NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Памятник Нахимову (Севастополь)

Памятник Нахимову (укр. Пам'ятник Нахімову) установлен в центре площади Нахимова в Севастополе в честь выдающегося русского флотоводца Павла Степановича Нахимова. История Памятник был торжественно открыт 18 ноября 1898 год к 45-летию Синопского сражения. Авторы памятника — художник-любитель, генерал Александр Александрович Бильдерлинг и скульптор Иван Николаевич Шредер. На открытии присутствовал император Николай II. После захвата власти большевиками памятник в 1928 году был демонтирован в соответствие с декретом Совнаркома «О снятии памятников, воздвигнутых в честь царей и их слуг, и выработке проектов памятников Российской Социалистической революции». На оставшемся цоколе в 1932 году установили памятник В. И. Ленину (скульптор В. В. Козлов). После освобождения города от немецкой оккупации на этом месте был поставлен временный памятник В. И. Ленину. При подготовке к празднованию 100-летия Севастопольской обороны Севастопольский горсовет в 1952 году принял решение о строительстве нового монументального памятника Ленину в другом месте, на вершине Центрального (Городского) холма, а на прежнем месте вновь установить памятник адмиралу П. С. Нахимову. 5 ноября 1959 года состоялось открытие воссозданного памятника, авторы — скульптор Николай Васильевич Томский, архитекторы А. В. Арефьев и М. А. Чесаков. Воссозданный памятник в целом сохраняет преемственность с предыдущим, но имеет и ряд существенных отличий: фигура Нахимова повёрнута лицом к городу (была к морю), заменено оружие в руках адмирала на морской палаш (в первом варианте памятника была сабля Осман-паши — трофей Синопского боя). Описание Скульптура Нахимова выполнена в полный рост. Фигура одета в шинель. В правой руке у скульптуры подзорная труба. Левая рука лежит на морском палаше. Скульптура обращена лицом к городу. За спиной у неё находится Графская пристань. Первоначальный вариант памятника был обращён лицом к Графской пристани. На постаменте прикреплены три горельефа. На них изображены эпизоды из биографии Нахимова: «Синопское сражение», «На 4-м бастионе» и «Беседа Нахимова с матросами». Скульптура и горельефы изготовлены из бронзы. Постамент изготовлен из полированного гранита. Общая высота памятника составляет 13,5 метра. Примечания Литература Севастополь: Краткий путеводитель по центру города / Ю. Воронцова. — Севастополь: Библекс, 2006. — 64 с. — ISBN 966-8231-70-8. Памятники Севастополя / В. О. Стрельцов. — Киев: Мистецтво, 1976. — 137 с. Сокол К. Г. Монументы империи: Описание двухсот наиболее интересных памятников императорской России. — М.: Грантъ, 2001. — ISBN 5-89135-190-0. Ссылки Памятник адмиралу П.С. Нахимову Архивная копия от 24 октября 2016 на Wayback Machine
Пам'ятник Нахімову (Севастополь)

