NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lago Koyashskoye

O lago Koyashskoye (em russo: Кояшское озеро, transl. Koiashskoe ozero; em ucraniano: Кояське озеро, transl. Koiaske ozero) ou Opukskoye (em russo: Опукское озеро, transl. Opukskoe ozero; em ucraniano: Опуцьке озеро, transl. Oputske ozero; em tártaro da Crimeia: Opuk gölü) é um lago salgado na costa da península de Querche, na Crimeia, separado do mar Negro por uma fina faixa de terra. O lago encontra-se dentro da Reserva Natural de Opuksky e tem 3,84 quilómetros de comprimento, 2,81 quilómetros de largura e um metro de profundidade. O lago tem a particularidade de ter uma coloração rosa a escarlate, dependendo da luz, devido à presença de algas microscópicas do género Dunaliella que vivem na água. Quando a água evapora, o sal no lago cristaliza sobre as pedras e as margens, produzindo pedras de cristal e um cheiro de violeta. Este local é considerado curativo e é apreciado por alguns moradores locais. Não é amplamente conhecido pelos turistas. Ver também Lago Lemúria Lago Hillier Referências Ligações externas «Recursos hídricos do distrito de Leninsky» (em russo) «Lago Koyashskoye na Crimeia» (em russo) «Imagens do lago Koyashskoye» (em inglês)
Кояшское озеро

Коя́шское озеро (также Опукское, Альчин, Элкенское, Элкинское, Элькинское, Соленое; укр. Кояське озеро, Опуцьке озеро, крымскотат. Qoyaş gölü, Opuk gölü, Къояш голю, Опук голю) — солёное озеро морского происхождения на южном побережье Керченского полуострова, располагается в пределах территории Ленинского района. Площадь — 5,01 км². Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — бессточное. География Входит в Керченскую группу озёр. Длина — 3,84 км. Ширина макс — 2,81 км, средняя — 1,2 км. Площадь водосбора — 23 км², средняя глубина — 0,75 м, наибольшая — 1,0 м. Длина береговой линии — 10 км. Ближайшие населённые пункты: сёла Борисовка и Яковенково расположены северо-восточнее озера. Озеро является лечебным и используется для рекреации. Кояшское озеро отделено от Чёрного моря узким перешейком. Озёрная котловина водоёма неправильной округлой удлинённой формы вытянутая с севера на юг с извилистой береговой линией. Юго-западная часть озера частично отделена от большей части водоема косой с отмелями и называется Малое Элькинское озеро. Западнее в непосредственной близости расположено Узунларское озеро и гора Приозёрная (44 м), восточнее мыс и гора Опук (185 м). По северной и восточной береговым линиям озера проходит дорога местного значения сообщения идущая по южному побережью Керченского полуострова со стороны села Яркое до мыса Опук, что расположен восточнее озера. Озеро зарастает водной растительностью преимущественно на опреснённых участках — в лагунах у пересыпей, в устьях впадающих балок, в зоне выходов подземных вод. Тут интенсивно развиваются различные водоросли, вплоть до цветения воды. Среднегодовое количество осадков — 400—450 мм. Питание: поверхностные и подземные воды Причерноморского артезианского бассейна. Охрана и значение Озеро вместе с близлежащими объектами входят в Опукский природный заповедник и водно-болотное угодье международного значения «Аквально-прибрежный комплекс мыса Опук», созданный в 1998 году, с общей площадью 1 592,3 га. Кояшское озеро — одно из 6 озёр Крыма (другие — Ачи, Бакальское озеро, Малое Элькинское озеро, Сасык, Чокракское), которое входит в состав природоохранного объекта. Является источником целебных грязей. Примечания Источники Топографическая карта. Лист L-37-097. Издание 1993 года. Ресурсы поверхностных вод СССР. Том 6: Украина и Молдавия. Выпуск 4: Крым. Под. ред. М. М. Айзенберга и М. С. Каганера. — Л. Гидрометеоиздат. 1966. С. 75 ГНПП Картография (Атлас географии Украины), 2003 г.
Kojaske saltsjö

