NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Керченский рыбный порт

Керченский морской рыбный порт — расположен на берегу Керченской бухты. Канал Керченского морского рыбного порта ответвляется от Керченского подходного канала и тянется на 1,1 мили. Ширина канала — 80 м. История Создан 24 июля 1949 года. Изначально специализировался на переработке рыбной продукции. В августе 2014 года в связи с увеличением числа паромов на Керченской переправе два из них: «Ейск» и «Керченский-2» были переведены на линию «Кавказ — Рыбный порт». В 2014—2015 годах действовала регулярная паромная линия по перевозке грузовых автомобилей «Темрюк — Керчь». Описание Порт незамерзающий. Акватория ковшового типа, обеспечивает безопасную стоянку судов в любую погоду. За портом также закреплена акватория подходного канала с охранной зоной по 100 м к северу и югу от бровок канала и акватория нефтебазы — по 100 м к северу и югу от пирса нефтебазы. Осадка принимаемых судов — до 6,9 м, длина — до 160 м. Скорость движения в акватории и на подходном канале — не более 4 узлов. Суда, следующие в Рыбный порт, пропускают суда выходящие из Торгового порта. Для судов длиной до 110 м проход по каналу с лоцманом разрешён круглосуточно. Свыше 110 м — только в светлое время суток. Всего в порту имеется 9 причалов. Причал № 7 был реконструирован и используется для железнодорожной переправы, которая обслуживается паромом «Конро-Трейдер». Вместимость парома — 35 вагонов / 25 грузовых автомобилей. Совершает два круговых рейса в сутки по маршруту «Кавказ — Рыбный порт». Основной вид перерабатываемых грузов — нефтепродукты, СУГ, зерновые. Примечания Ссылки Список судов Керченского морской рыбного порта Архивная копия от 25 апреля 2015 на Wayback Machine Схема расположения технологических объектов
Керченський морський рибний порт

Керченський морський рибний порт — морський рибний порт, розташований на березі Керченської бухти в Керченській протоці. Створений 24 липня 1949 року постановою Ради Міністрів. Історія порту Порт створений 24 липня 1949 року постановою Ради Міністрів та наказом Міністерства рибної промисловості. Тоді-ж рішенням Керченської міської ради була виділена територія під будівництво. В 1954—1955 на території Соленого озера розпочалось будівництво порту. В 1958 році була введена в експлуатацію підводна акваторія площею 35 гектарів, підхідний канал, причальна лінія і залізничними коліями. У 1973 році здане в експлуатацію аміакосховище, розраховане на зберігання 350 тонн аміаку. В вересні 2003 року запрацював склад нафтопродуктів і баластних вод. З 2014 року Керченський морський рибний порт знаходиться під контролем російських окупантів. Акваторія та портові потужності Акваторія ковшеподібна, незамерзаюча. Максимальна осадка суден — 6,9 м, довжина — 160 м. Порт має можливості для зберігання: Сирої нафти; Моторних мастил; Зерна; Зрідженого газу; Контейнерів. Порт оснащений залізничними коліями загальною протяжністю 5267 метрів та 2 тепловозами ТГМЗ і ТГМ4. Крім того, порт оснащений вантажонавантажувальної та вантажорозвантажувальною технікою (портові крани «Форель», «Ганс», «Кіровець», «ГЗ 25 32») вантажопідйомністю від 3 до 20 тонн. Нагороди Керченський морський рибний порт нагороджений: дипломом «Золота тонна» за досягнення в 2003 році найбільшого вантажообігу в історії підприємства; дипломом іміджевої програми «Суспільне визнання» як передове підприємство агропромислового комплексу у 2004—2005. Крім того, в квітні 2001 року порт занесений на дошку пошани АР Крим за вагомий внесок у розвиток морського транспорту. Джерела Офіційний сайт порту [Архівовано 8 Вересня 2013 у Wayback Machine.] Каталог підприємств України [Архівовано 12 Серпня 2020 у Wayback Machine.]
Nationale Taurische Wernadskyj-Universität