Пам'ятник Нахімову — пам'ятник в Севастополі присвячений російському адміралу Павлу Нахімову. Встановлений 5 листопада 1959 року в історичному центрі міста в Ленінському районі на площі Нахімова. Автори — скульптор академік М. В. Томський, архітектори А. В. Ареф'єв і М. 3. Чесаков. Загальна висота пам'ятника 12,5 метрів, фігури — 5,33 метра. Опис Адмірал зображений на повний зріст, у флотській шинелі з еполетами, в кашкеті. Гордо піднята голова злегка розгорнута ліворуч. Біля коміра почесна нагорода — Георгіївський хрест, у правій руці — підзорна труба, ліва закладена за спину, ліворуч палаш на перев'язі. Погляд спрямований на місто, за яке він віддав життя. У нижній частині постаменту виконані три бронзових горельєфи, що відображають бойові епізоди життя адмірала: «Синопська битва», «Бесіда з матросами», «Нахімов на 4-му бастіоні». Над горельєфом «Синопська битва» — бронзовий аркуш із текстом одного з наказів адмірала: «У разі зустрічі з ворогом, що перевищує нас в силах, я атакую ​​його, будучи абсолютно впевнений, що кожен з нас зробить свою справу». На одній зі сторін постаменту на тлі зброї та схилених бойових прапорів укріплена меморіальна дошка з написом: «Слава російському флоту». Над нею в лавровому вінку — дати народження та загибелі Нахімова (1802—1855). Біля підніжжя пам'ятника встановлено чотири якорі. Історія Перший пам'ятник адміралу відкрили 18 листопада 1898 року до 45-річчя Синопської битви в присутності імператора Миколи II. Авторами проекту були кавалерійський генерал і художник О. О. Більдерлінг і скульптор І. М. Шредер. На полірованому гранітному п'єдесталі височіла бронзова фігура адмірала. У правій руці він тримав підзорну трубу, ліва лежала на рукоятці трофейної шаблі Осман-паші, взятої в Синопскій битві. П'єдестал доповнювали якір, ядра і бронзовий барельєф із зображенням Синопськоі битви і прапора. Тут же були висічені рядки з вірша поетеси графині Є. П. Ростопчиної. У 1928 році, виконуючи Декрет радянської влади «Про зняття пам'ятників царям і їх слугам», монумент знесли. На залишеному цоколі в 1932 році встановили пам'ятник В. І. Леніну (скульптор В. В. Козлов). В період радянсько-німецької війни перший пам'ятник Нахімову не зберігся. У 1944 році було прийнято рішення про спорудження в Севастополі нового монумента адміралу. Спочатку передбачалося встановити його біля музею Чорноморського флоту, потім — на площі Революції (нині площа Лазарєва). Врешті решт пам'ятник повернувся на своє колишнє місце. Працювали над ним народний художник СРСР скульптор М. В. Томський, архітектори А. В. Ареф'єв і М. В. Чесаков. За створення пам'ятника М. В. Томський був удостоєний Золотої медалі Академії мистецтв СРСР. Відкриття нового монумента відбулося 5 листопада 1959 року. Він максимально наближений до оригіналу, хоч і зазнав ряд авторських змін: погляд спрямований у бік міста, а не моря, замість шаблі Осман-паші, за порадою адмірала флоту Радянського Союзу І. С. Ісакова, з'явився морський палаш на перев'язі. Джерела В. Г. Шавшин. Каменная летопись Севастополя. «ДС Стрим». Севастополь—Київ 2004. ISBN 966-96305-1-7. стор. 43(рос.).
Партизанское водохранилище

Партизанское водохранилище — водохранилище, построенное в 1966 году на реке Альма для водоснабжения города Симферополя. Характеристики Партизанское водохранилище — одно из крупнейших водоёмов Крыма. Объём — 34,4 млн м³, проектная мощность — 80 тыс. м³ в сутки. При ширине 1,5 километра, в длину водохранилище вытянулось на 4,5 километра. В среднем глубина Партизанского водохранилища составляет 15 метров, в некоторых местах доходит до 40 метров. Водное зеркало имеет площадь 225 гектаров. Вода из водохранилища поступает в такие районы Симферополя как Новоромановка, Залесье, ул. им. 60-летия Октября, Севастопольская, Центральный рынок. Наполнение водохранилища В обычные годы водохранилище накапливает 34 миллиона кубометров воды. На конец августа 2020 года в водохранилище осталось меньше 7 миллионов кубометров воды. В сентябре 2025 года объем воды в водохранилище снова сократился до 7,34 миллионов кубометров. Рыбные ресурсы В водохранилище обитает окунь, судак, щука и, даже, форель и голавль. Примечания
Партизанське водосховище