Kojaske saltsjö (ukrainska: Кояське озеро) är en periodisk saltsjö längs sydkusten av Kertjhalvön på Krimhalvön. Den är omkring fyra kilometer lång och två kilometer bred och skild från Svarta havet med en smal landremsa. Sjön är känd för sin rosa till scharlakansröda färg som varierar med årstiden och ljuset och beror på mikroskopiska alger och små kräftdjur i vattnet. Vattendjupet varierar med årstiden, men är aldrig mer än en meter. När vattennivån är som högst blir ett landområde i sjön avskuret av vattnet och blir en ö. När vattnet avdunstar bildas saltkristaller med en doft av viol på stranden och stenarna. Sjöns vatten anses ha hälsobringande egenskaper och det utnyttjas av lokalbefolkningen, men den är ingen turistdestination. Källor
Кояське озеро

Коя́ське (кримс. Qoyaş gölü, Küneş göl — «Сонячне озеро»; також Опуцьке, Альчина, Елкенське, Солоне) — солоне озеро морського походження на південному узбережжі Керченського півострова, розташовується в межах території Керченського району. Площа — 5,01 км. Походження — лиманове. Група гідрологічного режиму — безстічне. Географія Входить в Керченську групу озер. Довжина — 3,84 км. Максимальна ширина — 2,81 км, середня — 1,2 км. Площа водозбору — 23 км, середня глибина — 0,75 м, найбільша — 1,0 м. Довжина берегової лінії — 10 км. Найближчі населені пункти: села Борисівка і Яковенкове розташовані на північний схід від озера. Озеро є лікувальним і використовується для рекреації. Озеро має незвичайне рожеве забарвлення і є джерелом цілющих грязей. Це тому, що на його дні розташований сплячий грязьовий вулкан, у якому знайшла собі ідеальне життєве середовище водорість Дуналіелла Саліна, в процесі життєдіяльності якої виробляється бета-каротин. Саме від неї червоніють вода і сіль Кояського озера. Другою причиною називають поширення рачків Артемія, що мешкає у солоних озерах, здатен вижити навіть за високого вмісту солі у воді, й саме йому треба завдячувати лікувальними властивостями грязей озера. Концентрація солі в озері становить у середньому 36 проміле, що в двадцять разів більше за солоність Чорного моря. Наприкінці липня мінералізація стає ще більшою, і доходить до 390 грам солі на літр води. Кояш — найсолоніше озеро Криму. За оцінками науковців, запаси цінного мулу на дні цього озера становлять 1,7 мільйона кубічних метрів. Водна рослинність тут поширена переважно на опріснених ділянках — в лагунах пересипів, у прилеглих до озера балках, у зонах виходу підземних вод. Середньорічна кількість опадів — 400—450 мм. Живиться озеро водами нечисленних малих річок, що впадають у нього та підземними водами. Кояське озеро відокремлене від Чорного моря вузьким перешийком. Озерна улоговина має неправильну круглу форму, витягнута з півночі на південь. Коса відгороджує південно-західну частину озера від основної — це Мале Елькенське озеро. На захід від озера Кояш розташоване Узунларське озеро та гора Приозерна (44 метри). На південний схід — гора Опук (185 метрів) і однойменний мис. Охорона Кояське — одне з шести озер Криму, що має природоохоронний статус. Озеро разом з прилеглими об'єктами входять в Опуцький природний заповідник і водно-болотного угіддя міжнародного значення «Аквальний-прибережний комплекс мису Опук», створений в 1998 році, із загальною площею 1 592,3 га. Примітки
FC Feniks-Illichovets Kalinine

FC Feniks-Illichovets Kalinine (Ukrainian: Фенікс-Іллічовець (also Фенікс-Іллічiвець); Russian: Феникс-Ильичёвец) was a Ukrainian football club based in Kalinine which is located south-west of Dzhankoy (in the Crimea region). History The team was winner of the Crimea championship in 2005, its bronze medallist in 2004 and 2006 and silver medallist of the Ukrainian amateur championship in 2005. In 2006/07 season they played in the Ukrainian Second League (group B), became runners-up and were promoted to the First League. They participated in the Ukrainian First League until the club folded and withdrew from the competition during the winter break of the 2010–11 Ukrainian First League season. The club attempted to reform at the end of 2010 as FC Zhemchuzhyna (Perlyna – in Ukrainian), in Yalta, Ukraine but the PFL did not allow for the transfer to occur. The club's president was Andrey Ryumshin. League and cup history (Ukraine) Head coaches Oleksandr Haidash (2008–09) Ivan Maruschak (2010–2011) Honours Crimea championship (Ukrainian Lower League Tier) 2005 See also FC Yalos Yalta FC Zhemchuzhyna Yalta References
Feniks-Iljitsjovets

