NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Twierdza Siujreńska

Twierdza Siujreńska (ukr. Сюйреньська фортеця, ros. Сюйреньская крепость) – średniowieczna twierdza bizantyjska w zachodniej części Krymu na Ukrainie, leżąca koło wsi Małosadowoje i około 15 km od Bakczysaraju. Nazwa twierdzy oznacza Ostra pika, znajduje się ona na płaskowyżu tworzącym szczytową powierzchnię cypla skalnego o nazwie Kułe-Burun wchodzącego w dolinę rzeki Belbek, kilkaset metrów od skalnego klasztoru Cziłter-Koba zajmującego sąsiedni cypel skalny. Twierdza leży na końcu cypla powierzchni 1,7 ha który kończy się z każdej strony wysokimi urwiskami skalnymi. Od reszty cypla oddzielona jest murem zbudowanym z bloków wapienia. Ma on według różnych badaczy od 94 do 110 metrów długości, 2,5 grubości i 4,8 m wysokości. W środkowej części znajduje się okrągła, obronna baszta średnicy 8 m i wysokości 10 m, przy której znajdowała się jedyna brama wjazdowa. Na wyższym piętrze baszty urządzono cerkiew prawosławną ze ścianami i kopułą bogato dekorowaną freskami, widocznymi jeszcze w XIX w. Około 300 m przed wyżej opisanym murem z basztą znajduje się jeszcze jeden mur również biegnący w poprzek cypla, mający 155 metrów długości, 2,2 m grubości i nieznaną wysokość (dziś jego resztki sięgają 1,5 m wysokości). Nie jest znana data jego powstania, zakłada się, że jest on najmłodszym, uzupełniającym elementem fortyfikacji i zbudowano go w okresie księstwa Teodoro, w XIV – XV w. Główny mur z basztą, jak wynika z cech jego konstrukcji, powstał niewątpliwie w czasach bizantyjskich, jednak nie jest jasne czy na przełomie VI/VII w n.e., czy w połowie IX w. (były to dwa okresy wzmożonych prac fortyfikacyjnych na południowym Krymie). Wiadomo natomiast, że twierdza została zniszczona wraz z całym księstwem Teodoro przez Turcję pod koniec 1475. Dość nietypową cechą twierdzy jest to, że nie posiada ona żadnych skalnych grot, tak charakterystycznych dla innych średniowiecznych, obronnych osad południowego Krymu. Nie wiadomo czy chroniony murami obszar był zabudowany w czasach bizantyjskich (czasami takie fortyfikacje nie miały ludności oprócz garnizonu, a pustą przestrzeń wewnątrz murów traktowano jako schronienie dla ludności okolicznej na czas wojny). Natomiast co najmniej część cypla chronionego murami była zabudowana domami w okresie Feodoro. Bibliografia Mogariczew J. M. 2005 – Pieszczernyje goroda w Krymu. Wyd. Sonat, Symferopol. ISBN 966-8111-52-4
Сююрташ (Ленинский район)

