NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дворец Харакс

Вилла Харакс — усадебный дом с парковой зоной на территории посёлка Гаспра, Крым. История История дворца начинается, когда в Гаспре было приобретено имение великим князем Михаилом Николаевичем (младший сын императора Николая I) у княгини Мещерской в 1869 году. Участок около 70 десятин (более 100 га) был расположен от Севастопольского шоссе до берега моря, заканчиваясь мысом Ай-Тодор. Название имение получило в честь римской крепости, находившейся на этом месте до середины III века н. э. Некоторое время участок пустовал из-за отсутствия на нём воды. После покупки у гаспринских татар источника, Георгий Михайлович заказал архитектору Н. П. Краснову проект имения, размер которого составлял 16 га. Краснов выбрал для Харакса популярный тогда стиль позднего модерна. В 1909 году в Хараксе побывал Николай II. Сам архитектор так описывает своё творение: «…исполнен в современном шотландском вкусе из местного известняка мозаичной кладкой со вставкой орнаментальных частей, высеченных из того же камня, и покрыт английской черепицей». В Хараксе до апреля 1919 года проживала Мария Фёдоровна, которую охранял отряд под командованием И.В. Федотьева, прибывший осенью 1918 года. В 1922 году Харакс был превращён в одноимённый санаторий, а в 1955 году его название заменили на «Днепр». Великая Отечественная война не пощадила здание — дворец сильно пострадал. Реставрация не полностью вернула прежний облик имения. В 1983 году санаторий был награждён Почётной грамотой Президиума Верховного Совета Украинский ССР. В 1987 году на территории здравницы состоялось открытие историко-археологического музея. Парк Разбивкой Харакского парка, как и возведением усадебного дома, руководил Н. П. Краснов. Среди малых архитектурных форм особый интерес представляет античная беседка, сохранившаяся до настоящего времени (по другим данным — это копия с античными колоннами). Ссылки Крымский перепел. Дворец Харакс на портале Крымский перепел . Дата обращения: 10 июля 2016. Архивировано из оригинала 6 августа 2016 года. Дворец Харакс Примечания
Villa Harax

Villa Harax är en herrgård på Krim. Tomten köptes 1869 av storfurst Mikael Nikolajevitj av Ryssland. Mangårdsbyggnaden uppfördes av Nikolaj Krasnov i vad han kallade skotsk stil. Under ryska revolutionen bodde änkejsarinnan Maria Fjodorovna i huset innan hon evakuerades från Ryssland 1919. Under sovjettiden användes det som sanatorium. Det skadades under andra världskriget och reparerades på ett sätt som förstördes dess ursprungliga utseende. Referenser
Палац Харакс

Вілла Харакс — садибний будинок із парковою зоною на території селища Гаспра, Крим. Історія Історія палацу починається, коли в Гаспрі був придбаний маєток великим князем Миколаєм Миколайовичем (молодший син імператора Миколи I) у княгині Мещерської у 1869 році. Ділянка близько 70 десятин (понад 100 га) була розташована від Севастопольського шосе до берега моря і закінчувалася мисом Ай-Тодор. Свою назву маєток отримав на честь римської фортеці, яка була розташована на цьому місці до середини III століття н. е. Деякий час ділянка пустувала через відсутність на ній води. Після покупки у гаспринських татар джерела, Георгій Михайлович замовив архітекторові Миколі Краснову проєкт маєтку, розмір якого становив 16 га. Краснов вибрав для Харакса популярний тоді стиль пізнього модерну. У 1909 році в Хараксі побував Микола II. Сам архітектор так описує своє творіння: У 1922 році Харакс був перетворений на однойменний санаторій, а в 1955 році його назву замінили на «Дніпро». Німецько-радянська війна не пожаліла будівлю — палац сильно постраждав. Реставрація, на жаль, не повністю повернула колишній вигляд маєтку. У 1983 році санаторій був нагороджений Почесною грамотою Президії Верховної Ради Української РСР. У 1987 році на території оздоровниці відбулося відкриття історико-археологічного музею. Парк Закладанням Харакського парку, як і зведенням садибного будинку, керував М. П. Краснов. Серед малих архітектурних форм особливий інтерес являє антична альтанка, що збереглася до теперішнього часу (за іншими даними — це копія з античними колонами). Цей географічний об'єкт розташований на території півострова Крим, який окупований Росією. Згідно з адміністративно-територіальним поділом України, на території Криму розташовані Автономна Республіка Крим і місто зі спеціальним статусом Севастополь, що входять до складу України. Згідно з адміністративно-територіальним поділом Росії, на півострові розташовуються суб'єкти РФ Республіка Крим і місто федерального значення Севастополь. Примітки Посилання Палац Харакс на Кримському архітектурному порталі (рос.)
Дворец эмира Бухарского (Ялта)

