NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дача Виктория

Дача Виктория («бывшая дача Соломона Крыма», также дача «Отрада») — комплекс памятников местного значения в Феодосии. Состоит из главного и гостевого корпусов, а также ограждения и малых архитектурных форм. Здание построено в 1914 году. История В конце XIX века в Феодосии, согласно переписи населения, насчитывалось 144 представителя династии Крым. Все они были родственниками и членами одной семьи. Самым известным представителем династии был Соломон Самуилович Крым. Семье Крым принадлежали коммерческий банк, пароходная компания и другие крупные объекты. Соломон Крым был председателем 2-го Крымского краевого правительства, инициатором основания Таврического университета; караим по происхождению, участник и проводник караимского движения в Крыму и в изгнании, сын известного в XIX веке городского головы Феодосии. Дача Соломона Крыма называется дача «Виктория» — «Победа». Но кроме названия «Виктория» в источниках встречается и ещё одно имя дачи — «Отрада». Рядом на проспекте Айвазовского расположена другая собственность Соломона Крыма — Дача Милос. Возведение особняка началось в 1912 году. Строительство было закончено в 1914 году, дату подтверждают римские цифры на фасаде здания (MCMXIV). Дача построена по проекту известного ялтинского архитектора Николая Петровича Краснова. При Советской власти дача перешла в государственную собственность. В доме разместился санаторий. В период Великой Отечественной войны, здание существенно пострадало. Восстановление проводилось по проекту архитекторов Ю. Ф. Коломийченко и А. Коломийченко. В бывшем особняке «Отрада» в течение многих лет располагался лечебный корпус № 5 санатория «Восход». Сегодня дача находится в собственности частных инвесторов. Санаторий оперирует лишь пристройкой, в которой расположена соляная пещера. Летом в здании дачи располагается кинотеатр и общественный туалет. Здание находится в очень плохом состоянии и нуждается в реконструкции. Архитектура Дача «Виктория» построена в средневековой испано-мавританском стиле с большим количеством лепнины и резьбы по камню. Каменщиком был феодосийский мастер Ян Фока. Главная особенность фасада — орнамент — сочетает традиционные архитектурные фигуры крымского Средневековья. Украшают здание дачи окна с тремя и пятью частями и колоннами ионического ордера. Выделяется также квадратная башня. Фасад дачи могло украшать мозаичное панно с пейзажами Феодосийского залива. Панно было изготовлено в Италии, но впоследствии его место заняла красная плитка в шашечку, так как при перевозке во время Первой мировой войны корабль с панно подорвался на мине и затонул. Примечания Литература Крым. Архитектура, памятники: фотоальбом. Авт. Фото Г. Т Папикьян. Авт. текста В. И. Тимофеенко. — Киев: Мистецтво, 1991; Гармаш П. Э. Путеводитель по Крыму. — Симферополь, 1996. Кизилов М. Б. Соломон Крым в воспоминаниях современника: мемуары Винцентия Томашевича (1909—1915). «Историческое наследие Крыма», 2005, № 10 / есть электронная версия на сайт Республиканского комитета по охране культурного наследия Автономной Республики Крым См. также Дача Вилла Дача Милос Бахчисарайский парк миниатюр
Дача Вікторія

Дача Вікторія (колишня дача Соломона Крима, також дача «Отрада») — комплекс пам'яток національного значення у Феодосії. Складається з головного та гостьового корпусів, а також огорожі та малих архітектурних форм. Будівля зведена у 1914 році. Історія Наприкінці 19 століття в Феодосії, згідно з переписом населення, налічувалося 144 представники династії Крим. Усі вони були родичами та членами однієї сім'ї. Найвідомішим представником династії був Соломон Самуїлович Крим. Родині Крим належали комерційний банк, пароплавна компанія та інші великі об'єкти. Соломон Крим — був головою 2-го Кримського крайового уряду, ініціатором заснування Таврійського університету; караїм за походженням, учасник і провідник караїмського руху в Криму та в екзилі, сином відомого в XIX столітті міського голови Феодосії. Дача Соломона Криму називається дача «Вікторія» — «Перемога». Але крім назви «Вікторія» в джерелах зустрічається і ще одне ім'я дачі — «Отрада». Поруч на проспекті Айвазовського розташована інша власність Кримів — Дача Мілос. Зведення маєтку почалося у 1912 році. Будівництво було закінчене в 1914 році, дату підтверджують римські цифри на фасаді будівлі (MCMXIV). Дача побудована за проєктом відомого ялтинського архітектора Миколи Петровича Краснова. За Радянської влади дача перейшла у державну власність. У будинку розмістився санаторій. В період Німецько-радянської війни, будівля істотно постраждала. Відновлення проводилося за проєктом архітекторів Ю. Ф. Коломійченка та А. З. Коломійченка. У колишньому особняку «Отрада» протягом багатьох років розташовувався лікувальний корпус № 5 санаторію «Восход». Дача знаходиться у власності приватних інвесторів. Санаторій оперує лише прибудовою, в якій розташована соляна печера. Влітку в будівлі дачі розташовується кінотеатр і громадський туалет. Будівля перебуває у дуже поганому стані та потребує реконструкції. Архітектура Дача Вікторія побудована у середньовічному іспано-мавританському стилі з великою кількістю ліпнини та різьблення по каменю. Каменярем був феодосійський майстер Ян Фока. Головна особливість фасаду — орнамент — поєднує традиційні архітектурні фігури кримського Середньовіччя. Прикрашають будівлю дачі вікна з трьома та п'ятьма частинами та колонами іонічного ордера. Вирізняється також квадратна башта. Фасад дачі мало прикрашати мозаїчне панно з краєвидами Феодосійської затоки. Панно було виготовлено в Італії, але згодом його місце зайняла червона плитка в шашечку, при перевезенні під час Першої світової війни корабель з панно підірвався на міні й затонув. Примітки Література Крым. Архитектура, памятники: фотоальбом. Авт. Фото Р. Т. Папикьян. Авт. текста В. И. Тимофеенко. — Київ: Мистецтво, 1991;(рос.) Гармаш П. Е. Путеводитель по Крыму. — Сімферополь, 1996.(рос.) Кизилов М. Б. Соломон Крым в воспоминаниях современника: мемуары Винцентия Томашевича (1909—1915). «Историческое наследие Крыма», 2005, № 10 / є електронна версія на сайт Республіканського комітету з охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим (рос.) Див. також Дача Вілла Дача Мілос Бахчисарайський парк мініатюр
Сурб-Урбат

Армянская церковь Сурб Урбат. входит в список объектов культурного наследия Крыма. Постановление Совета Министров УССР от 06.09.1979 № 442. Дата основания: XIV-XV вв. История В селе Тополевка (бывшие Топти, Топли, Топлу) Белогорского района Автономной республики Крым сохранились остатки двух армянских церквей, которые относятся к XIV веку. Одна из них — Сурб Урбат (святой Пятницы) находится на юго-восточной окраине села Тополевка. Это древнее сооружение представляет собой интереснейший образец средневекового христианского зодчества в Крыму, и свидетельствует о некогда многочисленном армянском населении этой местности. Этот вывод соответствует свидетельству средневековых армянских источников. Церковь Сурб Урбат расположена на невысоком холме. Точная дата основания церкви неизвестна, хотя надпись на армянском на западной стене церкви свидетельствует о ее восстановлении в 1702 году: Сей божественный прославленный храм, Что есть образ армянского народа, Заново возобновлен с основ Данью милостью крымской земли, Во имя святой девы пятничной Под начальством Акоба — мудрого учителя И надзирательством магдеси Иоаннеса И магдеси Айгина из Кафы, Руками каменщиков Григора и Тонакакна, В наслаждение священника тер Вардана, Дьякона Саргиса в лета 1151 армянского (1702). Восстановление церкви в 1702 году позволяет ориентировочно отнести дату её основания к XIV—XV вв., то есть до периода, когда армянская колония в Крыму переживала наивысший расцвет. Это предположение подтверждается и тем, что на территории села Тополевка ещё сохранились хачкары (крест-камни) с армянскими надписями XIV—XVI веков, что в свою очередь свидетельствует о наличии многолюдного армянского населения в селе в тот период. Служба в церкви Сурб Урбат прекратилась в конце XVIII века, после выселения христиан из полуострова. Согласно свидетельству О. В. Суворова из посёлка Топли в 1778 году было выселено 212 армян. В самом начале XIX века село было заселено греками, переселенцами из Малой Азии. Современность Сегодня церковь находится в аварийном состоянии. Сооружение нуждается в неотложной и скорейшей реставрации. В 1999-2000 годах рухнули западные части свода и кровли. На северной стене образовалась глубокая трещина. Трещины различных размеров имеются и на других стенах. Фотогалерея Ссылки Армянская энциклопедия фонда «Хайазг» «Прошлое Тавриды: Краткий исторический очерк» (Киев, 1906; 2-е изд., доп. — Киев, 1914), разд. XVII.