Feniks-Iljitsjovets (Oekraïens: Фенікс-Іллічовець (ook Фенікс-Іллічiвець); Russisch: Феникс-Ильичёвец) is een voormalige Oekraïense voetbalclub uit Kalinino in de Krim. De club werd in 2000 opgericht en speelde Yuniststadion dat aan 1050 toeschouwers plaats biedt. In 2007 werd de club tweede in de Droeha Liha C en promoveerde naar de Persja Liha. Daar werd in 2009 met een dertiende plaats de hoogste klassering behaald. In 2010 kwam de Feniks-Illitsjivets Kalinine in de financiële problemen en de club trok zich begin 2011 terug uit de competitie en ging failliet. In december 2010 werd gepoogd om een doorstart te maken als FK Zjemtsjoezjina maar de Oekraïense voetbalbond stond dat niet toe.
Feniks Kalinine

Feniks Kalinine (ukr. Футбольний клуб «Фенікс» Калініне, Futbolnyj Kłub "Feniks" Kalinine; ros. «Феникс» Калинино, krym. Feniks Kalinino) – ukraiński klub piłkarski z siedzibą w Kalinine w rejonie krasnohwardyjskim w Republice Autonomicznej Krymu. Założony w roku 2000 jako Feniks. Status klubu profesjonalnego uzyskał w 2006 roku. Do marca 2011 występował w rozgrywkach ukraińskiej Pierwszej Lihi. Historia Chronologia nazw: 2000–2003: Feniks Kalinine (ukr. «Фенікс» Калініне) 2004–2011: Feniks-Illiczoweć Kalinine (ukr. «Фенікс-Іллічовець» Калініне) 2013–...: Feniks Kalinine (ukr. «Фенікс» Калініне) Piłkarski Klub Feniks Kalinine został założony w 2000 roku na bazie zespołu sportowego ze wsi Kalinine w rejonie krasnohwardyjskim w Republice Autonomicznej Krymu. W rozgrywkach rejonowych klub zdobył wszystkie honorowe tytuły. Po tym zdecydowano zgłosić klub do rozgrywek Mistrzostw Krymu. W pierwszym sezonie zajął 11. miejsce z 20. Następnego sezonu klub już nie uczestniczył w rozgrywkach aby wzmocnić bazę materialną i techniczną oraz kadrę zespołu. Przerwa poszła na korzyść drużynie. W rozgrywkach Mistrzostw Krymu w sezonie 2003/04 klub zajął 4. miejsce. W ten czas zmieniła się też struktura klubu. Działalność gospodarcza przedsiębiorstwa była podporządkowana pod Sp.Akcyjna "Mariupolski Metalurgiczny Kombinat im. Ilicza" co pozwoliło ulepszyć bazę materialną. Zmieniła się też nazwa — Feniks-Illiczoweć Kalinine. W rozgrywkach Mistrzostw Krymu w 2004 roku klub zdobył "brązowe" nagrody. A w 2005 roku wspaniałe wystąpił w Mistrzostwach Krymu ("złoto") i Mistrzostwach Ukrainy spośród klubów amatorskich ("srebro"). Oprócz tego, w 2005 roku klub zdobył tradycyjny Puchar burmistrza Symferopola. Dlatego, prezes klubu Andrij Riumszyn postanowił zgłosić klub do rozgrywek Druhiej Lihi. Status klubu profesjonalnego uzyskał w 2006 roku. W pierwszym sezonie 2006/07 klub zajął 2. miejsce i awansował do Pierwszej Lihi. Od sezonu 2007/08 klub występował w rozgrywkach ukraińskiej Pierwszej Lihi. W grudniu 2010 klub został rozformowany, ale dopiero 17 marca 2011 na oficjalnej stronie PFL pojawiła się informacja o likwidacji klubu Feniks-Illiczoweć Kalinine. Po dwóch latach przerwy na początku 2013 klub został reaktywowany jako zespół amatorski Feniks Kalinine. Sukcesy 16. miejsce w Pierwszej Lidze (1 x): 2007/08 Trenerzy 2000-2001: Wołodymyr Jermołajew 2002-2004: Anatolij Syrowatski 2005-12.2007: Ołeksij Antiuchin 01.2008-02.2009: Ołeksandr Hajdasz 02.2009-12.2010: Iwan Maruszczak Inne Żemczużyna Jałta Przypisy Bibliografia Feniks Kalinine w bazie Football Facts (ros.) Feniks Kalinine w bazie WildStat (ros. • ang.) Linki zewnętrzne Archiwalna strona
Фенікс-Іллічовець