Дворец эмира Бухарского — бывшая резиденция Сеида Абдулахад-хана, построенная в восточном (мусульманском) стиле на окраине Ялты в 1907-11 гг. Находится на территории санатория «Ялта» КЧФ (корпус № 8) и используется как библиотека. Для посторонних доступ на территорию санатория закрыт. История Дворец находится над Приморским парком Ялты, на участке, который приобрёл в 1898 году эмир Бухарский — Сеид Абдулахад-хан и заложил на нём парк, а также 4 строения, из которых до наших дней дошёл лишь дворец. Дворец возведён архитектором Николаем Георгиевичем Тарасовым из керченского камня в ориентальном стиле, который иногда определяют как неомавританский. Строился в течение четырёх лет (1907—1911), став резиденцией эмира Бухары на южном берегу Крыма. В архитектуре двухэтажного корпуса сочетаются прямоугольные, гранёные и полукруглые объёмы, портики и террасы, лоджии и бельведеры. Ажурная резьба колонн с изысканными капителями, балюстрадами, а также обрамления подковообразных окон и зубчатого парапета над карнизом дополняют мавританский стиль дворца. Дворец был назван эмиром как «Дилькушо» (узб. — «пленительный», «обворожительный») и до 1917 года оставался собственностью Сеид Абдулахад-хана и его сына — Сеид Алим-хана. Городские власти Ялты отметили заслуги Эмира перед городом. Он удостоился чести стать почётным гражданином города, также одна из улиц Ялты носила его имя. Сейчас эта улица носит имя Щербака. После установления Советской власти здание было национализировано. 25 марта 1921 года в нём открыт Восточный музей Ялты. 23 мая 1924 года дворец был передан в вечное пользование трудящимся Узбекистана по постановлению Президиума Крымского ЦИК где начал работать санаторий «Узбекистан». В 1924—1927 годах здесь располагался дом отдыха. В 1927—1969 годах — противотуберкулёзный санаторий. С 1969 года санаторий перепрофилирован в нервно-соматический. В годы Великой Отечественной войны здание дворца сильно пострадало: погибли аэросолярий и метеостанция, также значительные утраты понёс парк. В начале 1970-х годов проводились восстановительные, ремонтные и реставрационные работы. См. также Дворец эмира Бухарского (Новая Бухара) Дворец эмира Бухарского (Железноводск) Дом эмира Бухарского Бывшее представительство Бухарского эмира Примечания Ссылки Дворец эмира Бухарского Дворец эмира Бухарского
Палац еміра Бухарського