Вірменська церква Сурб Урбат

Вірменська церква Сурб Урбат 1702 р. (в ім׳я св. Параскеви П׳ятниці) входить до списку об׳єктів культурної спадщини АР Крим. Постанова Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442. Дата заснування: XIV-XV ст. Історія В селі Тополівці (колишні Топти, Топли, Топлу) Бєлогорського району Автономної республіки Крим збереглись залишки двох вірменських церквов, які відносяться до XIV ст. Одна з них Сурб Урбат (св.П׳ятниці) знаходиться на південно-східній околиці села Тополівка. Ця давня споруда являє собою найцікавіший зразок середньовічного християнського зодчества в Криму, і свідчить про колись численне вірменське населення цієї місцевості. Цей висновок відповідає свідченням середньовічних вірменських джерел. Церква Сурб Урбат розташована на невисокому пагорбку. Точна дата заснування церкви невідома, хоча напис вірменською на західній стіні церкви свідчить про її відбудову у 1702 році: “Сей божественный прославленный храм, Что есть образ армянского народа, Заново возобновлен с основ Данью милостью крымской земли, Во имя святой девы пятничной Под начальством Акоба – мудрого учителя И надзирательством магдеси Иоаннеса И магдеси Айгина из Кафы, Руками каменщиков Григора и Тонакакна, В наслаждение священника тер Вардана, Дьякона Саргиса в лета 1151 армянского (1702)”. Відновлення церкви у 1702 році дозволяє орієнтовно віднести її заснування до XIV-XV ст.., тобто до періоду, коли вірменська колонія Криму переживала найвищий розквіт. Це припущення підтверджується і тим, що на території села Тополівки, ще збереглись хачкари (хрест-каміння) з вірменськими написами XIV-XVI століть, що в свою чергу свідчить про наявність багатолюдного вірменського населення в селі в той період. Служба у церкві Сурб Урбат припинилась наприкінці XVIII століття, після виселення християн із півострова. Згідно свідчень О.В. Суворова з селища Топли у 1778 році було виселено 212 вірмен. На самому початку XIX століття село було заселено греками, переселенцями із Малої Азії. Сучасність Сьогодні церква знаходиться в аварійному стані. Споруда потребує невідкладної і якнайшвидшої реставрації. В 1999-2000 роках завалилися західні частини склепіння і покрівлі. Кам׳яні блоки склепіння, що впало, знаходяться всередині церкви. На північній стіні утворилась глибока тріщина. Тріщини різних розмірів наявні й на інших стінах. Природно, що в таких умовах процес руйнування збільшується швидкими темпами, що невдовзі призведе до повного руйнування цієї середньовічної пам׳ятки. Світлини Посилання Вірменська енциклопедія фонду «Хайазг» «Минуле Тавриди: Короткий історичний очерк» (Київ, 1906; 2-е вид., доп. — Київ, 1914), розд. XVII. Див. також Вірменська культурна спадщина в Криму
Башня Паскуале Джудиче

Башня Пасквале (Паскуале) Джудиче — памятник архитектуры государственного значения, входит в комплекс Судакской крепости, расположенной на Крепостной горе в городе Судак, в Крыму. Описание Северо-восточная линия Судакской крепости насчитывает семь башен: пять, которые в определённой степени сохранились и две, от которых остались лишь фундаменты. Паскуале Джудиче — боевая башня, которая хорошо сохранилась; расположена между Безымянной и Круглой (Полукруглой). В сторону главных ворот, на расстоянии 11,5 метров и 6,5 метров от разрушенной башни в крепостной стене находится семь узких прорезей бойниц, которые расширяются с внутренней стороны в ниши для стрелков из лука и арбалетов. Прорези бойниц в башне и в стене шириной 15 см, ширина ниш — от 1 до 2 и более метров, высота от 1,3 до 2,1 м. Башня трёхстенная, четырёхъярусная; длина северной стены башни Джудиче по внутреннему обмеру равна 4,6 м, восточной и западной 4,5 м. Вход не с земли, а из стены — на уровне второго яруса. Нижний ярус — склад оружия, зимой служил караульным помещением, с камином для обогрева. Второй