NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Krasnokamjanka (rada miejska w Jałcie)

Krasnokamjanka (ukr. Краснокам'янка, ros. Краснокаменка, Krasnokamienka) – osiedle typu miejskiego na Ukrainie, w Autonomicznej Republice Krymu (de iure stanowiącej integralną część państwa ukraińskiego, w 2014 anektowanej przez Rosję i odtąd funkcjonującej jako Republika Krymu), administracyjnie podporządkowane radzie miejskiej w Jałcie. W 2001 liczyło 1056 mieszkańców, wśród których 104 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 856 rosyjski, 59 krymskotatarski, 2 białoruski, 1 ormiański, 33 inny, a 1 osoba się nie zadeklarowała. Według spisu ludności przeprowadzonego przez okupacyjne władze rosyjskie populacja wsi w 2014 wynosiła 1051 osób. Przypisy
Краснокам'янка

Краснока́м'янка (до 1945 року — Кизилта́ш; рос. Краснокаменка, кримс. Qızıltaş) — селище в Україні, у складі Ялтинського району Автономної Республіки Крим. Розташована трохи вище траси Сімферополь-Ялта-Севастополь, за 66 км від Сімферополя, і за 16 км від Ялти (автошлях E105), а також за 6 км від смт Гурзуф. Автобусне і тролейбусне сполучення з Ялтою і Сімферополем, автобусне — з Гурзуфом. Географія Селом тече гірська річка Путамиш. Населення 1024 особи, переважно росіяни і українці. Проживають також кримські татари, греки, вірмени, євреї, караїми, поляки. Селище розташоване поряд із мальовничою скелею Червоний Камінь у межах Гурзуфського амфітеатру. Гурзуфський амфітеатр — долина річки Авунді, захищена гірською дугою, яку утворюють Бабуган-яйла, Гурзуфська і Нікітська яйли. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Історія Червоний Камінь (або Кизил-Таш, Ґелін-Кая) — гігантський блок мармуровидного коричнево-червоного вапняку заввишки 72 м, площею — 125 м². За даними деяких джерел на скелі в середні віки містилося невелике укріплення. Його було зв'язано димовою сигналізацією з такими ж укріпленнями узбережжя і прикривало підступи до перевалу Гурбет-дереб-богаз, який вів у долину річки Кача. З 1981 року на перевалі ведуться археологічні розкопки. У лютому 2014 року окуповане Росією, з 2023 року у складі Ялтинського району, з 2024 року, зі скасуванням смт, отримало статус селища. Економіка Нині в селищі діє відділення радгоспу-заводу «Гурзуф». Навколо селища — виноградні і лавандові плантації, сади. Рельєф місцевості, південна експозиція схилу створюють у цьому районі своєрідний мікроклімат, в умовах якого вирощують мускатні сорти винограду, з якого роблять одне з якнайкращих у світі десертних вин — «Мускат білий Червоного Каменя». Соціальна сфера У селищі діють 1 загальноосвітня школа, дитячий садок, бібліотека, культурний центр, магазини. Туризм Через Краснокам'янку проходить головна туристична стежка на Орман-Кош — високу гірську вершину Кримських гір (1545 м). Примітки
Grand Canyon (Crimea)