Die Nationale Taurische Wernadskyj-Universität (ukrainisch Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського (ТНУ); russisch Таврический национальный университет им. В. И. Вернадского) ist eine Hochschule in Simferopol auf der Halbinsel Krim (ehemals im Gouvernement Taurien). Die Hochschule wurde 1918 als Taurische Nationale Universität auf der Krim als gegründet. 1921 erfolgte eine Umbenennung nach Michail Wassiljewitsch Frunse, einem Heerführer während des russischen Bürgerkrieges, ab 1972 als Staatliche M. W. Frunse-Universität Simferopol, seit 1999 in der heutigen Bezeichnung nach dem Namensgeber Wladimir Iwanowitsch Wernadski (ukrainisch Wernadskyj), dem ersten Rektor. Von 1999 bis 2014 war Mykola Bahrow Rektor der Universität. Die Universität hat 16 Fakultäten, über 60 Lehrstühle und 20 wissenschaftliche Institute. Bekannte Professoren Nikolai Andrussow (1861–1924), Geowissenschaftler Wladimir Wernadski (1863–1945), Geowissenschaftler Wladimir Obrutschew (1863–1956), Geowissenschaftler und Schriftsteller Alexander Baikow (1870–1946), Metallurg und Chemiker Abram Joffe (1880–1960), Physiker Igor Tamm (1895–1971), Physiker und Nobelpreisträger Ella Issaakowna Solomonik (1917–2005), Althistorikerin Weblinks Ehemalige Website der Universität (Webarchiv).
Tawrijski Uniwersytet Narodowy im. Władimira Wiernadskiego

Tawrijski Uniwersytet Narodowy im. Władimira Wiernadskiego (ukr. Таврійський національний університет імені В. І. Вернадського, ТНУ) – ukraińska szkoła wyższa w Symferopolu na Ukrainie, największy uniwersytet na Krymie. Kształcenie prowadzone jest w 35 specjalnościach na 16 fakultetach. Tawrijski Uniwersytet Narodowy jest następcą pierwszej instytucji szkolnictwa wyższego na Krymie – Uniwersytetu Tawrijskiego, założonego w 1918 roku z inicjatywy Solomona Kryma. W lutym 1921 został przemianowany na Uniwersytet Krymski im. Michaiła Frunzego. W 1925 roku na jego bazie powstał Krymski Państwowy Instytut Pedagogiczny. W lutym 1972 roku został przekształcony w Symferopolski Państwowy Uniwersytet im. Michaiła Frunzego. Jednym z pierwszym rektorów Uniwersytetu był ukraiński uczony, przyrodnik, założyciel geochemii i biogeochemii – akademik Władimir Wiernadski. W sierpniu 1999 przywrócona historyczna nazwa Tawrijski Uniwersytet Narodowy. W listopadzie 2015 roku Uniwersytet został ewakuowany z Symferopola do Kijowa, gdzie kontynuuje działalność edukacyjną w systemie szkolnictwa wyższego Ukrainy. Bibliografia Strona internetowa uczelni
Сурб-Ншан

Сурб-Ншан (Церковь Сурб-Ншан (св. Знамение)) — центральное здание крымского монастыря Сурб-Хач располагается в его восточной части и выступает за монастырскую ограду. История Сооружение храма датируется 1358 годом по стихотворной надписи, выполненной на верхней части барабана купола церкви. Надпись гласит: «Сей божественный храм славы на земле — рай древа жизни: он подобие горного неба, обиталище Троицы. Началось от рождения во плоти Христа в 1358 году сооружение во имя св. Знамения усердием служителя его Ованнеса инока и родных братьев его и по духу сынов…». Легенда повествует, что название церкви происходит от видения (знамение), которое основатели обители увидели в небе над местом будущего строения — огненного креста. Архитектура Интерьер храма очень скромный. На основном, алтарном перекрытии изображён Христос, сидящий на троне среди зигзагообразных линий — небесных молний. У него угадываются фигуры Богоматери, Иоанна Крестителя. По краям композиций символы евангелистов — ангел, голубь, лев и бык. Конечно, от росписи сейчас осталось не больше половины, много изображений на фресках угадываются с трудом. В XVI ст. был пристроен гавит (притвор) с колокольней. Храмовый гавит простой по своей композиции и представляет собой просторную залу, составленную, как и собственно храм из большого бутового камня. Колокольня находится над юго-западным углом гавита, была сторожевой: из её окон окружающая местность просматривается достаточно далеко. В прошлом, когда не подступал со всех сторон лес, отсюда открывался вид на часть монастырской дороги, на Старокрымскую долину с её дорогой от Карасубазара до Старого Крыма, на Агармыш. В XVI—XVIII ст.ст. в западной части храмового атриума возведена трапезная. Под лестницей на трапезную в полукруглой нише находится фонтан (сейчас пересохший), из которого некогда вытекала родниковая вода, в которой прихожане храма во время традиционного обряда омывали руки и ноги перед тем, как войти в церковь. Фасад фонтана — резная каменная плита XII—XIII вв. орнаментальной «сельджукской плетёнкой». Галерея См. также Сурб-Хач Литература «Ткаченко С.» Сурб-Хач: из позавчера в сегодня, ст. «Боспор Крым», номер 35 по 30 августа 2007 года Армянский монастырь Сурб-Хач Примечания
Сурб-Ншан