Сююрта́ш (укр. Сююрташ, крымскотат. Süyür Taş, Сююр Таш) — исчезнувшее село в Ленинском районе Республики Крым, располагавшееся на северо-востоке района и Керченского полуострова, у берега Азовского моря, у устья балки Сюерташская, примерно в 1,5 км на северо-восток от современного села Золотое. История Впервые в доступных источниках селение встречается на карте 1836 года, на которой в деревне 15 дворов, как и на карте 1842 года, где Сююрташ обозначен, как развалины, также и на трёхверстовой карте 1865—1876 года. По «Памятной книге Таврической губернии 1889 года», по результатам Х ревизии 1887 года, в деревнях Суйруташ и Чомши, Сарайминской волости Феодосийского уезда, вместе числилось 56 дворов и 278 жителей. По «…Памятной книжке Таврической губернии на 1892 год» в безземельной деревне Сиюрташ, не входившей ни в одно сельское общество, жителей и домохозяйств не числилось. На верстовой карте Крыма 1896—1926 года в селении обозначено 3 двора с русским населением. По «…Памятной книжке Таврической губернии на 1902 год» на хуторе Сиюрташ, входившем в Ново-Александровское сельское общество, числилось 5 жителей, домохозяйств не имеющих. По Статистическому справочнику Таврической губернии. Ч.II-я. Статистический очерк, выпуск пятый Феодосийский уезд, 1915 год, в имении Суюрташ-Культобе (Плаксиных) Сарайминской волости Феодосийского уезда числился 1 двор без населения. После установления в Крыму Советской власти, по постановлению Крымревкома, 25 декабря 1920 года из Феодосийского уезда был выделен Керченский (степной) уезд, а, постановлением ревкома № 206 «Об изменении административных границ» от 8 января 1921 года была упразднена волостная система и в составе Керченского уезда был создан Керченский район в который вошло село (в 1922 году уезды получили название округов. 11 октября 1923 года, согласно постановлению ВЦИК, в административное деление Крымской АССР были внесены изменения, в результате которых округа были отменены и основной административной единицей стал Керченский район в который вошло село. Согласно Списку населённых пунктов Крымской АССР по Всесоюзной переписи 17 декабря 1926 года, в селе Сююрташ, Маяк-Салынского сельсовета Керченского района, числилось 6 дворов, из них 5 крестьянских, население составляло 20 человек, из них 11 украинцев и 9 белорусов. Постановлением ВЦИК «О реорганизации сети районов Крымской АССР» от 30 октября 1930 года (по другим сведениям 15 сентября 1931 года) Керченский район упразднили и село включили в состав Ленинского, а, с образованием в 1935 году Маяк-Салынского района (переименованного 14 декабря 1944 года в Приморский) — в состав нового района. На подробной карте РККА Керченского полуострова 1941 года в селе обозначено 6 дворов. Исключён из учётных данных в 1948 году. Динамика численности населения 1889 год — 278 чел. 1892 год — 0 чел. 1902 год — 5 чел. 1915 год — 0 чел. 1926 год — 20 чел. Примечания Литература Административно-территориальные преобразования в Крыму. 1783—1998 гг. Справочник / Под ред. Г. Н. Гржибовской. — Симферополь: Таврия-Плюс, 1999. — 464 с. — ISBN 966-7503-22-4.
Таврійська духовна семінарія

Таврійська духовна семінарія — вищий навчальний заклад Сімферопольської і Кримської єпархії УПЦ Московського патріархату. Розташована в Сімферополі. З подання Таврійського єпископа Гурія (18 квітня 2008 року Синодом УПЦ визнаний святим) — відомого богослова, вченого та місіонера — було вирішено створити духовну семінарію та знайдено кошти на її будівництво і подальше утримання. Так, 1873 року, згідно розробленого проекту архітектором К.Єремєєвим та інженером В.Грачовим зведено будинок для навчання семінаристів. Архітектура будівлі Таврійська семінарія — це двоповерхова, прямокутна витягнута будівля, з боків якої виступають два ризаліти та вхід, що також має незначний виступ. Всередині приміщення центральним є коридор, по обидва боки від якого розташовані однотипні невеликі приміщення. Дещо більші (аудиторні) кімнати розміщені в ризалітах. Перший поверх будинку було передбачено для ведення адміністративної та господарської роботи. Тут знаходилися квартири викладачів, викладацька, приймальня та інспектори. На другому поверсі розташовувалися навчальні аудиторії для семінаристів, спальня, бібліотека та актова зала та навіть церква в правому ризаліті. З приходом більшовиків в 20-х роках ХХ століття семінарія була ліквідована та передано до власності міськкомгоспу. Спорудження будівлі семінарії є невід'ємною частиною в історії забудови міста та є зразком типової забудови другої половини ХІХ століття з втіленням всього творчого потенціалу її творців. Після розпаду Радянського Союзу в приміщеннях по вул. Героїв Аджимушкая, 7 відновлена Таврійська духовна семінарія. Джерела Культурное наследие Крыма: памятники археологии, архитектуры, истории: альбом: Государственное бюджетное учреждение Республики Крым «Научно-исследовательский центр крымоведения и охраны культурного наследия Республики Крым» / Сост. А. В. Хливнюк; фот. В. Ю Еременко. — Симферополь: Н. Оріанда, 2015. — 160 с. — ISBN 978-5-9907469-0-9. (рос.) https://web.archive.org/web/20161127195313/http://seminaria.crimea.ua/
Tarkhankut Highlands

