NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ханське кладовище (Бахчисарай)

Ханський цвинтар — мезарлик Ханського палацу у Бахчисараї. Опис Розташований на південь від Великої мечеті. На ньому знайшли вічний спокій дев'ять кримських ханів, сорок п'ять членів ханського роду, а також придворна знать. На цвинтарі побудовані два дюрбе — північне («дюрбе Девлета І Ґерея» XVI ст. із шістьма похованнями) та південне («дюрбе Ісляма III Ґерея» XVII ст. — з дев'ятьма), а також ротонда з похованням Менґлі II Ґерея. Усередині обох дюрбе та вздовж стежок саду стоять пам'ятники, висічені з мармуру чи з вапняку. Поза мавзолеями їх налічують 98 (разом із окремими фрагментами пам'ятників). На жаль, багато надгробків зникло. Пам'ятники Ханського цвинтаря побудовані за єдиною схемою, складаються із кам'яного «саркофага» та двох вертикальних кам'яних стел по торцях. Стели в головах увінчані висіченими в камені зображеннями капелюха (чоловічого або жіночого) та прикрашені епітафіями. Ці епітафії можуть мати характер як лаконічного заклику до молитви за душу покійного, так і цілого поетичного твору, описового або філософського. Як повідомляв біограф ханського роду Халім Ґерей, у Хансараї поховані такі правителі Кримської держави: Девлет I Ґерай, 1577 р. (пам'ятник не зберігся); Гази II Ґерай, 1607 р. (пам'ятник не зберігся); Іслям III Ґерай, 1654 р. (пам'ятник не зберігся); Мехмед IV Ґерай, 1674 р. (пам'ятник зберігся); Селім I Ґерай, 1704 р. (пам'ятник не зберігся); Менґлі II Ґерай, 1739 р. (пам'ятник зберігся); Селім II Ґерай, 1748 р. (пам'ятник зберігся); Арслан Ґерай, 1767 р. (пам'ятник зберігся); Кирим Ґерай, 1769 р. (пам'ятник зберігся). Світлини Примітки Джерела Байцар Андрій. Географія Криму: навч.-метод. посібник / А. Л. Байцар. — Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2017. — 358 с. Посилання Ханський цвинтар (мезарлик) (Бахчисарай) на Wikimapia
Таврическая ТЭС

Таврическая ТЭС (Симферопольская ПГУ-ТЭС) — парогазовая электростанция в Крыму. Мощность — 470 МВт. Первый блок мощностью 235 МВт запущен в работу в пусконаладочном режиме 1 октября 2018 года, ввод этого блока в эксплуатацию произошел 1 ноября. Второй блок теплоэлектростанции вышел на номинальную мощность 28 декабря 2018. Официальная церемония ввода ТЭС в эксплуатацию на полную мощность состоялась 18 марта 2019 года. История Строительство ТЭС велось компанией «Технопромэкспорт» (дочерняя структура корпорации «Ростех»). Цель строительства — снизить нагрузку на передающие сети, что позволит повысить надёжность энергосистемы Крыма и сократит затраты на реконструкцию ЛЭП. Строительство осуществлялось в рамках федеральной целевой программы «Социально-экономическое развитие Республики Крым и г. Севастополя до 2020 года». 6 февраля 2018 года строящиеся в Крыму ТЭС получили официальные названия. Севастопольской ПГУ-ТЭС присвоено диспетчерское название Балаклавская ТЭС, а Симферопольской ПГУ-ТЭС — Таврическая ТЭС. В феврале 2018 года ОРУ 330 кВ подключено к энергосистеме Крыма, новые линии электропередачи были образованы после разрезания ВЛ 330 кВ Джанкой — Симферопольская. В марте 2018 года был проведён первый розжиг турбины № 1, с выходом на холостой ход 3 тыс. оборотов в минуту. С 7 по 10 сентября были проведены комплексные испытания первого энергоблока и 1 октября он был запущен в работу в пусконаладочном режиме. Второй блок теплоэлектростанции вышел на номинальную мощность 28 декабря 2018. Официальная церемония ввода ТЭС в эксплуатацию на полную мощность состоялась 18 марта 2019 года. Технические характеристики Два парогазовых блока по 235 МВт каждый. Основной вид топлива — природный газ, аварийное топливо — дизельное. Симферопольская (Таврическая) ТЭС выдаёт электрическое напряжение 110 кВ и 330 кВ. Фотогалерея См. также Балаклавская ТЭС Симферопольская ТЭЦ Примечания
Таврійська ТЕС