Сурб-Ншан (Церква Сурб-Ншан (св. Знамення)) — центральна будівля монастиря Сурб-Хач розташовується в його східній частині і виступає за монастирську огорожу. Датується спорудження храму 1358 роком по віршованому напису, виконаному на верхній частині барабана купола церкви. Напис говорить: «Цей божественний храм слави, на землі — рай дерева життя: він подоба гірського неба, житло Трійці. Почалось від народження во плоті Христа в 1358 році спорудження в ім'я св. Знамення ретельністю служителя його Ованнеса ченця і рідних братів його і по духу синів… ». Легенда оповідає, що назва церкви походить від видіння (знамення), яке засновники обителі побачили у небі над місцем майбутньої будови — вогняного хреста. Архітектура Декор інтер'єру храму дуже скромний. На основному, вівтарному перекритті зображений Христос, що сидить на троні серед зигзагоподібних ліній — небесних блискавок. Біля нього вгадуються фігури Богоматері, Іоанна Хрестителя. По краях композицій символи євангелістів — ангел, голуб, лев і бик. Звичайно, від розпису зараз залишилося не більше половини, багато зображень на фресках вгадуються насилу. У XVI ст. був прибудований гавіт (притвор) з дзвіницею. Храмовий гавіт простий по своїй композиції і являє собою простору залу, складену, як і власне храм, з великого бутового каменю. Дзвіниця, що знаходиться над південно-західним кутом гавіту, була сторожовою: з її вікон навколишня місцевість проглядається досить далеко. У минулому, коли не підступав з усіх боків ліс, звідси відкривався вид на частину монастирської дороги, на Старокримську долину з її дорогою з Карасубазара в Старий Крим, на Агармиш. У XVI—XVIII ст.ст. в західній частині храмового атріуму зведена трапезна. Під сходами на трапезну у напівкруглій ніші перебуває фонтан (зараз пересохлий), з якого колись витікала джерельна вода, у якій прихожани храму під час традиційного обряду омивали руки та ноги перед тим, як увійти до церкви. Фасад фонтану — різьблена кам'яна плита XII–XIII ст. з орнаментальною «сельджуцькою плетінкою». Див. також Сурб-Хач Література Ткаченко С. Сурб-Хач: з позавчора в сьогодні, ст. «Боспор Крым», номер 35 за 30 серпня 2007 року (рос.) Вірменський монастир Сурб-Хач Примітки
Arcibiskupský exarchát Krym

Arcibiskupský exarchát Krym se nachází na Ukrajině a jeho ritus je byzantský. Založení a současnost Byl založen dne 13. února 2014 papežem Františkem z Arcibiskupského exarchátu Oděsa-Krym. Exarchát nemá svého exarchu (vacant). Tento exarchát patří pod Vyšší archieparchii Kyjev-Halič. Apoštolským administrátorem se stal Vasyl Ivasyuk biskup eparchie Kolomyja-Černovice. Seznam exarchů a apoštolských administrátorů Vasyl Ivasyuk – Biskup eparchie Kolomyja-Černovice – apoštolský administrátor Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Arcibiskupský exarchát Krym na Wikimedia Commons (anglicky) GCatholic (česky) Rádio Vaticana
Erzbischöfliches Exarchat Krim