The Grand Canyon of Crimea (Ukrainian: Великий каньйон Криму, romanized: Velykyi kanion Krymu; Russian: Большой каньон Крыма, romanized: Bolshoy kanon Kryma) is a canyon located in southern Crimea, an area internationally recognised as part of Ukraine but currently controlled by Russia. The Grand Canyon separates the Ai-Petri and Boyka massifs, and the area of the Grand Canyon zakaznik (nature reserve) is 500 ha (5.0 km2). It has a depth of 320 m (1,050 ft), and its bottom are several springs. Description The Grand Canyon of Crimea was formed around 2 million years ago by a tectonic crack. It is approximately 3 km (1.9 mi) long, and its walls, made of limestone, reach 320 m (1,050 ft) high. At the bottom of the canyon, widths reach as thin as 2 m (6.6 ft). The canyon is located between the Ai-Petri and Boyka massifs. The walls of the canyon are home to a variety of different types of trees and herbs, but are prone to rock slides during dry weather and after rain. On the Boyka side of the canyon is the Cathedral of Christ the Saviour, a ruined church Eastern Orthodox icons are placed. At the bottom of the canyon are a variety of bodies of water, including several springs, for which it is best known. Among its rivers are the Avuzıñ Özen and the Kökköz. The former river itself produces several springs, among them the Pania, Crimea's largest karstic spring. During the dry season, one can venture on from the Avuzıñ Özen to the Cow's Grotto. There are also forests at the Canyon's bottom, inhabited by hedgehogs, badgers, and roes. The canyon's bottom is typically cool, owing to the coverage of yew, oak, and beech forests located on the slopes. One can find rare species of Cypripedium in the canyon. The first person to describe in detail the features of the Grand Canyon of Crimea was Russo-Ukrainian scientist Ivan Puzanov, who explored the canyon in 1925. Puzanov also gave the canyon its name. Legends The Grand Canyon of Crimea is home to several local legends. Prior to his 1925 description of the canyon, Puzanov recorded a local legend from a groundskeeper at Yusupov Palace, who stated, "Our peasants say that at night, wild cries and squeals are heard, and laughter - demons celebrate their weddings then." This legend possibly emerged due to the loud and destructive flooding in the canyon in the aftermath of rain and during the spring, when the Avuzıñ Özen rises by 5 metres. The Postal Oak, located near the Cow's Grotto, is another legendary location. It is a destroyed tree which is said to grant the wishes of those who deposit notes into it. The most significant landmark in the canyon, however, is the Fountain of Youth, or Kara-Gol (Ukrainian: Кара-Голь). The Fountain of Youth, a 5-metre erosion in the Avuzıñ Özen, is thought by local legend to possess rejuvenating powers, and never surpasses 10-13°C (50-55°F). References
Субаткан-яйла

|Координати|Найвища вершина Субаткан-яйла, Сув-Баткан Яйла (кримс. Suv Batqan yayla, інколи Довгору́ківська яйла́) — гірський масив (яйла) у складі Головної гряди Кримських гір. Загальний опис Складається з двох структурних масивів: нижнього, висотою 560—1025 метрів над рівнем моря, і верхнього, представленого височиною Тирке-яйла, висотою близько 1000—1287 метрів над рівнем моря, складених з мармуроподібними вапняками. На сході глибокою долиною річки Бурульча яйла відділена від сусіднього масиву Карабі-Яйла, на заході обривається крутими кам'янистими схилами до долини Салгиру. На півдні межує з масивом Демірджі-яйла (з'єднується з ним вузьким хребтом височини Тирке-яйла), на півночі ж поступово знижується й переходить у долину між Головною та Внутрішньою грядами Кримських гір. У південній частині яйли протікає невелика річка Субаткан. Найвища точка — гора Буки (1023 м). Назва Історично плоскогір'я носило назву Субаткан-яйла за назвою річки Субаткан (Суботхан), що протікає по ньому. Suv batqan кримськотатарською означає «поринаючий у воду». На початку XX століття увійшла в ужиток назва Довгоруківська яйла по імені землевласників Долгорукових, яким належали землі в долині Салгира, що примикають до яйли з заходу. Основні гори Основні гори Субаткан-яйли: Буки (1023 м), Чалбаш (1003 м), Калан-Баїр (914 м), Янкой-Баїр (883 м), Базар-Оба (855 м), Коль-Баїр (818 м). Джерела яйли Джерела: Альошина Вода Ан-Чапі Ені-Сала Кучук-Янкой Чел-Баш Чел-Баш-2 Ярма-Чокрак Ярма-Чокрак-2 У геологів (джерело) Вейрат-Чокрак Кольваїрське джерело Чобан-Су-Ат Джилки-Чокрак Джерело Надії Читліук-Чокрак Печери Посилання Довгоруківська яйла(рос.) Алфавітний покажчик українських назв печер ПЕРЕЛІК класифікованих ПЕЧЕР 1989(рос.) Література Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП «Картографія», Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — 112 с.
Ay Petri yayla