ярус был боевым: его узкие вертикальные амбразуры предназначены для стрельбы из луков и арбалетов. Окна, в стенах третьего этажа, широкие и прямоугольные — для стрельбы из баллист. Верхний (четвертый) ярус защищен мерлонами. Генуэзцы в каждое оборонительное сооружение вмуровывали закладные плиты, на которых содержалась информация о ходе строительства и принадлежности строения. На башне Паскуале Джудиче сохранилась геральдическая плита с именем консула Паскуале Джудиче и датой: 1392 год. В верхней части которой несколько строк латинского текста: В нижней части плиты находится поле, где изображены три щита с гербами. На центральном щите — герб Генуи, слева от него — герб генуэзского дожа, справа герб рода, из которого происходил консул, построивший башню — рода Джудиче. Поле, в котором находятся гербы, заполнено своеобразным орнаментом, который получил у искусствоведов наименование «сельджукского стиля», распространенный в Малой Азии в период турок-сельджуков, характерный для искусства стран Византии и Закавказья XII-XV веков. Такой орнамент на плитах западноевропейского происхождения свидетельствует о том, что плиты изготавливались местными мастерами из греческих или армянских ремесленных артелей, а также из местных жителей составлялись артели, выполнявшие строительные работы; итальянцы были лишь заказчиками сооружений. В 1930 году Пасквале Джудиче описана А. А. Фоминым, а в 1984 году археологически исследовалась И. А. Барановым. Галерея См. также Генуэзская крепость (Судак) Примечания Источники Лезина, И. Н. «От Белогорска до Судака». — Симферополь, 1978. Тимиргазин, А. Д. «Судак. Путешествия по историческим местам». — Симферополь, 2000. Полканов, А. И. и др. «Судак: Путеводитель». — Симферополь, 2007. «Судак. Новый Свет: Краткий путеводитель». — Севастополь, 2007.
Башта Пасквале Джудиче

Башта Пасквале (Паскуале) Джудиче — пам'ятка архітектури національного значення № 010071/5, входить до комплексу Судацької фортеці, розташована на Фортечній горі у місті Судак. Згідно з Переліком об'єктів нерухомої спадщини Судацької фортеці Національного заповідника «Софія Київська», башта має порядковий номер 12. Опис Північно-східна захисна лінія Судацької фортеці налічує сім веж: п'ять, які певною мірою збереглися та дві, від яких залишилися лише фундаменти. Пасквале Джудиче — бойова вежа, яка добре збереглася; розташована між Безіменною та Круглою (Напівкруглою). У бік головних воріт, на відстані 11,5 м і 6,5 м від зруйнованої вежі у фортечній стіні знаходиться сім вузьких прорізів бійниць, що розширюються із внутрішньої сторони у ніші для стрільців з лука і арбалетів. Прорізи бійниць у вежі і в стіні завширшки 15 см, ширина ніш — від 1 до 2 і більше метрів, висота від 1,3 до 2,1 м. Башта трьохстінна, чотириярусна; довжина північної стіни вежі Джудиче по внутрішньому обміру дорівнює 4,6 м, східної та західної — по 4,5 м. Вхід не із землі, а із стіни — на рівні другого ярусу. Нижній ярус — склад зброї, взимку служив караульним приміщенням, з каміном для обігріву. Другий ярус був бойовим: його вузькі вертикальні амбразури призначені для стрільби з луків і арбалетів. Вікна, у стінах третього поверху, широкі та прямокутні — для стрільби з баліст (велетенські арбалети для метання колод та кам'яних ядер). Верхній (четвертий) ярус захищений мерлонами. Генуезці у кожну оборонну споруду вмуровували заставні плити, на яких містилася інформація про час будівництва та приналежність будови. На башті Пасквале Джудиче збереглася геральдична плита з ім'ям консула Паскуале Джудиче та датою 1392 рік, у верхній частині якої декілька рядків латинського тексту: У нижній частині плити знаходиться поле, де зображено три щити з гербами. На центральному щиті — герб Генуї, зліва від нього — герб генуезького дожа (вищого адміністративного голови генуезької республіки), праворуч