Das Erzbischöfliche Exarchat Krim ist ein in der Ukraine gelegenes Erzbischöfliches Exarchat der ukrainischen griechisch-katholischen Kirche mit Sitz in Simferopol. Geschichte Das Erzbischöfliche Exarchat Krim entstand am 13. Februar 2014 infolge der Teilung des Erzbischöflichen Exarchats Odessa-Krim in die Exarchate Odessa und Krim. Der bisherige Exarch vor der Teilung und jetzige Bischof von Kolomyia-Tscherniwzi Wassyl Iwassjuk wurde zum Administrator bestimmt. Das Erzbischöfliche Exarchat Krim umfasst die Autonome Republik Krim. Siehe auch Liste der römisch-katholischen Diözesen Weblinks Eintrag zu Erzbischöfliches Exarchat Krim auf catholic-hierarchy.org (englisch) Eintrag zu Erzbischöfliches Exarchat Krim auf gcatholic.org (englisch)
Ukrainian Catholic Archiepiscopal Exarchate of Krym

The Archiepiscopal Exarchate of Krym (Latin: Archiepiscopi Exarchatus Crimenses) is a Ukrainian Greek Catholic exarchate of the Catholic Church. It was established on 13 February 2014 from the Ukrainian Catholic Archiepiscopal Exarchate of Odesa – Crimea. Because of the Annexation of Crimea by the Russian Federation in March 2014 some part of faithful and clergy left the Exarchate and Exarch was not appointed. Currently Exarchate is governing by Archiepiscopal Administrator from Odesa. This is one from the only five Archiepiscopal Exarchates which exist in the world, all part of the particular Ukrainian Greek Catholic Church and following the Byzantine Ukrainian Rite. Status as Archiepiscopal Exarchate As Major Archbishops have similar authority to that of Patriarchs, Archiepiscopal Exarchates similarly have roughly the same status in canon law as Patriarchal Exarchates. References External links Profile at Catholic Hierarchy [self-published] GCatholic.org information page about the Archiepiscopal Exarchate
Esarcato arcivescovile di Crimea

L'esarcato arcivescovile di Crimea è una sede della Chiesa greco-cattolica ucraina immediatamente soggetta all'arcivescovo maggiore di Kiev-Halyč. Nel 2022 contava 1.380 battezzati. La sede è vacante. Territorio L'esarcato arcivescovile comprende la penisola di Crimea. Sede dell'esarcato è la città di Simferopoli, dove funge da procattedrale la chiesa di San Giosafat. Il territorio è suddiviso in 6 parrocchie. Storia L'esarcato arcivescovile di Crimea è stato eretto il 13 febbraio 2014, ricavandone il territorio dall'esarcato arcivescovile di Odessa-Crimea, che contestualmente ha assunto il nome di esarcato arcivescovile di Odessa. Nello stesso periodo dell'erezione dell'esarcato arcivescovile ci fu l'annessione della Crimea alla Russia tramite un referendum, che ne sancì il definitivo distacco dall'Ucraina. Questo portò alla fuga di molti ucraini, tra cui anche molti fedeli greco-cattolici. Nel 2020 la comunità greco-cattolica ucraina comprendeva poco più di un migliaio di fedeli, a fronte dei 24 mila stimati al momento dell'erezione della circoscrizione ecclesiastica. Inoltre, l'applicazione della legislazione russa in Crimea ha comportato la necessità di una nuova registrazione, agli effetti civili, di tutti gli enti ecclesiastici della Chiesa greco-cattolica ucraina in Crimea, a cui è stato impedito l'utilizzo delle espressioni "ucraino" e "greco-cattolico". Dopo consultazioni con la Santa Sede, le parrocchie dell'esarcato sono state registrate ufficialmente come chiese cattoliche di rito bizantino; la stessa cosa per il riconoscimento statale dell'esarcato. Cronotassi degli esarchi Si omettono i periodi di sede vacante non superiori ai 2 anni o non storicamente accertati. Sede vacante Mychajlo Bubnij, C.SS.R. (13 febbraio 2014 - 28 febbraio 2018) (amministratore arcivescovile) Makariy Bohdan Leniv, O.S.B.M., dal 28 febbraio 2018 (amministratore arcivescovile) Statistiche L'esarcato arcivescovile nel 2022 contava 1.380 battezzati. Note Bibliografia Annuario pontificio cartaceo del 2015 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Esarcato arcivescovile di Crimea Collegamenti esterni Annuario pontificio del 2023 e precedenti, in (EN) David Cheney, Esarcato arcivescovile di Crimea, su Catholic-Hierarchy.org. (EN) Esarcato arcivescovile di Crimea, su GCatholic.org. Annuncio dell'erezione dell'esarcato arcivescovile dal Bollettino online della Santa Sede (UK) Annuncio dell'erezione Archiviato il 6 marzo 2014 in Internet Archive. dell'esarcato arcivescovile dal sito della Chiesa greco-cattolica ucraina (UK) Scheda dell'esarcato arcivescovile dal sito web del Santo Sinodo della Chiesa greco-cattolica ucraina
Egzarchat krymski