Ay Petri yayla (Crimean Tatar: Ay Petri yaylası; Ukrainian: Ай-Петринська яйла, romanized: Ai-Petrynska yaila; Russian: Ай-Петринская яйла, romanized: Ay-Petrinskaya yayla) is a massif and regional nature reserve (zakaznik) located in Crimea, a region internationally recognised as part of Ukraine but occupied by Russia since 2014. It is one of the yaylas of the Crimean Mountains. Description Ay Petri yayla, though it is a massif, is somewhat more plateau-like than other yaylas of the Crimean Mountains. At its highest peak, Ai-Petri, it reaches up to 1,346 m (4,416 ft). As the yayla approaches the Southern Coast, it drops steeply. Ay Petri yayla is home to a variety of tunnels with a combined length of 1,800 m (5,900 ft), as well as numerous caves. Like other yaylas, Ay Petri yayla has a limestone composition. 12.6% of its surface is covered by forests. Ay Petri yayla is recognised as a regional landscape reserve (zakaznik) of Crimea, including an area of 1,795.5 ha (17.955 km2). The reserve was declared due to the yayla's diversity of flora and fauna, as well as its underground wells which supply water to the nearby population. In addition to Ay Petri yayla itself, there are multiple nature reserves within the yayla, including the Grand Canyon of Crimea. The yayla is part of the Yalta Mountain-Forest Nature Reserve. Environmental concerns regarding Ay Petri yayla have been particularly significant, with Anatoliy Hrytsenko calling on President Viktor Yushchenko to expand environmental protections to clear pollution on the mountain in 2007. In 2014, environmental activists protested plans by the government of Anatolii Mohyliov to expand recreational areas on the yayla, as well as for the removal of areas on the Southern Coast from the Yalta Mountain-Forest Nature Reserve. References
Ай-Петринська яйла

Ай-Пе́тринська яйла́ (кримс. Ay Petri Yaylası) — яйла (плато) в західній частині Головної гряди Кримських гір від гори Ендек до Байдарських Воріт. На південному заході межує з Байдарською яйлою, на північному сході переходить плавно в Ялтинську яйлу. Загальний опис Назва яйли — за найвідомішою вершиною Ай-Петрі (в перекладі — святий камінь, або святий Петр), що височіє над Місхорським курортом. Яйла — популярний об'єкт туризму, там обладнано для відвідування кілька цікавинок: скеля Шишко, Зубці (ай-петринські), п'яний гай сосни кримської. На схилах Ай-Петринської яйли знаходиться найвищий водоспад України — Учан-Су. Західний відріг Ай-Петринської яйли — Сари-Кая. На яйлі в кінці ХІХ — на початку ХХ ст. споруджена снігозатримувальна споруда — Стіна Конраді. Клімат Кліматичні особливості Ай-Петринської яйли характеризуються низькими нічними температурами (влітку до 0°+5°С), частими туманами і сильними вітрами. Плато Ай-Петринської яйли карстове, сума осадів 1020 мм/рік. Найтепліший місяць — липень (t max = +32 °C). Найхолодніший — лютий (t min = −26,5°С). Зима триває з жовтня по травень. Сніг іде з грудня по квітень, лавини бувають у січні-березні. Гірський масив Ай-Петринська яйла — це найдовша яйла в Криму. Названа на честь відомої гори Ай-Петрі (1234 м), хоча на яйлі є гори й вищі (Беденекир, 1301 м). Довжина яйли — близько 25 км. Ширина в найширшій частині (район гори Ай-Петрі) — майже 7 км. Висота яйли коливається в інтервалі 700—1200 м. З давніх часів цілий ряд доріг і стежок перетинають яйлу з півночі на південь, включаючи асфальтовану дорогу Бахчисарай — Ялта. На яйлі, що складається з вапняків, широко розвинені карстові процеси й знаходиться велика кількість печер. У ряді місць у процесі вивітрювання утворилися мальовничі скелі. Флора Флора Ай-Петринської яйли нараховує понад 600 видів, у тому числі 50 видів ендеміків. Домінують осочка степова, ясменник, ковила та ін. Див. також Кримські гори Яйла Ялтинська яйла Бабуган-Яйла Скелі Таракташ Нішан-Кая Галерея Посилання Ай-Петринська яйла [Архівовано 23 вересня 2020 у Wayback Machine.] // ВУЕ Фотографії Ай-Петринської яйли [Архівовано 29 жовтня 2009 у Wayback Machine.] та фотозвіти на Кримській стежинці [Архівовано 30 червня 2021 у Wayback Machine.]. Ай-Петринская яйла — Большой каньон [Архівовано 5 серпня 2009 у Wayback Machine.] Розташування на мапі Перевали Ай-Петринської яйли [Архівовано 3 лютого 2015 у Wayback Machine.] Література Байцар Андрій. Крим. Нариси історичної, природничої і суспільної географії: навч. посіб. Львів. нац. ун-т імені І. Франка. — Львів. : Видавничий центр ЛНУ ім. Івана Франка, 2007. 224 с. Байцар Андрій. Географія Криму.: навч. посібник. Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2017. 358 c Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП «Картографія», Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — 112 с. Ай-Петринська яйла
Massandra Palace