«Фе́нікс-Іллічо́вець» (рос. Феникс-Ильичёвец, кримс. Feniks-İlyiçovets) — український футбольний клуб із села Умют Курманського району АРК. Виступав у першій лізі чемпіонату України. Заснований у 2000 році. Колишня назва: «Фенікс» (2000–2004). Професіональний статус з 2006 року. Знявся зі змагань навесні 2011 року. Сезон 2008—2009 У домашній грі проти бурштинського «Енергетика», яка відбувалася 3 травня 2009 року, воротар Костянтин Шевченко на 47 хвилині забив гол у ворота суперника, виконуючи удар від воріт. Матч закінчився з рахунком 3:2. За результатами чемпіонату команда набрала 32 очка і посіла 13-те місце. Зняття зі змагань (2011) Після зняття зі змагань «Фенікса-Іллічовця» команда «Жемчужина-Ялта» (Ялта) заявила про готовність дограти сезон у першій лізі. ПФЛ могло б допустити клуб як правонаступника команди з Калініного, але «Жемчужина-Ялта» не надала необхідних для реєстрації документів. У разі успішного затвердження всіх заявкових документів клуб-правонаступник до кінця сезону мав би фігурувати в офіційних документах під назвою «Фенікс-Іллічовець». 17 березня 2011 року на офіційній сторінці ПФЛ з'явилося повідомлення, що підтверджує ліквідацію професіонального футбольного клубу «Фенікс-Іллічовець» та виключення його зі змагань. Клуб з Ялти, натомість, має намір пройти процедуру атестації на право взяти участь у другій лізі сезону 2011/12. Попередні емблеми клубу Відомі гравці Антон Голенков Див. також Список футбольних команд України Примітки
Qarabiy yayla

The Qarabiy yayla (Crimean Tatar: Къарабий яйла, lit. 'Black Spider Pasture') is a mountain range and botanical zakaznik (nature reserve) located in Crimea, a region internationally recognised as part of Ukraine but occupied by Russia since 2014. The highest range of the Crimean Mountains, Qarabiy yayla is best known for its picturesque views and large number of caves. Description Qarabiy yayla is a limestone mountain range located in the Central Range of the Crimean Mountains. It is the largest range of the Crimean Mountains, with its highest mountain, Tay Qoba, stretching to a height of 1,262 m (4,140 ft). Separating Qarabiy yayla from other ranges are four rivers; to the west is the Burulça and its tributary, the Suat, separating Qarabiy yayla from Orta Sırt yayla. To the east are the Büyük Qarasuv and Tana Suv rivers. Qarabiy yayla is best known for its caves. The mountain range has over 3,500 caves, including Soldier cave (Crimea's deepest cave), Manastır Çoqraq, and Buzluq qobası. Another popular attraction in Qarabiy yayla is Tay Qoba, and from there to the nearby Qaratav. Qarabiy yayla is home to several protected areas, including the range itself, which is home to a botanical nature reserve for medicinal plants. Other protected areas include the Crimean Mountain karst, Soldier cave, the Qarasuv Başı spring, Qaratav (in particular, a beech forest at the mountain's plateau), and the Qarabiy yayla basin. History Archaeological findings corresponding to the prehistorical Kizil-Koba culture have been found on Qarabiy yayla, dating back to the 7th or 8th century BCE. These findings last up until the 2nd century BCE. During World War II, Crimea was fully captured by Nazi German forces by 1942. In order to receive supplies from the Red Army, an impromptu airfield was established on Qarabiy yayla. From 28 September 1942 until the Crimean peninsula was fully recaptured by the Soviets on 12 May 1944, over 240 tonnes of cargo were delivered to the Crimean Soviet partisans, and 450 people were evacuated from Crimea to areas under Soviet control. References
Qarabiy yayla