Партизанське водосховище (кримс. Sabla yapma gölü) — водосховище в Автономній республіці Крим, Україна, територія Криму тимчасово окупована РФ. Побудоване 1966 року на річці Альма для водопостачання Сімферополя. Характеристики Партизанське водосховище — одне з найбільших штучних водойм Криму. Водойма має однойменну назву з довколишніх селом Партизанське. У загальну систему гідротехнічних споруд входить насипна гребля, водозабірних комплекс і водоскид. Сорока метрова водозабірна вежа має діаметр 6 метрів. При загальному обсязі 34.5 млн кубічних метрів на водопостачання йде 24 млн м³ і 1.2 млн м³ відводилося зрошенню. Ширина водосховища 1,5 кілометра, а довжина водосховища становить 4,5 кілометра. У середньому глибина Партизанського водосховища складає 15 метрів, в деяких місцях доходить до 40 метрів. Водне дзеркало має площу 225 гектарів. Через деякий час по тому величезне штучне водоймище стало улюбленим місцем відпочинку жителів кримської столиці, а незабаром і багатьох приїжджих з материка. Поблизу Партизанського водосховища знаходиться агатове родовище рідкісних мінералів. Нижче від водосховища, вздовж річки, зустрічаються вулканічні породи. Такий грунт сповнений мінералами корисний для вирощування винограду і фруктових дерев. В кінці 2019 р, на початку 2020 р. внаслідок посушливої осені, малосніжної зими й відсутності водопостачання з території материкової України, майже повністю пересохли верхів'я річки Альми, яка наповнює водою Партизанське водосховище. На початку лютого водосховища Криму були наповнені на 37%, чого, за прогнозами, має вистачити до червня. Найскладніша ситуація у Сімферополі, 5 лютого повідомлялось, що там води залишилося на 100 днів. Вода з водосховища постачається у такі райони Сімферополя як Новороманівка, Залісся, вул. ім. 60-річчя Жовтня, Севастопольська, Центральний ринок. Рибні ресурси У водосховищі мешкає короп, білий амур, окунь, судак, щука і, навіть, форель і головень європейський. Див. також Ай-Тодор Примітки
Or Qapi

Or Qapi Fortress is a ruined fort located near the settlement of Perekop on the Perekop isthmus connecting the Crimean peninsula to the Ukrainian mainland. History The Or Qapi fort was built in the 15th century by Mengli Girai and his son Sahib I Giray. Or Qapi Fortress used to be of great military importance as the key to the Crimean Khanate. During the Russo-Turkish War (1735–1739), the Russian field marshal Burkhard Christoph von Munnich successfully stormed the fortifications on June 17, 1736, and left the Tatar fortress in ruins. In 1738, it was taken again by Russian General Lacy. This was a serious, if not mortal, blow to the independence of the Crimean Khanate. In 1754, it was rebuilt by Qirim Giray. In 1771, the fortress was captured decisively by Russian General Dolgorukov. During the Second World War, it repeatedly changed ownership between Germany and USSR. References
Or-kapi erőd

Az Or-kapi erőd (vagy Perekop erőd) egy erődítmény, amely Perekop település közelében található, a Perekop-földszoroson, amely összeköti a Krím félszigetet az ukrán szárazfölddel. Története Az Or-kapi erődöt a 15. században I. Mengli Giráj krími kán és fia, I. Száhib Giráj krími kán építtette. Az erődítmény nagy katonai jelentőséggel bírt, mint a Krími Tatár Kánság kulcsa. Az orosz–török háború (1735–1739) során Burkhard Christoph von Münnich orosz tábornagy 1736. június 17-én sikeresen megrohamozta az erődítményeket, és romokban hagyta a tatár erődöt. 1738-ban Lacy orosz tábornok ismét elfoglalta. Ez súlyos, csaknem halálos csapás volt a Krími Kánság függetlenségére. 1754-ben az erősséget Kirim Giráj krími kán újjáépítette. 1771-ben Dolgorukov orosz tábornok újra elfoglalta az erődöt. Az orosz polgárháború végén foglalták el a vörösök, ebben Zalka Máté is nagy szerepet kapott. A második világháború során többször is gazdát cserélt Németország és a Szovjetunió között. Leírása A Perekop-erőd valójában csak egy része volt egy erődrendszernek, amely a Perekop-öböltől a Szivasig húzódott. A hossza körülbelül 8 kilométer volt. Az erődöt ötágú formájú, erős kövekkel szegélyezett földfalakkal és négyszögletes tornyokkal erősítették meg. Az északi oldalon csak felvonóhíddal ellátott kapuk voltak. Perekop bonyolult erődrendszere többek között belső várból, külső erődből és elővárból is állt. A tüzérség több mint 100 ágyúval rendelkezett. Az erődítménynek volt egy külső része, amit árok vett körül. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Or Qapi című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Перекопский перешеек // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. (Perekop Földszoros // Brockhaus és Efron enciklopédikus szótára: 86 kötetben (82 kötet és további 4 kötet). - Szentpétervár, 1890-1907.) Перекоп, город // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. (Perekop, város // Brockhaus és Efron enciklopédikus szótára: 86 kötetben (82 kötet és további 4 kötet). - Szentpétervár, 1890-1907.) További információk Perekop honlapja (oroszul)
Or Qapi