Палац еміра Бухарського — палацовий ансамбль у місті Ялта на території санаторію «Ялта» ЧФРФ. Історія Будівля розташована над Приморським парком Ялти. Зведена архітектором Н. Г. Тарасовим з керченського каменю в мавританському стилі на ділянці, яку придбав у 1898 році емір Бухарський — Сеїд Абдул Ахан Хан. Він заклав на ній парк, а також 4 будови, з яких до наших днів дожив лише палац. Палац був побудований протягом чотирьох років (1907–1911), ставши резиденцією еміра Бухари на південному березі Криму. Міська влада Ялти відзначили заслуги Еміра перед містом. Він був удостоєний честі бути почесним громадянином міста, також одна з вулиць Ялти мала його ім'я. В архітектурі двоповерхового корпусу поєднуються прямокутні та напівкруглі форми, портики і тераси, лоджії і бельведери. Доповнюють мавританський стиль палацу й ажурне різьблення колон із вишуканими капітелями, балюстрадами, а також обрамлення підковоподібних вікон і зубчастого парапету над карнизом. Садиба, яку сам емір Бухарський назвав «Дількушо» (узб. — «Чарівний»), залишалася в його власності (до смерті в 1911 році) і його старшого сина — Сеїд-Мир-Алем-Джань-Тетеря — до 1917 року. Після встановлення Радянської влади будівлю було націоналізовано. 25 березня 1921 тут був відкритий Східний музей Ялти. За Постановою Президії Кримського ЦВК від 23 травня 1924 палац був переданий у вічне користування трудящим Узбекистану, де почав працювати санаторій «Узбекистан». У 1924—1927 роках тут розташовувався будинок відпочинку. У 1927—1969 — протитуберкульозний санаторій. 1969-го року санаторій був перепрофільований у нервово-соматичний. Будівля палацу сильно постраждала у роки Німецько-радянської війни. Були знищені аеросолярій і метеостанція. Значні втрати зазнав парк. На початку 1970-х років крім відновлювальних робіт проводилися ремонтні та реставраційні роботи. В даний час — це корпус № 8 закритого санаторію «Ялта», де знаходиться його бібліотека. Примітки
Eparchie džankojská

Eparchie Džankoj je eparchie ruské pravoslavné církve nacházející se v Rusku. Území a titul biskupa Zahrnuje správní hranice území Džankojského, Krasnogvardějského, Krasnoperekopského, Nižněgorského, Pervomajského, Razdolněnského a Sovětského rajónu Krymské republiky. Eparchiálnímu biskupovi náleží titul biskup džankojský a razdolněnský. Historie Dne 11. listopadu 2008 byla rozhodnutím Svatého synodu Ukrajinské pravoslavné církve (Moskevského patriarchátu) oddělena eparchie džankojská od eparchie simferopolské. Eparchie byla tedy pod správou Ukrajinské pravoslavné církve (Moskevského patriarchátu) a 7. června 2022 byla přijata pod přímou jurisdikci Moskevského patriarchátu. Stala se součástí nově vzniklé krymské metropole. Seznam biskupů 2008–2009 Nektarij (Frolov) 2009–2010 Ioann (Siopko), dočasný administrátor 2010–2021 Alipij (Kozolij) 2021–2022 Nestor (Doněnko), dočasný administrátor od 2022 Alexij (Ovsjannikov) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Джанкойская епархия na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Eparchie džankojská na Wikimedia Commons (rusky) Oficiální stránky eparchie (rusky) Moskevský patriarchát
Eparchia di Džankoj

L'eparchia di Džankoj (in russo Джанкойская епархия?) è una diocesi della Chiesa ortodossa russa, appartenente alla metropolia della Crimea. Territorio L'eparchia comprende i comuni di Džankoj, Krasnoperekopsk e Armjansk, e i distretti di Džankoj, Krasnogvardejskoe, Krasnoperekopsk, Nižnegorskij, Pervomajskoe, Razdol'noe e Sovetskij nella repubblica di Crimea nel circondario federale meridionale. Sede eparchiale è la città di Džankoj, dove si trova la cattedrale dell'Intercessione. L'eparca ha il titolo ufficiale di «eparca di Džankoj e Razdol'noe». Storia L'eparchia è stata eretta dal Santo Sinodo della Chiesa ortodossa ucraina del Patriarcato di Mosca l'11 novembre 2008 separandone il territorio dall'eparchia di Sinferopoli e Crimea. In seguito al trattato di adesione della Crimea alla Russia (18 marzo 2014), con decisione del Santo Sinodo della Chiesa ortodossa russa, il 7 giugno 2022 l'eparchia è stata annessa al Patriarcato di Mosca e contestualmente è entrata a far parte della metropolia della Crimea. Questa decisione non ha trovato il pieno consenso della Chiesa ortodossa ucraina del Patriarcato di Mosca, che continua ad elencare l'eparchia fra quelle dipendenti dalla propria autorità. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Eparchia di Džankoj Collegamenti esterni (RU) Sito ufficiale dell'eparchia (RU) Scheda dell'eparchia sul sito ufficiale della Chiesa ortodossa russa
Eparchia dżankojska