Таврі́йська ТЕС (кримс. Tavriya Sıcaqlıq elektrik stantsiyası) — газотурбінна електростанція в Криму, споруджена під час окупації півострова Росією. Потужність — 470 МВт. Історія У 2018—2019 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію два парогазові енергоблоки номінальною потужністю по 235 МВт, у кожному з яких газова турбіна Siemens потужністю 166 МВт живить через котел-утилізатор компанії «ЗИОМАР» (Подольський котельний завод) одну парову турбіну від концерну «Силові машини» з показником 80 МВт. Паливна ефективність ТЕС становить 51 %. Можливо відзначити, що Siemens виправдовував поставку високотехнологічного турбогенераторного обладнання у порушення введених після спроби анексії Криму санкцій тим, що за укладеною угодою воно призначалось для ТЕС Ударная, яку мали звести на Таманському півострові. Як паливо ТЕС використовує природний газ, постачений по трубопроводу Краснодарський край – Крим. Для станції обрали технологічну схему з використанням повітряного («сухого») охолодження. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованим на роботу під напругою 330 кВ та 110 кВ. Російсько-українська війна У ніч на 19 червня 2026 року оператори 413-го полку Сил безпілотних систем Збройних сил України «Рейд» уразили об'єкти Глібівського підземного сховища газу, яке є єдиним газосховищем на Кримському півострові та забезпечує природний газ як основне паливо Таврійську ТЕС. Унаслідок удару наземна інфраструктура газосховища зазнала критичних пошкоджень, а на території об'єкта виникла пожежа. Для ураження використовувалися дрони middle strike класу українського виробництва компанії Fire Point. Українські військові зазначають, що від енергопостачання цих станцій залежить функціонування низки військових об'єктів російських окупаційних сил у Криму. У ніч проти 20 червня 2026 року ударними БпЛА атакована Таврійська ТЕС у тимчасово окупованому Криму. Див. також Балаклавська ТЕС Примітки
Сакская ТЭЦ

Сакская ТЭЦ — теплоэлектроцентраль, является основным производителем тепловой энергии в Саках. Станция состоит из двух очередей с паротурбинными установками, опытной парогазовой установки ПГУ-20 и двух дубль-блоков, составляющих установку ПГУ-120. Установленная электрическая мощность ТЭЦ без учета ПГУ-120 составляет 27,4 МВт, электрическая мощность ПГУ-120 составляет 122 МВт. Установленная тепловая мощность ТЭЦ без учета ПГУ-120 составляет 88 Гкал/ч, тепловая мощность ПГУ-120 составляет 50 Гкал/ч. История В 1953 году было принято решение о строительстве новой ТЭЦ для обеспечения паром Сакского бромного завода. Первая очередь была запущена в эксплуатацию в августе 1955 года и включала в себя: паровой котел производительностью 50 тонн пара в час и турбогенератор мощностью 6 МВт. Станция работала на угле с растопкой мазутом. В 1959 году была присоединена к расположенной в 40 км от неё Симферопольской ГРЭС. В 1963 году запущена вторая очередь. В 1966 году была газифицирована и выделена в самостоятельное предприятие. В 1978 году предприятию переданы городские магистральные тепловые сети и Сакская ТЭЦ была преобразована в Сакское предприятие тепловых сетей. В 2007 году был начат проект по созданию ПГУ на 20 МВт. Продвигался очень тяжело, опытно-промышленная эксплуатация началась только в 2012 году, в эксплуатацию объект был введён только в 2014 году. Модернизация В 2017 году началось строительство двух парогазовых установок общей мощностью 120 МВт, на базе четырёх газовых турбин ПС-90ГП-25 мощностью 22,5 МВт и двух паротурбинных установок мощностью 15 МВт. В конфигурации, которая установлена на Сакской ТЭЦ, турбины произведены впервые. Стоимость проекта составляет 14 млрд рублей. Собственные средства — 850 млн КрымТЭЦ привлекала на старте проекта, заемные средства предоставил РНКБ. Для выдачи мощности в энергосистему Крыма были выполнены заходы с нескольких ЛЭП 110 кВ на ОРУ-110 кВ Сакской ТЭЦ. Построено семь километров газопровода от Глебовского подземного хранилища газа. В апреле 2018 года начались пусконаладочные работы по первому этапу строительства — запуску газовых турбин. 11 сентября 2018 года КрымТЭЦ сообщило о завершении тестовых испытаний и комплексного опробования генерирующего оборудования первой очереди, общей мощностью 90 МВт. 2 октября оборудование первой очереди было введено в опытную эксплуатацию и начало поставлять электроэнергию. Установленная мощность второго пускового комплекса составляет 32 МВт. С 1 января 2020 года ПГУ-120 начала работу в энергосистеме на полной мощности. Перечень основного оборудования См. также Список тепловых электростанций России (установленной мощностью более 25 МВт) Примечания
Сакська ТЕЦ