La Qarabiy yayla (en ukrainien : Карабі-яйла ; en russe : Караби-яйла) est un alpage et une réserve naturelle protégée au registre national des monuments immeubles d'Ukraine et un site du patrimoine naturel en Russie qui couvre une partie des monts de Crimée. Présentation Qarabiy yayla se traduit du tatar par pâture de l'araignée noire. La réserve abrite un monument aux partisans et de nombreuses grottes (3 500 ?). Elle se présente comme un plateau karstique qui tombe en falaises vers la mer Noire. Voir aussi Parcs nationaux de Russie. Références Liens externes Portail de la Russie Portail de la conservation de la nature Portail de l’Ukraine
Караби-яйла

Караби́-яйла́ (укр. Карабі-яйла, крымскотат. Qarabiy yayla, Къарабий яйла; в переводе с крымскотатарского «пастбище чёрного паука») — горный массив (яйла) в составе Главной гряды Крымских гор, самая восточная из больших яйл Крыма. Описание Средняя высота нижнего плато около 1000 м над уровнем моря. Наивысшая точка — массив Каратау, верхнее плато (его вершины в порядке с северо-запада на юго-восток: Каратау 1220 м, Тай-Коба 1262 м, Такья-Тепе 1253 м). Площадь Караби-яйлы — около 120 км², это самая обширная из крымских яйл. От соседних горных массивов Караби-яйлу с запада отделяют долины рек Суат и Бурульча, от Тырке-яйлы перевал Восточный Суат, с востока — реки Тана-Су и Биюк-Карасу. Караби-яйла состоит из двух частей: большего по площади нижнего плато и расположенного на юго-западе верхнего плато, известного также под названием Каратау (Кара-Тау). На западном склоне Караби-яйлы у скального обрыва плато находится стоянка эпохи мустье и верхнего палеолита Аджи Коба I. Пещеры Караби-яйла отличается обилием разнообразных карстовых полостей — пещер, колодцев, шахт, воронок. Среди крымских яйл она лидирует по общему количеству карстовых воронок: таковых здесь насчитывается около 3500 (хотя по их плотности Караби уступает Чатыр-Даг-яйле). Благодаря этому Караби-яйла очень популярна среди спелеологов. Многие пещеры доступны и обычным туристам — их можно посещать и без специального оборудования. Расположенные на Караби шахты Солдатская (глубина 515 м) и Нахимовская (около 400 м) до 2014 года занимали соответственно первое и третье место на Украине по глубине. В 1989 году Комиссия спелеологии и карстоведения Московского центра Русского географического общества классифицировала по категории сложности следующие пещеры: Охрана природы На территории Караби-яйлы расположено несколько заказников и памятников природы государственного значения. Геологический заказник «Горный карст Крыма». Ботанический заказник «Урочище Караби-яйла» занимает участок нагорного плато, где произрастают многие лекарственные растения. Ландшафтный заказник «Караби-яйла» занимает участок нагорного плато, где произрастают многие лекарственные растения. Геологический памятник природы «Карстовая шахта Солдатская на Караби-яйле», самая глубокая пещера в Крыму. Гидрологический памятник природы «Карасу-Баши» — урочище у истоков реки Биюк-Карасу на северном склоне яйлы. Ботанический памятник природы «Гора Каратау» — верхнее плато Караби-яйлы, поросшее старым буковым лесом. Ботанический заказник «Караби-яйлинская котловина», в котором сосредоточены редкостные заросли эндемичной для Крыма ясколки Биберштейна. Примечания Ссылки Пещеры Караби на сайте Пещеры Украины Нагорье Караби путеводитель (1975) . Архивировано из оригинала 26 апреля 2009 года.
Карабі-яйла