Eparchia dżankojska – jedna z eparchii Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego, z siedzibą w Dżankoju. Erygowana przez Święty Synod Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego w 2008 poprzez wydzielenie z eparchii symferopolskiej i krymskiej. W 2022 r. została przeniesiona w bezpośrednią jurysdykcję Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego. Na terenie eparchii działa męski monaster Przemienienia Pańskiego w Rozdolnem. Biskupi dżankojscy Nektariusz (Frołow), 2008–2009 Alipiusz (Kozoli), 2010–2021 (od 2016 arcybiskup, od 2019 metropolita) Aleksy (Owsiannikow), od 2022 Przypisy
Джанкойська єпархія УПЦ (МП)

Джанкойська єпархія — єпархія УПЦ московського патріархату в Криму. Єпархіальне управління знаходиться в місті Джанкой. 7 червня 2022 року РПЦ незаконно включила єпархію у склад своєї Кримської митрополії. До складу Джанкойської єпархії входить сім районів північної частини півострова: Джанкойський, Красногвардійський, Красноперекопський, Нижньогірський, Первомайський, Роздольненський, Совєтський. Історія Джанкойська єпархія виділена зі складу Сімферопольської єпархії рішенням Священного Синоду УПЦ МП від 11 листопада 2008 року (журнал № 105). До складу нової єпархії увійшли 130 парафій. 20 листопада 2008 року в Києві була здійснена хіротонія архимандрита Нектарія (Фролова) у єпископа Джанкойського і Роздольненського. 26 грудня 2012 року київський журналіст і публіцист Артем Скоропадський виступив з відкритим листом до правлячого архієрея, запропонувавши перейменувати Совєтське, Красногвардійське і Первомайське благочиння. Серед інших, листа підписав прессекретар голови УПЦ МП митрополита Володимира (Сабодана) протоієрей Георгій Коваленко, однак назви благочинь залишилися без змін. Правлячі архієреї Нектарій (Фролов) (20 листопада 2008—9 липня 2009) Іоанн (Сіопко) (9 липня 2009—14 лютого 2010) в/о, архієпископ Херсонський) Аліпій (Козолій) (14 лютого 2010-16 листопада 2021) Нестор (Доненко) (16 листопада 2021-2 січня 2022) в/о, єпископ Ялтинський) Олексій (Овсянніков) (з 2 січня 2022) Благочинні округи Джанкойське Красногвардійське Красноперекопське (Свято-Вознесенський храм) Нижньогірське Первомайське Роздольненське Совєтське Примітки Посилання http://www.dzhankoy.eparhia.org/ [Архівовано 22 грудня 2016 у Wayback Machine.] https://web.archive.org/web/20120729012511/http://www.crimea.eparhia.org/ Джанкойская епархия [Архівовано 13 червня 2018 у Wayback Machine.] // Патриархия. RU http://drevo-info.ru/articles/11598.html [Архівовано 13 січня 2018 у Wayback Machine.] Монастыри Джанкойской епархии — Синодальная комиссия УПЦ по делам монастырей Google-карта: Монастыри Джанкойской епархии — Синодальная комиссия УПЦ по делам монастырей Деркач Тетяна (13 листопада 2017). Казаки-разбойники: ЧВК на службе у УПЦ МП? Часть 9. «Крымнаши» епархии. petrimazepa.com. Петро та Мазепа. Архів оригіналу за 5 листопада 2018. Процитовано 4 листопада 2018.(рос.) РПЦ анексує єпархії УПЦ у Криму і погрожує «новим розколом»
Dmîtrivka (Sovietskîi)

Dmîtrivka (în ucraineană Дмитрівка) este localitatea de reședință a comunei Dmîtrivka din raionul Sovietskîi, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Dmîtrivka era vorbitoare de rusă (71,3%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (17,17%) și tătară crimeeană (11,03%). Note
Comuna Dobrușîne, Sakî

Dobrușîne (în ucraineană Добрушине) este o comună în raionul Sakî, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina, formată din satele Dobrușîne (reședința), Ielîzavetove, Izvestkove, Șalași și Soldatske. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Dobrușîne era vorbitoare de rusă (67,69%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (15,02%) și tătară crimeeană (13,03%). Note
Добрушинский сельский совет