The Tarkhankut Upland or Tarkhankut Hills is a highland that covers most of the Tarkhankut Peninsula. It is part of the North Crimean Plain. Its highest point is Melovoy Uval, 176 m. (In Russian geomorphology, uval is a type of elongated, elevated terrain). The Melovoy Uval is abundant in kurgans, and remnants of ancient settlements, including a hillfort at the highest point. In fact, stony kurgans are present in onther places of the highland, unevenly distributed. The Tarkhankut Wind Farm (Tarkhankut Wind Plant, Ukrainian: Тарханкутська вітряна електростанція) is a wind power plant located at Donuzlav lake on the Tarkhankut Upland. It is a state property. Its construction was contracted to Windenergo Ltd., At the commissioning date of November 30, 2001, 21 wind turbines were installed with total capacity of 2.26 MW. The planned capacity was 70 MW. References
Тарханкутская ВЭС

Тарханку́тская ВЭС (укр. Тарханкутська ВЕС) — ветряная электростанция, расположенная на территории Черноморского района Крыма. Ближайшие населённые пункты — Красносельское и Новосельское. Описание Имеет два участка: в 7 км восточнее от села Красносельское (у наивысшей точки Тарханкутской возвышенности 178.4 м); 127 ветрогенераторов типа USW 56-100 в 1 км юго-восточнее окрестностей Новосельского; 4 ветрогенератора типа Т-600-48. История Строительство ВЭС началось в 1996 году. С 1999 года «28 Управление начальника работ» является заказчиком строительство ВЭС, в системе Министерства обороны Украины, с проектной мощность 70 МВт. В 2001 году была начата эксплуатация Тарханкутской ВЭС и с того времени было произведено и выдано энергосистему Крыма свыше 62 млн кВт/час энергии. После окончания строительства 1-й очереди ВЭС «28 Управление начальника работ» стал ещё и производителем энергии. Характеристика По данным на 2009 год установленная мощность ВЭС составляла 16,65/15,5 МВт. В 2008 году электроэнергия выдавалась с сеть 35 кВ по двум ПЛ до ПС 110 кВ «Тарханкут». ВЭС насчитывает 127 ветрогенераторов типа USW 56-100 и более 4 (возможно 7) — Т-600-48 (бельгийской фирмы Turbowinds). В связи с работой ВЭС в энергоузле ПС 110 кВ «Дозорное» имеют место колебания напряжения в пределах от 30 до 40 кВ, что в условиях отсутствия РПН на трансформаторах в значительной степени влияет на качество электроснабжение потребителей региона. Согласно с разработанной институтом «Укренергомережпроект» в 2005 году схемой выдачи мощностей ВЭС, предусматривается строительство новой ПС 110 кВ и двух ПЛ 110 кВ длиной 40 км до ПС 220 кВ «Донузлав». На ветрополе подготовлены площади для технического обслуживания ветроэлектроустановок, технологические и подъездные пути. Построен дом центрального пункта управления станцией, ремонтные мастерские и помещение для персонала. Примечания Ссылки Приєднання вітрових електростанцій до магістральних електричних мереж ОЕС України . Архивировано из оригинала 24 марта 2014 года. ОПТИМАЛЬНЕ КЕРУВАННЯ РОЗОСЕРЕДЖЕНИМИ ДЖЕРЕЛАМИ ЕЛЕКТРОЕНЕРГІЇ З АСИНХРОННИМИ ГЕНЕРАТОРАМИ ЗАСОБАМИ GRID Сучасний стан та перспективи вітроенергетики
Тарханкутська ВЕС