Egzarchat krymski – egzarchat Ukraińskiego Kościoła greckokatolickiego, powstała 13 lutego 2014 z podziału egzarchatu odesko-krymskiego na egzarchat odeski i egzarchat krymski. Od czasu utworzenia urząd egzarchy pozostaje nieobsadzony, a jego administratorem pozostaje bp Mychajło Bubnij CSsR, egzarcha odeski. Bibliografia Egzarchat krymski w bazie gcatholic.org (ang.) Egzarchat krymski w bazie catholic-hierarchy.org (ang.) Przypisy
Крымский экзархат УГКЦ

Крымский экзархат (укр. Кримський екзархат УГКЦ) — экзархат Украинской греко-католической церкви. Образован 13 февраля 2014 года путём разделения Одесско-Крымского экзархата. Административный центр находится в Симферополе. История 28 июля 2003 года решением Синода УГКЦ был основан Одесско-Крымский экзархат путём его выделения из архиепископского экзархата Киева — Вышгорода (сейчас — Киевская архиепархия). 13 февраля 2014 года Одесско-Крымский экзархат был разделён на Одесский и Крымский экзархаты. Главой Одесского экзархата был назначен епископ Михаил Бубний, пост главы Крымского экзархата пока остаётся вакантным, временным администратором является глава Одесского экзархата. Примечания Ссылки Информация на сайте католической иерархии (англ.) Информация.
Hlošina stříbrná

Hlošina stříbrná (Elaeagnus commutata) je vitální keř původem ze Severní Ameriky. Je to druh rodu hlošina, který se jako nenáročná okrasná rostlina dostal do mnoha zemí celého světa. Ekologie V České republice je hlošina stříbrná pěstována v parcích nebo vysazována podél cest. Občas zplaňuje a dostává se do volné přírody kde obvykle vyrůstá na osluněných, suchých, písčitých nebo hlinitých a propustných půdách po okrajích silnic, podél železničních tratí, v pískovnách, štěrkovnách a na různých opuštěných místech. Je mrazuvzdorná a odolává silnému větru, po seřezání dobře regeneruje a netrpí žádnými nemocemi, špatně se však přesazuje. Má symbiotický vztah s určitými půdními bakteriemi sídlícími na kořenech. Rostlina je schopná získávat pomoci těchto bakterií vzdušný dusík pro svou potřebu i obohacovat jím okolní půdu. Roste proto uspokojivě i ve velmi chudých půdách. Popis Opadavý, široce rozvětvený a hodně odnožující keř 1,5 až 5 m vysoký, nebo vzácně stejně vzrostlý strom, se šedou kůrou, s červenohnědými ohebnými letorosty bez trnů a se stříbřitými chlupy. Je porostlý krátce řapíkatými, podlouhle vejčitými listy 2 až 10 cm dlouhými, které mají po obou stranách trvale stříbřité chlupy. Z paždí listů vyrůstají společně obvykle dva až tři drobné, silně vonící oboupohlavné květy na krátkých stopkách. Bývají nálevkovité, zvonkovité nebo trubkovité, jejich čtyři kališní lístky, 12 až 15 mm dlouhé, jsou zvenčí stříbřitě šedě chlupaté a zevnitř žluté, korunní lístky v květu chybí. Čtyři tyčinky mají eliptické prašníky a jednodílný semeník tlustou čnělku s drobnou bliznou. Květy rozkvétají v květnu a červnu; pro opylovače, nejčastěji včely, mají hodně nektaru. Plody jsou široce elipsoidní, stříbřité, nepravé peckovice, asi 1 cm dlouhé. Dozrávají v srpnu a září, ve zralosti jsou žluté, mají moučnatou dužinu a pecku až 0,8 cm velkou. Rozmnožování V přírodě se jedinci rozšiřují po okolí dlouhými odnožemi z kořenů, na nová místa se dostává semeny z plodů které roznášejí živočichové. Semena klíčí velmi dlouho, někdy až 18 měsíců. Nové rostliny lze získávat i řízkováním, na podzim se odebírají nové letorosty s patkou starého dřeva, i zde trvá zakořenění téměř rok. Dalším možným způsobem je oddělování mladých rostlin na odnožích z mateční rostliny. Význam Pěstuje se jako ozdobný keř v parcích a zahradách, dobře se daří na kyselých půdách i ve znečistěném prostředí průmyslových oblastí. Konzumují se zralé plody, které mají nasládlou a trpkou chuť. Jednak se z nich vyrábí želé nebo se suší. Plody obsahují mnoho vitamínů (A, C, F), flavonoidy a minerální látky. Obsahují také hodně esenciálních mastných kyselin, což je pro plody neobvyklé. Druh je zkoumán jako potenciální zdroj léků pro snížení výskytu nebo pro zastavení zhoubného bujení nádorů. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu hlošina stříbrná na Wikimedia Commons
Bredbladet sølvblad