герб роду, з якого походив консул, що побудував вежу, — роду Джудиче. Поле, у якому розташовані герби, заповнене своєрідним орнаментом, який отримав у мистецтвознавців найменування «сельджуцького стилю», поширений у Малій Азії в період турків-сельджуків, характерний для мистецтва країн Візантії і Закавказзя XII—XV століть. Такий орнамент на плитах західноєвропейського походження свідчить про те, що плити виготовлялися місцевими майстрами з грецьких або вірменських ремісничих артілей, а також з місцевих жителів складалися артілі, що виконували будівельні роботи; італійці були лише замовниками споруд. У 1930 році Пасквале Джудиче описана А. А. Фоміним, а у 1984 році археологічно досліджувалася І. А. Барановим. Галерея Див. також Генуезька фортеця (Судак) Примітки Джерела Лезина, И. Н. От Белогорска до Судака. — Симферополь, 1978. (рос.) Полканов, А. И. и др. Судак: Путеводитель. — Симферополь, 2007. (рос.) Судак. Новый Свет: Краткий путеводитель. — Севастополь, 2007. (рос.) Тимиргазин, А. Д. Судак. Путешествия по историческим местам. — Симферополь, 2000. (рос.)
Дом-музей Н. З. Бирюкова

Дом-музей Николая Зотовича Бирюкова — музей советского писателя Н. З. Бирюкова (1912—1966), лауреата Сталинской премии за 1950 год за роман «Чайка» (1945). Находится в Ялте (Крым), Красноармейская улица, 5, литер «А». История Инициатором создания литературно-мемориального музея в городе Ялта стала супруга художника Анна Ильинична. Дом писателя передан под музей через четыре года после его смерти. Музей открыл свои двери перед посетителями 14 (по другим данным 15) ноября 1970 года. Особенности экспозиции музея Музей размещается в доме, где писатель провёл свои последние годы жизни. Дом писателя был возведён по эскизам, созданным будущим владельцем совместно с архитектором З. В. Перимиловским. Строительство двухэтажного особняка продолжалось в течение 1959 года и учитывало потребность Николая Зотовича в свободном передвижении по комнатам, поскольку писатель с 18 лет боролся с тяжёлой болезнью, которая лишила его возможности полноценно двигаться. Посетителям открыли свои двери библиотека писателя, столовая, веранда, рабочий кабинет. Интерьер комнат остался в том виде, который они имели во времена проживания своего известного владельца. Здесь можно увидеть рукописи Н. З. Бирюкова с его правками и пометками, собрание книг, письменные принадлежности и личные вещи писателя. При музее благоустроен сад. Также в музее есть экспозиция фарфоровой посуды XIX—XX века, созданной руками крымских мастеров. Источники Дом-музей Н. Бирюкова в Ялте — адрес, фото, описание Дом-музей Н. З. Бирюкова _ Литературный досуг Дом-музей Н. Бирюкова в Ялте
Будинок-музей М. З. Бірюкова

Будинок-музей Миколи Зотовича Бірюкова — музей радянського письменника Миколи Бірюкова, лауреата Сталінської премії 1950 року за повість «Чайка» — відчинив свої двері перед відвідувачами 14 (за іншими даними 15) листопада 1970 року. Ініціатором створення літературно-меморіального музею в місті Ялта стала дружина митця Ганна Іллівна. Особливості експозиції музею Будинок, на базі якого створено музей, — місце, де письменник провів свої останні роки життя. Цікавим фактом є те, що майбутній власник, разом з архітектором З. Перимиловським створював ескізи для своєї майбутньої домівки. Будівництво двоповерхового маєтку тривало протягом 1959 року та враховувало потребу Миколи Зотовича вільного пересування кімнатами, оскільки письменник із 18 років боровся з важкою хворобою, що позбавила можливості повноцінно рухатися. Через чотири роки після смерті митця приміщення передано під музей. Так, зокрема, перед очима відвідувачів відчиняє свої двері бібліотека письменника, їдальня, веранда робочий кабінет та сад. Інтер'єр кімнат залишився у тому вигляді, який вони мали за часів проживання свого відомого власника. Тут можна побачити рукописи Миколи Зотовича з його правками та нотатками, зібрання книг, письмове приладдя та особисті речі письменника. Також в музеї є експозиція фарфорового посуду XIX-XX ст. створена руками кримських майстрів. Джерела Дом_музей_Н.Бирюкова