Тарханку́тська вітрова електростанція — вітрова електростанція, що знаходиться в західній частині Кримського півострову поблизу селища Чорноморське. У 2014 році окупована РФ. Знаходиться на висоті Кипчак. Станція Проектна потужність 70 МВт. Будівництво ВЕС розпочато в 1996 році, станом на 2009 рік встановлена потужність ВЕС становить 15,5 МВт і видається в мережу 35 кВ по двом ПЛ до ПС 110 кВ «Тарханкут». Електростанція нараховує 127 вітроагрегатів типу USW 56-100, та 4 вітроагрегати бельгійської фірми «Turbowinds» типу Т-600-48. Внаслідок роботи ВЕС в енерговузлі ПС 110 кВ «Дозорне» мають місце коливання напруги в межах від 30 до 40 кВ. Історія Будівництво ВЕС розпочалося 1996 року. З 1999 року «28 Управління начальника робіт» є замовником будівництва ВЕС, у системі Міністерства оборони України, з проектною потужністю 70 МВт. У 2001 році було розпочато експлуатацію Тарханкутської ВЕС і з того часу було вироблено та видано енергосистему Криму понад 62 млн кВт/год енергії. Після закінчення будівництва 1-ї черги ВЕС «28 Управління начальника робіт» став ще й виробником енергії. Див. також ВЕС Грейтер-Габбард Список електростанцій України Примітки Джерела Приєднання вітрових електростанцій до магістральних електричних мереж ОЕС України Оптимальне керування розосередженими джерелами електроенергії з асинхронними генераторами засобами Smart Grid Сучасний стан та перспективи вітроенергетики
Tîmoșenko, Krasnohvardiiske

Tîmoșenko (în ucraineană Тимошенко) este un sat în comuna Krasnoznameanka din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, nu exista o limbă vorbită de majoritatea populației, aceasta fiind compusă din vorbitori de rusă (47,61%), tătară crimeeană (35,12%) și ucraineană (16,26%). Note
Tobechytske Lake

Tobechytske Lake (Russian: Тобечикское озеро; Ukrainian: Тобечикське озеро; Crimean Tatar: Тöbeçik gölü) is a salt lake in the south of the Kerch Peninsula in the Lenine Raion district of Crimea. The lake belongs to the Kerch group of lakes. The villages of Ohon'ky and Chelyadinove are located to the north of the lake, Kostyrine to the south, and the city of Kerch to the north-east. References
Tobečiksko jezero

Tobečiksko jezero (rus. Тобечи́кское о́зеро, ukr. Тобечикське озеро, krim. tat. Тöbeçik gölü) je slano jezero na jugoistoku Kerčkog poluotoka u Lenjinskom rajonu na Krimu. Jezero pripada Kerčkoj skupini jezera. Sela Ohon'ky i Chelyadinove nalaze se sjeverno od jezera, Kostyrine na jugu, a grad Kerč na sjeveroistoku. Izvori Vanjske poveznice
Тобечикское озеро

Тобечи́кское о́зеро, а также Тобечи́к (укр. Тобечикське озеро, крымскотат. Töbeçik gölü, Тёбечик голю) — солёное озеро на юге Керченского полуострова на территории Ленинского района Крыма. Площадь — 18,7 км². Тип общей минерализации — солёное. Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — бессточное. География Входит в Керченскую группу озёр, третье по площади в этой группе, после Акташского и Узунларского. Длина — 9 км. Ширина средняя — 2 км, наибольшая — 4,5 км. Глубина средняя — 1 м, наибольшая — 1,2 м. Площадь водосбора — 189 км². Озеро является лечебным и используется для рекреации. Ближайшие населённые пункты: село Огоньки расположено на северном берегу, Костырино — южном берегу; Челядиново — севернее озера. Тобечикское озеро отделено от Чёрного моря перешейком. Озёрная котловина водоёма неправильной удлинённой формы вытянутая с запада на восток с извилистой береговой линией. Озеро имеет береговые отмели вдоль всего берега. Незначительные участки берега озера обрывистые с берегами высотой 5 и 9 м. В озеро впадает шесть сухоречий балок, крупнейшее из которых — балка Ичкин-Джилга, впадающая в западную часть озера и образующая солончаки (где расположено урочище Плавни). Западнее озера проходит дорога местного значения сообщения Челядиново — Огоньки — Марьевка, восточнее (по перешейку) — Челядиново — Заветное. Озеро зарастает водной растительностью преимущественно на опреснённых участках — в лагунах у пересыпей, в устьях впадающих балок, в зоне выходов подземных вод. Тут интенсивно развиваются различные водоросли, вплоть до цветения воды. Среднегодовое количество осадков — 400—450 мм. Питание: поверхностные и подземные воды Причерноморского артезианского бассейна. История Весной 1942 на озере находился гидроаэродром 119-го разведывательного авиационного полка ВВС флота с летающими лодками МБР-2. Примечания Источники и ссылки Топографическая карта. Лист L-37-097. Издание 1993 года. Ресурсы поверхностных вод СССР. Том 6: Украина и Молдавия. Выпуск 4: Крым. Под. ред. М. М. Айзенберга и М. С. Каганера. — Л. Гидрометеоиздат. 1966. 344 с. ГНПП Картография (Атлас географии Украины), 2003 г.
Тобечицьке озеро