Са́кська ТЕЦ (кримс. Saq esas elektrik stantsiyası) — теплоелектроцентраль, основний виробник теплової енергії в Саках. Станція складається з двох черг із паротурбінними установками, дослідної парогазової установки ПГУ-20 і двох дубль-блоків, що утворюють установку ПГУ-120. Установлена електрична потужність ТЕЦ без урахування ПГУ-120 становить 27,4 МВт, електрична потужність ПГУ-120 становить 122 МВт. Установлена теплова потужність ТЕЦ без урахування ПГУ-120 становить 88 Гкал/год, теплова потужність ПГУ-120 — 50 Гкал/год. Історія 1953 року вирішили побудувати нову ТЕЦ для забезпечення парою Сакського бромного заводу. Першу чергу ввели в експлуатацію в серпні 1955 року; до її складу входили паровий котел продуктивністю 50 тонн пари на годину та турбогенератор потужністю 6 МВт. Станція працювала на вугіллі з розпалюванням мазутом. 1959 року її приєднали до розташованої за 40 км Сімферопольської ТЕЦ. 1963 року запустили другу чергу. У 1966 році станцію газифікували й виділили в самостійне підприємство. 1978 року підприємству передали міські магістральні теплові мережі, а Сакську ТЕЦ перетворили на Сакське підприємство теплових мереж. 2007 року розпочали проєкт зі створення ПГУ потужністю 20 МВт. Реалізація просувалася дуже повільно: дослідно-промислова експлуатація почалася лише 2012 року, а об'єкт ввели в експлуатацію тільки у 2014 році. Модернізація 2017 року розпочалося будівництво двох парогазових установок загальною потужністю 120 МВт на базі чотирьох газових турбін ПС-90ГП-25 потужністю 22,5 МВт і двох паротурбінних установок потужністю 15 МВт. У конфігурації, установленій на Сакській ТЕЦ, ці турбіни було виготовлено вперше. Вартість проєкту становить 14 млрд рублів. Власні кошти — 850 млн рублів — «КримТЕЦ» залучила на початку проєкту, позикові кошти надав РНКБ. Для видачі потужности в енергосистему Криму виконано заходи кількох ЛЕП 110 кВ на ВРУ-110 кВ Сакської ТЕЦ. Прокладено сім кілометрів газопроводу від Глібівського підземного сховища газу. У квітні 2018 року розпочато пусконалагоджувальні роботи за першим етапом будівництва — запуском газових турбін. 11 вересня 2018 року «КримТЕЦ» повідомила про завершення випробувань і комплексного опробування генерувального обладнання першої черги загальною потужністю 90 МВт. 2 жовтня обладнання першої черги ввели в дослідну експлуатацію, і воно почало постачати електроенергію. Установлена потужність другого пускового комплексу становить 32 МВт. Із 1 січня 2020 року ПГУ-120 почала працювати в енергосистемі на повній потужності. Російсько-українська війна 28 червня 2026 року, вночі, Сакська ТЕЦ була атакована. Протягом години сталося 16 вибухів із спалахами, виникла потужна пожежа. Головний корпус ТЕЦ повністю згорів, один паливний резервуар знищений, інший пошкоджений. Теплоелектроцентраль виведена з ладу. Електрична потужність Сакської теплоелектроцентралі складала 149,4 МВт, теплова потужність — 138 Гкал/год. У місті Саки та Сакському районі діють графіки відключення електроенергії. Перелік основного обладнання Примітки
Папанин (остров)

