de Taïmyr, dans la mer des Laptev. Portail des îles Portail de l’Arctique Portail de la Sibérie
Isola di Vil'kickij (Mare della Siberia orientale)

Isola di Vil'kickij (in russo Остров Вилькицкого; in inglese Vilkitsky island) è una delle isole De Long che fanno parte dell'arcipelago delle isole della Nuova Siberia. Amministrativamente fa parte del Bulunskij ulus del territorio della Repubblica autonoma russa della Sacha-Jacuzia, nel Circondario federale dell'Estremo Oriente, (Siberia orientale). Geografia L'isola di Vil'kickij si trova nel mare della Siberia Orientale, al di sotto del "limite del ghiaccio permanente", è la più meridionale e più piccola del gruppo delle De Long ed è disabitata. Ha una superficie di 1,5 km² e un'altitudine massima di 70 m. L'isola Žohova si trova 40 km a nord-ovest, Bennetta 130 km a nord-ovest, Novaja Sibir’ 74 km a sud-ovest. Storia L'isola di Vil'kickij è stata scoperta e mappata nel 1913, durante la spedizione idrografica della Marina imperiale russa nel Mar Glaciale Artico guidata da Boris Andreevič Vil'kickij a bordo delle navi Tajmyr e Vajgač. In particolare fu Aleksej Nikolaevič Žohov, a bordo della Tajmyr, che avvistò quella che venne dedicata a B. A. Vil'kickij il 20 agosto del 1913. Note Voci correlate Isole della Nuova Siberia Isole De Long Collegamenti esterni Mappa russa: S-55,56 (JPG), su maps.vlasenko.net. URL consultato l'8 novembre 2017.
Vilkitski-eiland

Vilkitski-eiland (Russisch: Остров Вильки́цкого; Ostrov Vilkitskogo) is een van de De Longeilanden, die een onderdeel zijn van de Nieuw-Siberische Eilanden. Het eiland is gelegen in het noordelijke deel van de Oost-Siberische Zee. Vilkitski-eiland heeft een oppervlakte van 1,5 km². Het hoogste punt is 70 m. In tegenstelling tot Bennett- Henrietta- en Jeannette-eiland, die ook tot de De Longeilanden behoren, werd Vilkitski-eiland niet ontdekt door George Washington De Long, maar door Boris Vilkitski.