The Massandra Palace is a Châteauesque villa of Emperor Alexander III of Russia in Massandra, at the south coast of Crimea. History Construction of the building started in 1881 and was funded by the son of Mikhail Semyonovich Vorontsov, Semyon Mikhailovich, who had recently returned from the 1877-78 Russo-Turkish War. The construction of the palace that was initially designed by French architect Étienne Bouchard in the Louis XIII style was soon suspended after the death of Prince Semyon Mikhailovich Vorontsov. In 1889 the unfinished palace was bought by the Imperial Domains Agency for Alexander III of Russia. The new owner commissioned his favorite architect Maximilian Messmacher to modernize the villa's design. Although Massandra was listed among imperial residences, no royals ever stayed there overnight (rather preferring the neighboring Livadia Palace). After the October Revolution and before World War II, the residence was used as a government sanatorium "Proletarian Health" for people ill with tuberculosis. After World War II it was used as a state cottage (dacha) under the name "Stalinskaya". After the fall of the Soviet Union, Massandra Palace was used as one of the Ukrainian official residences where the Massandra Accords were signed in 1993. In 2014 after the Russian annexation of Crimea, the residence was taken over by the Russian Presidential Affairs Administration. A bust of Alexander III was unveiled in front of the villa in 2017. Gallery References External links Media related to Massandra Palace at Wikimedia Commons "palace of Alexander III and park, Massandra : palaces". Encyclopedia of Sights. Retrieved 15 February 2013.
Palacio Massandra

El Palacio Massandra es una villa castillo del emperador Alejandro III de Rusia en Massandra, en la costa sur de Crimea. La construcción del edificio comenzó en 1881 y fue financiada por el hijo de Mijaíl Semiónovich Vorontsov, que había regresado recientemente de la guerra ruso-turca de 1877-78.​ La construcción del palacio, inicialmente diseñado por el arquitecto francés Étienne Bouchard en estilo Luis XIII, pronto se suspendió tras la muerte del príncipe Semyon Mikhailovich Vorontsov. En 1889, la Agencia de Dominios Imperiales compró el palacio inacabado para Alejandro III de Rusia.​ El nuevo propietario encargó a su arquitecto favorito, Maximilian Messmacher, la modernización del diseño de la villa. Aunque Masandra figuraba entre las residencias imperiales, ningún miembro de la realeza pasó la noche allí (prefería el vecino Palacio de Livadia).​ Después de la Revolución de Octubre y antes de la Segunda Guerra Mundial, la residencia se utilizó como sanatorio gubernamental "Salud Proletaria" para personas enfermas de tuberculosis. Después de la Segunda Guerra Mundial se utilizó como casa de campo estatal (dacha) con el nombre de "Stalinskaya". Después de la caída de la Unión Soviética, el Palacio Massandra se utilizó como una de las residencias oficiales ucranianas donde se firmaron los Acuerdos de Massandra en 1993. En 2014, después de la anexión rusa de Crimea, la residencia pasó a manos de la Administración de Asuntos Presidenciales de Rusia. En 2017 se inauguró un busto de Alejandro III frente a la villa. Referencias
Palais de Massandra