Дом-музей академика А. Н. Бекетова в Алуште

Дом Беке́това (Дом-музей академика А. Н. Бекетова) — дом известного русского и советского архитектора, академика Алексея Бекетова в Алуште. Построен в 1898 году. Объект культурного наследия народов России регионального значения, охраняется государством. История Семья выдающегося мастера архитектурного дела каждое лето бывала в Крыму, потому что его отец, профессор Харьковского университета химик Бекетов Николай Николаевич, имел небольшое имение, где выращивал виноград, в западной части Алушты Профессорском уголке — любимом месте отдыха представителей тогдашней науки и художников. Также В 1895 году Николай Николаевич подарил сыну участок земли, на которой последний возводит дом по собственному проекту. Дача Алексея Николаевича имеет два этажа, построена из отесанных камней, имеет по бокам двухъярусные деревянные веранды-галереи. Благодаря удачному проектированию и имеющейся асимметрии, дом выглядит небольшим, уютным и компактным. Крыльцо первого этажа с террасой резными деревянными колоннами с капителями. Штрихом в отделке карнизов дома являются горизонтальные пояс традиционные «сухарики» и ионики. Парапеты здания украшены зубцами, напоминающими ласточкин хвост. Крыша дома многоярусная, покрыта металлическими листами и имеет четыре машикули (башни). Сегодня дача Алексея Николаевича Бекетова — это мемориальный дом-музей, который находится в г. Алушта по адресу ул. Комсомольская, 4, у подножия холма и является частью Государственного бюджетного учреждения культуры Республики Крым «Алуштинский литературно-мемориальный музей С. Н. Сергеева-Ценского». Совместно с другими учреждениями науки и культуры музей организует конференции, чтения, камерные концерты. Примечания Литература Хливнюк А. В. Культурное наследие Крыма / составление: А. В. Хливнюк. — Симферополь: Н.Оріанда, 2015. — 160 с. — 500 экз. — ISBN 9785990746909. Ссылки Дача Бекетова на портале «А-а-ах!»
Дача Бекетова

Дача Бекетова — будинок відомого українського архітектора Олексія Миколайовича Бекетова, побудований у 1898 році в Алушті. З 2014 року окупований Росією. Знаходиться на вулиці Комсомольській, 4. Історія Сім'я видатного харківського архітектора, академіка Олексія Миколайовича Бекетова щоліта відпочивала в Криму, де його батько, професор Харківського університету хімік Микола Миколайович, мав невеликий маєток, де вирощував виноград, у західній частині Алушти Професорському куточку. 1895 року Микола Миколайович подарував синові ділянку землі, на якій Олексій Бекетов зводить будинок за власним проєктом. Архітектура будівлі Дача Олексія Миколайовича має два поверхи, збудована з тесаного каміння, та має з боків двоярусні дерев'яні веранди-галереї. Завдяки вдалому проєктуванню і наявній асиметрії, будинок виглядає невеликим, затишним і компактним. Ґанок першого поверху з терасою різьбленими дерев'яними колонами з капітелями. Штрихом в оздобленні карнизів будинку є горизонтальний пояс традиційних «сухариків» та іоніки. Парапети будівлі оздоблені зубцями, що нагадують ластівчаний хвіст. Дах будинку багатоярусний, вкритий металевими листами та має чотири машикулі (вежі). Будинок у ХХІ столітті З 2014 року дача видатного українського архітектора тимчасово окупована Росією. Там працює «будинок-музей Олексія Бекетова», який є частиною комплексу музею російського письменника С. М. Сергєєва-Ценського. Галерея Використані джерела Підготовлено за матеріалами: «Культурное наследие Крыма», в-во Н.Оріанда, Сімферополь 2011 р. — 137 с. http://a-a-ah.ru/dacha-alekseya-beketova(рос.)[недоступне посилання з серпня 2019]