Тобечицьке озеро (кримс. Töbeçik gölü) — безстічне солоне озеро (лиман) в Криму, розташоване на південно-східному узбережжі Керченського півострова, на території Керченського району. Відділене від Керченської протоки пересипом. Входить до Керченської групи озер. Площа — 21,2 (18,7) км², третє за площею у цій групі, після Актаського і Узунларського. Площа водозбору — 189 км². У сучасних умовах це мілководна, пересихаюча влітку, гіпергалінна водойма, площа якої в господарських цілях не використовується. Середня довжина озера становить 9 км, ширина близько 2 км. На сході лиман вузький, близько 100 м. Пересипом з черепашкового піску відділений від Керченської протоки довжиною 1 км. Виходячи з попереднього досвіду використання водойми, промірів, здійснених інститутом Укррибпроект, після заповнення максимальна глибина складе близько 2,0 м. Джерела ДНВП Картографія, 2006 р. ДНВП Картографія (Атлас географії України), 2003 р.
Traktove, Krasnohvardiiske

Traktove (în ucraineană Трактове) este un sat în comuna Krasnoznameanka din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Traktove era vorbitoare de tătară crimeeană (55,08%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (29,66%) și ucraineană (14,62%). Note
Трактове (Курманський район)

Тра́ктове (до 1945 року — Джума́-Абла́м; кримс. Cuma Ablam) — село Курманського району Автономної Республіки Крим. Відстань від райцентру до населеного пункта становить 36 кілометрів по прямій. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 545 осіб, з яких 264 чоловіки та 281 жінка. За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 473 особи. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Trudove (Trudove), Simferopol

Trudove (în ucraineană Трудове) este localitatea de reședință a comunei Trudove din raionul Simferopol, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Trudove era vorbitoare de rusă (66,97%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (11,89%) și ucraineană (6,4%). Note
Трудовое (Симферопольский район)

Трудово́е (укр. Трудове, крымскотат. Trudovoye, Трудовое) — село в Симферопольском районе Республики Крым, центр Трудовского сельского поселения (согласно административно-территориальному делению Украины — Трудовского сельского совета Автономной Республики Крым). Население Всеукраинская перепись 2001 года показала следующее распределение по носителям языка Динамика численности 1989 год — 2164 чел. 2001 год — 2767 чел. 2009 год — 2409 чел. 2014 год — 2173 чел. Современное состояние В Трудовом 53 улицы, 8 переулков и 8 садовых товариществ, площадь, по данным сельсовета на 2009 год, занимаемая селением, 29,7 гектара, на которой в 900 дворах числилось 2409 жителей. В селе действуют муниципальное бюджетное общеобразовательное учреждение «Трудовская школа» и детский сад «Светлячок». География Трудовое расположено в центре района, у истоков безымянного ручья бассейна реки Чуюнчи, правого притока Салгира, в пределах Внешней гряды Крымских гор. Село находится примерно в 11 километрах (по шоссе) (по прямой — около 500 метров от северо-восточной окраины) Симферополя, высота центра села над уровнем моря 370 м. Транспортное сообщение осуществляется по региональной автодороге 35Н-546 от трассы 35К-003 Симферополь — Феодосия (по украинской классификации С-0-11353); ближайшее село — Мазанка, находящееся в 2,5 км к востоку. История Село возникло в 1928 году, как населённый пункт совхоза «Симферопольский № 1», которому решением Крымоблисполкома от 8 сентября 1958 года № 133 присвоен статус посёлка и название Трудовое. Указом Президиума Верховного Совета УССР «Об укрупнении сельских районов Крымской области», от 30 декабря 1962 года Симферопольский район был упразднён и село присоединили к Бахчисарайскому. 1 января 1965 года, указом Президиума ВС УССР «О внесении изменений в административное районирование УССР — по Крымской области», вновь включили в состав Симферопольского. В послевоенное время, до 1975 года входило в состав Каменского сельсовета, с 1975 года — центр сельсовета. По данным переписи 1989 года в селе проживало 2164 человека. С 12 февраля 1991 года село в восстановленной Крымской АССР, 26 февраля 1992 года переименованной в Автономную Республику Крым. С 21 марта 2014 года в составе Крыма аннексировано Россией. Примечания Литература Трудовский сельсовет // Города и села Украины. Автономная Республика Крым. Город Севастополь. Историко-краеведческие очерки. — Слава Севастополя, 2009. Административно-территориальные преобразования в Крыму. 1783—1998 гг. Справочник / Под ред. Г. Н. Гржибовской. — Симферополь: Таврия-Плюс, 1999. — 464 с. — ISBN 966-7503-22-4. Ссылки с Трудове Республіка Крим, Сімферопольський район (укр.). Верховна Рада України. Дата обращения: 21 января 2015. Лист карты L-36-105 Гвардейское. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1984 год. Издание 1988 г. См. также Тракторные гонки Трак Прохват
Трудове (Сімферопольський район)