Le palais de Masandra est une ancienne résidence impériale, entourée d'un parc, située à Massandra, en Crimée. Il a été construit à la fin du XIXe siècle en style Château. Situation Le palais s'élève sur une hauteur au nord de Massandra et est entouré d'un parc de quarante hectares. Histoire Vers 1840, Olga Stanislavovna Narychkina (1802-1861), propriétaire du domaine, fait venir à Massandra le célèbre horticulteur Karl Keebach pour aménager le parc. En 1879, le prince Semion Mikhaïlovitch Vorontsov (1823-1882) commande la construction du palais à l'architecte français Étienne Bouchard dans un style inspiré de la Renaissance française. Les travaux sont suspendus après la mort de l'architecte en 1881, suivie de celle du commanditaire l'année suivante. Le 9 mars 1889, le domaine avec le château inachevé est vendu par la nièce de Vorontsov à l'Agence des domaines impériaux pour la somme d'1 874 050 roubles. Le tsar Alexandre III confie à Maximilian Messmacher, son architecte favori, la tâche d'achever le palais en style Louis XIII. Les travaux reprennent en 1892 et sont toujours en cours quand le souverain meurt deux ans plus tard. La construction se poursuit sous son successeur Nicolas II et s'achève en 1900. Bien que Massandra soit répertoriée parmi les résidences impériales, aucun membre de la famille n'y a jamais séjourné la nuit, lui préférant plutôt le palais voisin de Livadia. De 1929 à 1943, le château abrite le sanatorium « Santé prolétarienne », avant d'être affecté à l'Institut soviétique de recherche sur la vinification et la viticulture en 1944 puis de devenir une datcha d'État en 1948. Après la fin de l'Union soviétique et l'indépendance de l'Ukraine, le palais est transformé en musée en 1992. Des accords y sont signés avec la Russie le 3 septembre 1993. Depuis l'annexion de la Crimée en 2014, le domaine est géré par l'Administration présidentielle russe. En 2017, un buste d'Alexandre III est installé dans les jardins. Galerie Notes et références Références Voir aussi Liens externes Site officiel « Les six plus beaux palais de Crimée », Fenêtre sur la Russie Portail de l’Ukraine Portail de la Russie Portail de la culture russe Portail des arts Portail des musées
Palazzo Massandra

Il Palazzo Massandra era una residenza dell'Imperatore Alessandro III di Russia a Massandra, nella costa sud della Crimea. Storia La costruzione dell'edificio è iniziata nel 1881 ed è stata finanziata dal figlio di Michail Semënovič Voroncov, Semyon Mikhailovič, che era recentemente tornato dalla guerra russo-turca del 1877-78. La costruzione del palazzo, inizialmente disegnata dall'architetto francese Étienne Bouchard in stile Luigi XIII, fu presto sospesa dopo la morte del principe Semyon Mikhailovič Vorontsov. Nel 1889 il palazzo, ancora incompleto, fu acquistato dall'Agenzia dei Domini Imperiali russi (vedi Удельное ведомство) per Alessandro III della Russia. La costruzione è stata rinnovata su disegno dell'architetto russo Maximilian Messmacher. Dopo averlo terminato, è diventata una delle residenze imperiali ufficiali, tuttavia nessun membro della famiglia imperiale era mai rimasto nella residenza durante la notte, preferendo piuttosto il vicino Palazzo Livadia. Dopo la Rivoluzione d'Ottobre e prima della Seconda Guerra Mondiale, la residenza fu utilizzata come sanatorio governativo per la "Salute Proletaria" delle persone affette da tubercolosi. Dopo la Seconda Guerra Mondiale fu usato come cottage di Stato (dacia) sotto il nome di "Stalinskaya". Dopo la caduta dell'Unione Sovietica, il Palazzo Massandra è stato utilizzato come una delle residenze ufficiali ucraine, nella quale sono stati anche firmati gli Accordi di Massandra nel 1993. Nel 2014, dopo l'annessione russa della Crimea, la residenza è stata rilevata dall'Amministrazione per gli Affari Presidenziali russi. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Massandra Collegamenti esterni Sito ufficiale, su worontsovpalace.org.
Palácio de Massandra