Добрушинский сельский совет (укр. Добрушинська сільська рада, крымскотат. Çоtay köy şurası) — согласно законодательству Украины — административно-территориальная единица в Сакском районе Автономной Республики Крым. Население по переписи 2001 года — 2563 человек, площадь сельсовета 140 км². К 2014 году состоял из 5 сёл: Добрушино Елизаветово Известковое Солдатское Шалаши История Добрушинский сельский совет, судя по доступным историческим документам, был создан до 1 января 1968 года. На тот год, помимо Добрушино, в составе сельсовета числились сёла: К 1977 году Баштановка, Запорожское и Чернушки были упразднены, до 1985 года ликвидировано Богатое. 5 сентября 1985 года Властное и Наташино переданы во вновь созданный Весёловский сельсовет и совет обрёл нынешний состав. С 12 февраля 1991 года сельсовет в восстановленной Крымской АССР, 26 февраля 1992 года переименованной в Автономную Республику Крым. С 21 марта 2014 года в составе Крыма аннексирован Россией. Законом «Об установлении границ муниципальных образований и статусе муниципальных образований в Республике Крым» от 4 июня 2014 года территория административной единицы была объявлена муниципальным образованием со статусом сельского поселения. Примечания Литература Добрушинский сельсовет // Города и села Украины. Автономная Республика Крым. Город Севастополь. Историко-краеведческие очерки. — Слава Севастополя, 2009. Административно-территориальные преобразования в Крыму. 1783—1998 гг. Справочник / Под ред. Г. Н. Гржибовской. — Симферополь: Таврия-Плюс, 1999. — 464 с. — ISBN 966-7503-22-4. Под редакцией П. Т. Тронько. Історія міст і сіл Української РСР. Том 26, Кримська область. (укр.). — Киев: Главная редакция УСЭ., 1974. — С. 573. — 833 с.
Добрушинська сільська рада

Добру́шинська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Сакському районі Автономної Республіки Крим. Адміністративний центр — село Добрушине. Загальні відомості Населення ради: 2 563 особи (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді були підпорядковані населені пункти: с. Добрушине с. Єлизаветове с. Ізвесткове с. Солдатське с. Шалаші Склад ради Рада складалася з 18 депутатів та голови. Голова ради: Шпильовой Віктор Іванович Секретар ради: Мазур Галина Степанівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Добрушинська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Dozorne, Bilohirsk

Dozorne (în ucraineană Дозорне) este un sat în comuna Ciornopillea din raionul Bilohirsk, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Dozorne era vorbitoare de tătară crimeeană (50,34%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (44,83%) și ucraineană (4,83%). Note
Дозорне (Білогірський район)

Дозо́рне (до 1948 року — Ішю́н; кримс. İşün) — село в Україні, у Білогірському районі Автономної Республіки Крим. Підпорядковане Чорнопільській сільській раді. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 232 особи, з яких 124 чоловіки та 108 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 142 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Дружба (стадион, Бахчисарай)

«Дружба» (укр. Дружба) — футбольный стадион в городе Бахчисарай. Стадион являлся временной домашней ареной для клуба «Севастополь», из-за его проблем с домашним стадионом. Стадион вмещает 4500 человек. Стадион оборудован пластиковыми сиденьями. Одним из недостатков стадиона является то, что спортивная раздевалка находится не под трибунами стадиона, а в отдельном здании; также раздевалка находится в плохом состоянии. В 2003 году в честь 500-летия Бахчисарая на стадионе была проведена реконструкция. Также на стадионе началась и сама торжественная церемония открытия праздника. С 2009 года «Дружба» стала домашним стадионом клуба «Севастополь», который выступал в Первой лиге Украины. Первый матч 29 марта 2009 года против алчевской «Стали» (0:0), на поединке присутствовало около 2000 человек. Примечания Ссылки Профиль на сайте «Футбольный путеводитель» (недоступная ссылка) (рус.)
Дружба (стадіон, Бахчисарай)