Папанин (укр. Папанін, ст. название Куянлы) — остров материкового происхождения, находящийся в северной части Восточного Сиваша, вблизи полуострова Семеновский Кут на территории Арабатской Стрелки. Площадь ~11 км². Остров необитаем. Географическое положение Остров расположен в акватории Сиваша, между Чонгарским полуостровом и Арабатской стрелкой. На северо-востоке примыкает к полуострову Семеновский Кут с Геническим озером. Ближайший населенный пункт расположен на востоке, Счастливцево, за 4,3 км от острова. Наибольшая длина острова — 7 км, а ширина — 3,5 км. Природа Флора острова характеризуется наличием устойчивых к засухе трав и галофитов, растений, адаптированных к высокому содержанию соли в почве, а также низкорослых кустарников. Животный мир в основном представлен птицами. История В XIX веке территория острова находилась под заселением ногайцев. На тот момент остров уже был известен под именем Куянлы. Позже обширные пастбища острова принадлежали помещику Набиркину. Предшественник Набиркина, его отец, вел скотное хозяйство на просторных равнинах острова Куянлы. Его сын уловил экономические перспективы этой отдаленной территории и, получив разрешение, приобрел значительное участие земли — 500 десятин (546,27 га). На острове были организованы несколько колодцев, и небольшая поселковая структура из 12 дворов, а Куянлы вскоре стали называть Набиркиным островом.[1] В советские времена на острове располагался колхоз им. Ивана Папанина и небольшое село на три десятка дворов. Необитаемым остров стал в 70-80-х, когда началась политика ликвидации неперспективных сел и стали укрупнять колхозы. Примечания
Куянли

Куянли́ (кримс. Qoyanlı, «Кролячий», з середини XX століття по 2025 — Папанін) — острів в Україні, в Херсонській області. Площа 9,1 км². Острів має материкове походження, максимальна висота складає 16,8 м. По берегах наявні абразійні урвища (кліфи) висотою 2-6 м. Південніше розташовані менші острови Камиш та Лисий. Історія Станом на XIX століття острів був заселений ногайцями. На той момент острів був відомий під назвою Куянли. За СРСР на острові розташовувався колгосп імені Івана Папаніна, острів називався Набіркіним, також на Папаніному розташовувалося поселення, що пізніше було розформоване. В ході російського вторгнення острів був захоплений окупантами. 17 січня 2025 року Кабінет міністрів України перейменував острів Папанін на острів Куянли. Флора та фауна Навесні на острові квітнуть тюльпан Шренка (зокрема жовтий), півники маленькі, рястка Коха, фіялка польова. У 2018 році китайська компанія організувала на острові розплідник сайгаків. Примітки Посилання Остров Папанин. Арабатская стрелка(рос.)
Верблюдка (остров)

Верблюдка (укр. Верблюдка) — остров в западной части залива Сиваш Азовского моря, на территории Генического района Херсонской области (Украина (с точки зрения Российской Федерации - Россия)). Площадь — 2,8 км². Необитаем. Остров расположен в границах Азово-Сивашского национального природного парка, созданного 25 февраля 1993 году с общей площадью 52 154 га, и водно-болотного угодья международного значения «Центральный Сиваш», утверждённого в 1976 году с общей площадью 45 700 га. География Длина — 4,3 км, ширина — 0,37 км. Наивысшая точка — 9,4 м, средняя высота — м. Берега острова — м. Остров Верблюдка вытянутый с севера на юг, имеет форму V. Северо-западная часть острова представляет собой косу (длина 3 км), которая отделена от северо-восточной более широкой части отмелью (периодически заливаемая суша). Берега острова преимущественно пологие извилистые, незначительная часть обрывистые, без берегов (высотой 6 м). Есть несколько временных водоемов (на северной и южной оконечности). Отделен от материка (полуострова Чонгар) проливом (шириной 0,7 км) с отмелями. Нет дорожного сообщения с материком. Растительность острова пустынная степная (типчаково-ковыльная) и солончаковая, здесь зарегистрировано 153 вида растений. На острове встречается краснокнижный вид тюльпан Шренка (Túlipa suaveólens). Примечания Источники Атлас автомобильных дорог Украины. ГНПП Картография, 2006 г. Лист карты L-36-081. Национальный атлас Украины. 2008 г. Ссылки На сайте Энциклопедия современной Украины (рус.). esu.com.ua. Дата обращения: 13 января 2020. Архивировано 4 июля 2020 года. ФЛОРА ТА РОСЛИННІСТЬ ОСТРОВА МАРТИНЯЧОГО. В. П. Коломійчук, О. В. Мацюра . www.ujecology.com. Дата обращения: 13 января 2020. Архивировано 22 марта 2019 года. Галерея страницы Азово-Сивашского парка на сайте facebook . www.facebook.com. Дата обращения: 13 января 2020.
Верблюдка (острів)