A fortaleza de Or Qapi (em russo: Ор-Капи крепость, transl. Or-Kapi krepost; em ucraniano: Ор-Капу фортеця, transl. Or-Kapu fortetsia; em tártaro da Crimeia: Or Qapu qalesi) ou fortaleza de Perekop (em russo: Перекопская крепость, transl. Perekopskaya krepost; em ucraniano: Перекопська фортеця, transl. Perekopska fortetsia) é uma fortaleza em ruínas localizada perto do assentamento de Perekop no istmo de Perekop que liga a península da Crimeia ao continente ucraniano. História A fortaleza de Or Qapi foi construída no século XV por Meñli Giray e seu filho Sahib Giray. A fortaleza de Or Qapi era de grande importância militar como a chave para o Canato da Crimeia. Durante a guerra civil de 1524, o deposto Cã Saadet I Giray fugiu para o norte da Crimeia e refugiou-se em Perekop. Em novembro de 1524, İslâm Giray e seu exército cercaram a fortaleza durante três meses. Como resultado, Saadet I Giray foi capaz de atrair a maioria dos tártaros para o seu lado e persuadir-lhes a deixar İslâm Giray. Em janeiro de 1525, İslâm Geray fugiu de perto de Perekop para os povoados nogais no rio Molochna. Neste e em muitos conflitos semelhantes, Or Qapi era geralmente invocado como base por um pretendente pró-otomano ao trono. A reputação de Or Qapi como fortificação era alta. Sem artilharia e com forças relativamente pequenas (8 000 guerreiros) na campanha da Crimeia de 1559, o voivoda Danil Adashev não tentou preparar um ataque contra a fortaleza. Nos navios lançados no Dnipro, ele conseguiu passar por Ochakiv e desembarcar na Crimeia ocidental. O Cã e as suas principais forças estavam a ser distraídos pelo cnezo Dmitro Vishnevetsky perto de Azov, então o ataque foi bem sucedido. Os russos também recuaram pelo mar, contornando Perekop. Durante a Guerra Russo-Turca de 1735–1739, o marechal de campo russo Burkhard Christoph von Munnich invadiu com sucesso as fortificações em 17 de junho de 1736, e deixou a fortaleza tártara em ruínas. Em 1738, foi tomada novamente pelo general russo Peter Lacy. Este foi um golpe sério, se não mortal, para a independência do Canato da Crimeia. Em 1754, a fortaleza foi reconstruída por Qırım Giray, mas novamente capturada pelo general russo Dolgorukov e destruída em 1771. Devido à sua importância estratégica, novas tentativas para restaurar e construir grandes edifícios para a guarnição a fortaleza foram feitas entre 1793 e 1794. Os projetos foram elaborados sob a direção de François de Wollant, mas foram apenas parcialmente implementados. No final do século XIX, os moradores locais estavam a desmontar as paredes para obterem materiais de construção. Durante a Segunda Guerra Mundial, a fortaleza mudou de propriedade entre a Alemanha e a União Soviética. Referências Ligações externas Media relacionados com Or Qapi no Wikimedia Commons
Perszokostiantyniwka