Стадіон «Дружба» — стадіон у місті Бахчисарай АР Крим. Вміщує 4500 глядачів. Стадіон був тимчасовою домашньою ареною для клубу «Севастополь», через його проблеми з домашнім стадіоном. Історія У 2003 році на честь 500-річчя Бахчисарая на стадіоні була проведена реконструкція. Також зі стадіону розпочалася урочиста церемонія відкриття свята. З 2009 року «Дружба» стала домашнім стадіоном клубу «Севастополь», який виступав у Першій лізі України. Перший матч 29 березня 2009 року проти алчевської «Сталі» (0:0), на поєдинку були присутні близько 2000 глядачів. Після окупації Криму росіянами в 2014 році, на стадіоні виступали «клуби», створені місцевими колаборантами — т. зв. КФУ (Сімферополь) та «Кизилташ» (Бахчисарай). Станом на січень 2016 року газон футбольного поля перебував у незадовільному стані, через небажання місцевої колабораційної влади вкладати кошти в стадіон. Того ж року колаборанти з «Кримського Футбольного Союзу» дискваліфікували стадіон, через невідповідність вимогам для проведення футбольних змагань. Опис стадіону На стадіоні є пластикові сидіння. Одним з мінусів стадіону є те, що роздягальня знаходиться не під стадіоном, а в окремій будівлі, також роздягальня знаходиться в поганому стані. Примітки Посилання Профіль стадіону [Архівовано 6 серпня 2019 у Wayback Machine.] на сайті footballfacts.ru (рос.)
Dibrivske, Krasnohvardiiske

Dibrivske (în ucraineană Дібрівське) este un sat în comuna Kotelnîkove din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Dibrivske era vorbitoare de rusă (82,07%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (9,47%), armeană (4,34%) și tătară crimeeană (3,45%). Note
Dulber Palace

The Dulber Palace (Russian: Дворец Дюльбер; Ukrainian: Палац Дюльбер) is a Moorish Revival palace designed by Nikolay Krasnov in Koreiz, near Yalta in Crimea. Also known as the Palace of Grand Duke Peter Nikolaievich of Russia, Dulber Palace (dülber is Crimean Tatar for "beautiful", originally from Persian, del-bar, "heart-stealing", "beloved, beautiful"), is an asymmetrical architectural extravaganza with crenellated walls, silver domes, and more than 100 rooms, inspired by the Mameluk architecture of 15th-century Cairo. History of Dulber The palace was built between 1895 and 1897 for Grand Duke Peter Nikolaievich of Russia, a first cousin once removed of Emperor Nicholas II and grandson of Emperor Nicholas I of Russia and his wife, Grand Duchess Militza. The design of Dulber was based on sketches the Grand Duke made during his travels to the Middle East and the construction was done under Grand Duke Peters supervision. Grand Duchess Militza designed much of the interior decoration herself, drawing on her studies of Persian architecture. Dulber served as the summer residence of Grand Duke Peter and his wife and children until 1919. After the Russian Revolution in 1917 Grand Duke Peter of and his family went to Dulber and stayed there until they escaped Russia in 1919 aboard the British battleship, HMS Marlborough. During the stay, they were joined in 1918 by other members of the Russian imperial family, including the Dowager Empress Maria Feodorovna and her daughter Grand Duchess Xenia Alexandrovna of Russia. Dulbers fortress-like walls could offer better protection from the Bolsheviks operating in the area than the other imperial palaces in the Crimea. Thus, the Dowager Empress was relocated there from the Palace of Ai-Todor in 1918 when there was a real threat to her life as well as that of other members of the imperial family. After the Russian Revolution of 1917 and the imperial families departure in 1919, the palace was nationalised. In 2014, Russia illegally annexed Crimea. References See also Yusupov Palace, also in Koreiz, built for Prince Felix Yusupov in 1909
Palacio Dulber

El Palacio Dulber (en ucraniano: Палац Дюльбер; en ruso: Дворец Дюльбер)​ es un palacio en Koreiz, cerca de Yalta en Crimea, situada en el sur de Ucrania. El palacio del Gran Duque Pedro Nikoláievich de Rusia, conocido como Dulber (Dulber en idioma tártaro de Crimea significa "hermoso"), es un extravanganza arquitectónica asimétrico con muros almenados, cúpulas de plata, y más de 100 habitaciones, inspirado en la arquitectura mameluca de El Cairo del siglo XV. Este palacio fue construido entre 1895 y 1897. Véase también Palacio Arquitectura Referencias