Верблюдка — острів у західній частині затоки Сиваш Азовського моря, на території Генічеського району Херсонської області, Україна. Площа — 2,8 км. Ненаселений. Острів розташований у межах Азово-Сиваського національного природного парку, створеного 25 лютого 1993 року із загальною площею 52 154 га, та водно-болотного угіддя міжнародного значення «Центральний Сиваш», затвердженого в 1976 році із загальною площею 45 700 га. Географія Довжина — 4,3 км, ширина — 0,37 км. Найвища точка — 9,4 м. Острів Верблюдка витягнутий із півночі на південь, має форму V. Північно-західна частина острова являє собою косу (довжина 3 км), яка відокремлена від північно-східної ширшої частини мілини (суша, що періодично заливається). Береги острова переважно пологі звивисті, незначна частина стрімчасті, без берегів (заввишки 6 м). Є кілька тимчасових водойм (на північному і південному краю). Відокремлений від материка (півострова Чонгар) протокою (шириною 0,7 км) з мілинами. Немає дорожнього сполучення з материком. Рослинність острова пустельна степова і солончакова, тут зареєстровано 153 види рослин. На острові зустрічається червонокнижний вид тюльпан Шренка (Túlipa suaveólens). Примітки Посилання На сайте Энциклопедия современной Украины. esu.com.ua (рос.). Архів оригіналу за 4 липня 2020. Процитовано 13 січня 2020. ФЛОРА ТА РОСЛИННІСТЬ ОСТРОВА МАРТИНЯЧОГО. В. П. Коломійчук, О. В. Мацюра (PDF). www.ujecology.com. Архів (PDF) оригіналу за 22 березня 2019. Процитовано 13 січня 2020. Галерея страницы Азово-Сивашского парка на сайте facebook. www.facebook.com. Процитовано 13 січня 2020.: Обслуговування CS1: Сторінки з параметром url-status, але без параметра archive-url (посилання)
Песчанка (Евпатория)

Песчанка (до 1948 года Джета-Майнак, также Джага-Майнак; укр. Піщанка, крымскотат. Cağa Moynaq, Джагъа Мойнакъ) бывшее село городского округа Евпатория (согласно административно-территориальному делению Украины — Евпаторийский горсовет Автономной Республики Крым), включённое в состав пгт Заозёрное, сейчас — район Песчаной улицы на западе посёлка. История Впервые в исторических документах хутор Джагомайнак отмечен на трехверстовой карте 1865—1876 года. Встречается в «Памятной книге Таврической губернии 1889 года», согласно которой в деревне Джага-Майнак Чотайской волости числилось 14 двора и 84 жителя. Следующее упоминание — в Списке населённых пунктов Крымской АССР по Всесоюзной переписи 17 декабря 1926 года, согласно которому в селе Джага-Майнак, Богайского сельсовета Евпаторийского района, числилось 13 дворов, из них 11 крестьянских, население составляло 72 человека, из них 39 немцев и 33 русских. Обозначен, как Джага-Майнак, на карте южного Крыма 1936 года и, как Джета-Майнак, на двухкилометровке РККА 1942 года. В 1944 году, после освобождения Крыма от фашистов, 12 августа 1944 года было принято постановление № ГОКО-6372с «О переселении колхозников в районы Крыма» и в сентябре 1944 года в район приехали первые новосёлы (150 семей) из Киевской и Каменец-Подольской областей, а в начале 1950-х годов последовала вторая волна переселенцев из различных областей Украины. С 25 июня 1946 года Джета-Майнак в составе Крымской области РСФСР. Указом Президиума Верховного Совета РСФСР от 18 мая 1948 года, Джета-Майнак переименовали в Песчанку. 26 апреля 1954 года Крымская область была передана из состава РСФСР в состав УССР. На 1960 год село входило в состав Ромашкинского сельсовета. 1 января 1965 года, указом Президиума ВС УССР «О внесении изменений в административное районирование УССР — по Крымской области», Евпаторийский район был упразднён и село включили в состав Сакского (по другим данным — 11 февраля 1963 года). К 1968 году Песчанка передана в Уютненский сельский совет, а к 1977 году переподчинена Евпаторийскому горсовету и включена в состав Заозёрного. Примечания Литература Административно-территориальные преобразования в Крыму. 1783—1998 гг. Справочник / Под ред. Г. Н. Гржибовской. — Симферополь: Таврия-Плюс, 1999. — 464 с. — ISBN 966-7503-22-4.
Раздолненски район