Bredbladet sølvblad (Elaeagnus commutata) er en løvfældende busk med en opret vækst. Blomsterne søges meget af bier, og fugle holder meget af bærrene. Beskrivelse Barken er først brun med bronzefarvede hår. Senere bliver den mere glat og grå. Til sidst kan den sprække op og blive furet. Knopperne er spredte og ægformede dækket af bronzefarvede hår. Bladene er ægformede og helrandede. Oversiden er grågrøn og glat, mens undersiden er sølvgrå af hvide hår. Blomsterne sidder 3-4 sammen i små stande ved bladhjørnerne ud langs hele skuddet. De enkelte blomster er gule med sølvgrå yderside og stærkt duftende. Frugterne er ægformede, melede, men spiselige, stenfrugter. Frøene modner godt og spirer villigt i Danmark. Rodnettet består af højtliggende, tykke hovedrødder med ganske få siderødder. Planten danner mange rodskud. Sølvblad har samliv med en art Strålesvamp, som sætter den i stand til at udnytte luftens kvælstof. Højde x bredde og årlig tilvækst: 3 x 3 m (50 x 50 cm/år). Hjemsted Bredbladet sølvblad gror på lysåbne voksesteder i USA og Canada. Det kan være veldrænede lavninger og langs flodbredder, på nordvestvendte skråninger og i skovbryn, hvor den findes sammen med bl.a. amerikansk blomme, Crataegus chrysocarpa, ellebladet bærmispel, Shepherdia argentea og virginsk hæg. Kilder/Eksterne henvisninger Naturbasen - Billeder og udbredelse i Danmark af Bredbladet sølvblad E-Flora BC: Electronic Atlas of the Flora of British Columbia Arkiveret 16. oktober 2017 hos Wayback Machine
Elaeagnus commutata

Elaeagnus commutata, the silverberry or wolf-willow, is a species of Elaeagnus native to western and boreal North America, from southern Alaska through British Columbia east to Quebec, south to Utah, and across the upper Midwestern United States to South Dakota and western Minnesota. It typically grows on dry to moist sandy and gravel soils in steppes, meadows or woodland edges. Description These plants are fast-growing shrubs or small trees growing to 1–4 meters (3+1⁄2–13 ft) tall and 2–5 m width. The leaves are broad lanceolate, 2–7 centimeters (3⁄4–2+3⁄4 in) long, silvery on both sides with dense small white scales. The fragrant flowers are yellow, with a four-lobed corolla 6–14 mm long. The fruits are ovoid drupes 9–12 mm long, also covered in silvery scales. The fruit pulp is floury in texture, and surrounds the single seed. Ecology Sharp tailed grouse and songbirds eat the fruits. This plant is a food source for sharp tailed grouse in the winter. Silverberry is an important food for wildlife and it provides over one quarter of the diet for moose during winter in Montana. It also provides food for deer and elk. It provides cover and nesting sites for mallards and many passerine birds in North Dakota. Uses The species is cultivated as an ornamental plant for its silvery foliage. Both the fruit and seeds of this plant are edible either cooked or raw. The fruit is very astringent unless it is fully ripe. The fruit is a very rich source of vitamins and minerals especially A, C, and E. It is also a fairly good source of essential fatty acids, which are rarely found in fruits. This plant, like legumes, is able to fix nitrogen. When grown in orchards as a companion plant, it has been documented to increase fruit production by ten percent. Traditionally the fibrous bark of this tree has been twisted to make strong ropes, and woven into clothing and blankets According to Arthur W. Bailey, "In rough fescue grasslands, silverberry at 1,000 stems per acre increases forage production." References