Perszokostiantyniwka (ukr. Першокостянтинівка) – wieś na Ukrainie, w obwodzie chersońskim, w rejonie kachowskim, w hromadzie Czapłynka. W 2001 liczyła 1424 mieszkańców, wśród których 1335 wskazało jako ojczysty język ukraiński, 87 rosyjski, 1 mołdawski, a 1 inny. Przypisy
Perșokosteantînivka, Ceaplînka

Perșokosteantînivka (în ucraineană Першокостянтинівка) este o comună în raionul Ceaplînka, regiunea Herson, Ucraina, formată numai din satul de reședință. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Perșokosteantînivka era vorbitoare de ucraineană (93,75%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (6,11%). Note
Першоконстантиновка

Першоконстантиновка или Первоконстантиновка (укр. Першокостянтинівка) — село в Чаплинской поселковой общине Каховского района Херсонской области Украины Население по переписи 2001 года составляло 1424 человека. Почтовый индекс — 75242. Телефонный код — 5538. Код КОАТУУ — 6525483101. Местный совет 75242, Херсонская обл., Каховский р-н, с. Першоконстантиновка, ул. Мира, 1 Примечания Ссылки Першоконстантиновка на сайте Верховной рады Украины Архивная копия от 9 августа 2018 на Wayback Machine
Першокостянтинівка

Першокостянти́нівка (колишні назви — Чокрак, Мало-Чокрак, Чакрак, кримс. Çoqraq) — село в Україні, у Чаплинській селищній громаді Каховського району Херсонської області. Колишній центр сільської ради. Населення становить 1424 осіб. Історія Село було засноване в 1862 році,після реформи 1861 року про відміну кріпатства. Станом на 1886 рік в селі, центрі Першо-Костянтинівської волості, мешкало 1190 осіб, налічувалось 194 двори, існували молитовний будинок, школа, 2 лавки. За 7 верст — цегельний завод та черепичний завод. Під час організованого радянською владою Голодомору 1932—1933 років померло щонайменше 6 жителів села. 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Чаплинської селищної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Чаплинського району, село увійшло до складу новоутвореного Каховського району. 24 лютого 2022 року село тимчасово окуповане російськими військами під час російсько-української війни. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1526 осіб, з яких 737 чоловіків та 789 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 1420 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Відомі люди Копаєнко Іван Павлович (нар. 1934) — український графік. Тимошенко Михайло Кузьмич (1913—1990) — Герой Радянського Союзу. Див. також Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Херсонська область) Примітки Посилання Погода в селі Першокостянтинівка [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.] Джерела Чаплинська селищна ОТГ [Архівовано 31 серпня 2021 у Wayback Machine.]
Pisxàne (Crimea)

Pisxàne (en (ucraïnès): Піщане, en rus: Песчаное, Pestxànoie) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 820 habitants. Pertany al districte de Bakhtxissarai. Fins al 1945 la vila es deia Almà-Tamak. Població Segons les dades del 2001 la composició de la població de la vila de Pisxàne d'acord amb la llengua que empren és la següent: Referències
Pișceane (Pișceane), Bahciîsarai

Pișceane (în ucraineană Піщане) este localitatea de reședință a comunei Pișceane din raionul Bahciîsarai, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Pișceane era vorbitoare de rusă (84,01%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (9,06%) și tătară crimeeană (6,4%). Note
Petrove, Lenine

Petrove (în ucraineană Петрове) este un sat în comuna Semîsotka din raionul Lenine, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, nu exista o limbă vorbită de majoritatea populației, aceasta fiind compusă din vorbitori de rusă (44,32%), tătară crimeeană (38,64%), ucraineană (13,64%) și belarusă (1,14%). Note
Петрове (Керченський район)