Раздолненски район (на руски: Раздольненский район) се намира в северозападната част на Крим. Административен център е гр. Раздолное. Ива площ 1231 км² и население 37 185 души (2001). Етнически състав (2001) 41,1% – руснаци 40,1% – украинци 13,3% – кримски татари 1,3% – беларуси 0,4% – поляци 0,2% – молдовци
Rozdolenský rajón

Rozdolenský rajón (Razdolenský rajón, ukrajinsky Роздольненський район, rusky Раздольненский район) je rajón v Autonomní republice Krym na Ukrajině. Hlavním městem je městys Rozdolne (Razdolnoje) a rajón má přibližně 29 tisíc obyvatel. Od Krymské krize území fakticky ovládá Rusko, které rajón považuje za součást svého federálního subjektu Republika Krym. Sídla v rajónu Městyse: Novoselivske (Novosjolovskoje) Rozdolne (Razdolnoje) Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Роздольненський район na ukrajinské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Rozdolenský rajón na Wikimedia Commons
Rajon Rosdolne

Der Rajon Rosdolne (ukrainisch Роздольненський район/Rosdolnenskyj rajon; russisch Раздольненский район/Rasdolnenski rajon, krimtatarisch Aqşeyh rayonı) war eine administrative Einheit in der Autonomen Republik Krim im Süden der Ukraine. Er besaß insgesamt eine Bevölkerung von etwa 37.000 Einwohnern und hatte eine Fläche von 1.231 km². Zu ihm gehören 2 Siedlungen städtischen Typs sowie 39 Dörfer, die in 10 Landratsgemeinden organisiert sind. Geographie Der Rajon lag im Nordwesten der Autonomen Republik Krim, er grenzt im Norden an das Schwarze Meer, im Nordosten an den Rajon Krasnoperekopsk, im Osten an den Rajon Perwomajske, im Süden an den Rajon Saky und im Westen an den Rajon Tschornomorske. Administrative Gliederung Zum Verwaltungsgebiet gehören: 2 Siedlungen städtischen Typs 39 Dörfer Siedlungen städtischen Typs Dörfer Bevölkerung Quelle= Einzelnachweise Weblinks
Rozdolne Raion

Rozdolne Raion (Ukrainian: Роздольненський район, Russian: Раздольненский район, Crimean Tatar: Aqşeyh rayonı) is a district (raion) within the Autonomous Republic of Crimea, a territory internationally recognized as part of Ukraine, but since 2014 occupied and incorporated by the Russian Federation as the Republic of Crimea. Despite Ukraine's administrative reform, which aimed at more than halving the number of districts in Crimea, Russia continues to use the original boundaries of the raion, and administers it as one of 25 districts in total. Its administrative center is the urban-type settlement of Rozdolne. Population: 30,633 (2014 Census). 2020 Ukrainian Administrative Reform In July 2020, Ukraine conducted an administrative reform throughout its de jure territory. This included Crimea, which was at the time occupied by Russia, and is still ongoing as of October 2023. Crimea was reorganized from 14 raions and 11 municipalities into 10 raions, with municipalities abolished altogether. Rozdolne Raion was abolished, and its territories to become a part of Perekop Raion, but this has not yet been implemented due to the ongoing Russian occupation. Demographics According to the 2001 Ukrainian census, the raion had a population of 37,185. Ukrainians and Russians are the two biggest ethnic groups in the district, accounting for roughly 40% of the population respectively. Crimean Tatars constitute a significant minority. Rural areas are often Ukrainian-speaking, while the Russian language is used by the vast majority in population centers, where the ethnic Russian population is mostly concentrated. Crimean Tatar is spoken by a significant share of the population in almost every settlement and dominates in three settlements in the district. The historic Black Sea German population mostly migrated to Germany under the right of return as Spätaussiedler, or still resides in Siberia and Kazakhstan, to where they got deported in 1941. Settlements in the district Notable people Oleksandr Artemenko (born 1987), Ukrainian football player Volodymyr Balukh (born 1971), Ukrainian nationalist, political activist and businessman Oleksandr Bohach (born 1983), Ukrainian football player Dmytro Brovkin (born 1984), Ukrainian football player Serhiy Kovalets (born 1968), Ukrainian football player and current manager of Inhulets Petrove Ruslan Mamutov (1993-2022), Ukrainian football player References