Карабі́-Яйла́, Карабі́й-Яйла́ (крим. Qarabiy yayla, "пасовище тарантула") — найбільша кримська яйла, вапняковий масив у головній гряді Кримських гір у центральній їхній частині. Висота до 1254 м. Північний схил пологий, південний — обривистий. Платообразна поверхня безліса, в пониженнях — лугово-степова рослинність. Рясніє карою, воронками та іншими формами карсту. Багато печер і природних шахт. Загальний опис Карабі-Яйла має площу 129 квадратних кілометрів і розміри в широтному напрямку 11,3 кілометрів, в меридіональному — 10 кілометрів. На заході вона обмежена долиною річки Су-Ат, а низьким покритим лісом хребтом Таш-Хабах поєднана з яйлою Тирке, Демерджі-Яйлою, Субаткан-яйлою. На сході межею Карабі-Яйла є долина річки Танасу. Далі на схід Головне пасмо Кримських гір представлене вже не яйлами, а розчленованою системою скелястих або плоских невисоких гір, складених вапняками і уламковими породами. В північному напрямку поверхня Карабі-Яйли поступово спускається до міжпасмової депресії, з півдня яйла обмежена обривами. Найвища частина яйли (понад 1200 м) знаходиться в межах платоподібного масиву Каратау, розташованого в її південно-західній частині. Гіпсометричні відмітки основної поверхні плато в його південно-східній частині становлять 900–1000 м, в північно-західному напрямку цей показник зменшується до 700 м. Поверхня яйли складена згідно з залягаючими верствами різнофаціальних верхньоюрських вапняків, їх падіння північно-західне. У радянські роки на Карабі-яйлі проводилися випробування місяцеходів через те, що її рельєф майже повністю відтворює поверхню Місяця. На території Карабі-яйли розташовано кілька заказників і пам'яток природи державного значення: Геологічний заказник «Гірський карст Криму». Ботанічний заказник «Карабі-яйла» займає ділянку нагірного плато, де росте багато лікарських рослин. Геологічна пам'ятка природи «Карстова шахта Солдатська на Карабі-яйлі», найглибша печера в Україні. Гідрологічна пам'ятка природи «Урочище Карасу-Баши» — урочище біля витоків річки Біюк-Карасу на північному схилі яйли. Ботанічна пам'ятка природи «Кара-Тау» — верхнє плато Карабі-яйли, поросле старим буковим лісом. Ботанічний заказник «Карабі-яйлинська котловина», в якому зосереджені рідкісні чагарники ендемічної для Криму ясколка Біберштейна. Основні вершини Кенгечь-Оба Іртиш (гора) Кубріалі-Кир Бабій-Кир Карчигали Тай-Коба Інші об'єкти гори, печери, ущелини, джерела: Шан-Кая (Карабі-яйла) Печери Див. також Мала Карабі Джерела О. В. Єна, А. В. Єна. Карабі-Яйла [Архівовано 21 червня 2020 у Wayback Machine.] // ЕСУ Колосова І. В. Геолого-морфологічний аналіз поверхневих карстових форм Карабі-яйли (Гірський Крим). Література Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП «Картографія», Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — 112 с. Посилання Печери Карабі на сайті «Печери України» [Архівовано 21 грудня 2014 у Wayback Machine.] Карабі-Яйла на сайті «Весь Крым»(рос.)
Fiolent Stadium

Fiolent, was the home ground of the now defunct Ukrainian football club of FC Ihroservice Simferopol. The ground opened for use on 1 April 1935. The former names it carried were Synie pole (Blue field), Kharchovyk (Food dealer), Avant-Garde, Meteor. It can hold 5,000 spectators. The size of the field is 105m x 68m. Ukrainian Second League club Zhemchuzhyna Yalta moved their home games in the 2012–13 seasons from Round 16 onwards while their home ground was under pitch reconstruction. References
Stadion Fiołent w Symferopolu

Stadion „Fiołent” (ukr. Cтадіон «Фіолент») – wielofunkcyjny stadion w Symferopolu na Ukrainie. Stadion „Meteor” w Symferopolu został zbudowany 1 kwietnia 1935. Stadion również nazywał się „Niebieskie boisko”, „Charczowyk”, „Awanhard”. Po rekonstrukcji w 2005 stadion dostosowano do standardów UEFA i FIFA, wymieniono część starych siedzeń na siedzenia z tworzywa sztucznego. Rekonstruowany stadion może pomieścić 5 000 widzów. Domowa arena klubu IhroSerwis Symferopol. Linki zewnętrzne Informacja o stadionie na stronie IhroSerwisa Symferopol. fc.igroservice.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2010-01-15)]. (ros.). Informacja o stadionie na fanat.com.ua (ros.) Informacja o stadionie na worldstadiums.com. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2017-10-16)]. (ang.).