Петро́ве (до 1948 року — Населений пункт при станції Ак-Мана́й, кримс. Aq Manay stansiyası) — село Керченського району Автономної Республіки Крим, населення якого становить 88 осіб (2001). Село розташоване в західній частині Керченського півострова. У селі є невелика станція на залізничній гілці Керч — Джанкой. Відстань до узбережжя Азовського моря на північ становить близько 7 км, а до узбережжя Чорного моря — приблизно 7 км, до Керчі — 83 км. Село виникло як станиця при залізничній станції Ак-Манай (зараз станція Петрове), статус села і власну назву Петрове одержало у 1948 році. Перейменоване на честь героя Радянського Союзу Петрової Галини Костянтинівни. Примітки
Płodowe (rejon nyżniohirski)

Płodowe (ukr. Плодове, ros. Плодовое, Płodowoje) – wieś na Ukrainie, w Autonomicznej Republice Krymu (de iure stanowiącej integralną część państwa ukraińskiego, w 2014 anektowanej przez Rosję i odtąd funkcjonującej jako Republika Krymu), w rejonie nyżniohirskim. W 2021 roku liczyła 477 mieszkańców. Przypisy
Plodove, Nîjnohirskîi

Plodove (în ucraineană Плодове) este un sat în comuna Mîtrofanivka din raionul Nîjnohirskîi, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Plodove era vorbitoare de rusă (83,77%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (7,95%) și ucraineană (5,68%). Note
Plotínne

Plotínne (en (ucraïnès): Плотинне, en rus: Плотинное, Plotínnoie) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 663 habitants. Pertany al districte de Bakhtxissarai. Fins al 1945 la vila es deia Gavro i fins al 1962 Otràdnoie. Població Segons les dades del 2001 la composició de la població de la vila de Plotínne d'acord amb la llengua que empren és la següent: Referències
Plotînne, Bahciîsarai

Plotînne (în ucraineană Плотинне) este un sat în comuna Zelene din raionul Bahciîsarai, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Plotînne era vorbitoare de rusă (54,63%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (32,16%) și ucraineană (9,99%). Note
Плотинне

Плоти́нне (до 1945 року — Гавр, кримс. Ğavr) — село в Україні, у Бахчисарайському районі Автономної Республіки Крим. Підпорядковане Зеленівській сільській раді. Розташоване на півдні району. Відстань від райцентру до населеного пункта становить 20 кілометрів по прямій. Примітки
Pokrovský chrám (Sevastopol)

Pokrovský chrám (rusky Покровский собор) je pravoslavný chrám v centru krymského Sevastopolu, který je vidět prakticky z jakéhokoliv místa ve městě. Vystavěn byl v pseudoruském stylu v letech 1891-1905 podle projektu architekta Valentina Avgustoviče Feldmana. Historie Chrám byl vystavěn mezi lety 1891 a 1905 ze sevastopolského a inkermanského vápence. V květnu 1917 zde byl pohřben poručík Petr Petrovič Schmidt a několik dalších popravených účastníků revoluce v roce 1905. 23. února 1919 byl v chrámu vysvěcen archimandrita Veniamin na episkopa sevastopolského. Nedlouho poté byl svatostánek bolševiky zrušen. Znovu otevřen byl až během okupace během 2. světové války. Při bojích byl však silně poškozen – dva jižní přídělky byly zničeny. V roce 1947 byl chrám svěřen do péče kněze Ioanna Krašanovského, který vynaložil velké úsilí na rekonstrukci svatostánku. Roku 1948 byl vysvěcen a až do roku 1962 v něm probíhaly bohoslužby. Potom byl zrušen a přeměněn na tělocvičnu a později na městský archiv. Mezi lety 1992 a 1994 proběhlo předání církvi. Roku 2005 byla u příležitosti 100 let od dostavby chrámu završena rozsáhlá rekonstrukce celého objektu, zahrnující dostavbu zničeného přídělku, restauraci fasády a pozlacení kupolí. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Покровский собор (Севастополь) na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pokrovský chrám na Wikimedia Commons