O Palácio de Massandra (em russo: Массандровский дворец, em ucraniano: Масандрівський палац) foi uma das residências do imperador Alexandre III da Rússia em Massandra, costa sul da Crimeia. A construção do edifício começou em 1881 e foi financiada pelo filho de Mikhail Semyonovich Vorontsov, Semyon Mikhailovich que retornou havia acabado de retornar da Guerra russo-turca de 1877–1878. A construção do palácio que foi inicialmente projetado pelo arquiteto francês Étienne Bouchard no Estilo Luís XIII foi logo suspensa após a morte do príncipe Semyon Mikhailovich Vorontsov. Em 1889 o palácio inacabado foi comprado pela Agência Imperial dos Domínios Russos (veja Удельное ведомство) por Alexandre III da Rússia. A construção foi renovada no projeto do arquiteto russo Maximilian Messmacher. Após o término da construção, transformou-se em uma das residências oficiais do Imperiado, entretanto nenhum dos membros da família imperial nunca permaneceram na residência durante a noite, preferindo o vizinho Palácio de Livadia. Após a Revolução de Outubro e antes da Segunda Guerra Mundial, a residência foi utilizada como um sanatório governamental "Saúde Proletária" para pessoas doentes com tuberculose. Após a Segunda Guerra Mundial foi usado como um chalé (Datcha) sob o nome "Stalinskaya". Após a dissolução da União Soviética, o Palácio de Massandra foi usado como uma das residências oficiais ucranianas onde foram assinados os Acordos de Massandra em 1993. Em 2014, depois da Adesão da Crimeia à Federação Russa, a residência foi assumida pela Administração de Assuntos Presidenciais da Rússia. Referências
Палата Масандра

Палата Масандра је вила руског цара Александра III у Масандри, на јужној обали Крима. Изградња је отпочела 1881. године, а финансирао ју је син Михаила Семјоновича Воронцова, Семјон Михајлович који се недавно вратио из руско-турског рата 1877-78 . Изградња палате коју је првобитно пројектовао француски архитекта Етјен Бушар у стилу Луја XIII убрзо је обустављена након смрти кнеза Семјона Михајловича Воронцова. Године 1889. недовршену палату купила је руска агенција за царска добра за Александра III. Нови власник је ангажовао свог омиљеног архитекту Максимилијана Месмахера да модернизује дизајн виле. Иако је Масандра била наведена међу царским резиденцијама, ниједна краљевска породица никада није преспавала у њој (префереирали су палату Ливадија). Изградња је завршена 1900. године. После Октобарске револуције и пре Другог светског рата, резиденција је коришћена као владино лечилиште „Пролетерско здравље“ за оболеле од туберкулозе. После Другог светског рата коришћена је као државна викендица (дача ) под именом „Сталинскаја“. Након распада Совјетског Савеза, Масандра је коришћена као једна од украјинских званичних резиденција. У палати су потписани Масандрански споразуми 1993. године. Током 2014. године, након руске анексије Крима, резиденцију је преузела Управа за послове председника Русије. Испред виле је 2017. откривена биста Александра III. Галерија Референце Спољашње везе