Трудове́ (кримс. Trudove) — село Сімферопольського району Автономної Республіки Крим. Підпорядковується Трудівській сільській раді. Опис Відстань від райцентру становить 10 кілометрів по шосе, по прямій менше кілометру. На заході село межує з районами Сімферополя Богурча (Кам'янка) та Хошкельди, на півдні та сході обмежується схилами гори Ташлик та балкою Тубай, на півночі лісовим масивом Лівенські дубки, що відділяють село від Феодосійської траси. Знаходиться у витоків струмка, що впадає у річку Чуюнча. Висота центру села над рівнем моря становить 370 м. За даними сільради на 2009 рік, площа села займає 29,7 гектара, де знаходяться 53 вулиці, 8 провулків та 8 садових товарист, у 900 дворах значиться 2409 мешканців. День села — 24 серпня. Історія Село виникло 1928 року, як населений пункт радгоспу «Сімферопольський № 1». 8 вересня 1958 року населеному пункту надано статус селища та назву Трудове. З 1975 року —центр Трудівської сільської ради. Населення Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки
Udacine, Krasnohvardiiske

Udacine (în ucraineană Удачне) este un sat în comuna Iantarne din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din anul 2001, majoritatea populației localității Udacine era vorbitoare de rusă (81,26%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (9,91%) și tătară crimeeană (7,75%). Note
Удачне (Курманський район)

Уда́чне (до 1948 року — Ішу́нь; раніше — Ішю́н-Есє́н-Бак; кримс. İşün Esen Baq) — село Курманського району Автономної Республіки Крим. Відстань від райцентру до населеного пункта становить 12 кілометрів по прямій. За даними сільради на 2009 рік, село займало площу 181,5 га на якій 364 дворах, проживало понад 1089 осіб. Історія Село відоме з часів Кримського ханства, в останній його період Ессенбай Уйшун входив до Даїрського кадилика Акмететського каймаканства, перша документальна згадка села зустрічається в Камеральному Описі Криму… 1784 року. За Відомістю про всі селища в Перекопському повіті, що складаються зі свідченням у якій волості скільки числом дворів і душ ... від 21 жовтня 1805 року, в селі Ішунь було 18 дворів і 125 жителів кримських татар. Наприкінці XIX століття в селі була заснована німецька менонітська колонія Люстіхсталь, на прізвище власника А. Люстіха. За Статистичним довідником Таврійської губернії. Ч.ІІ-я. Статистичний нарис, випуск п'ятий Перекопський повіт, 1915 рік, у селі Есен-Бак-Ішунь (воно ж Люстихсталь) Бютеньської волості Перекопського повіту було 24 двори з німецьким населенням у кількості 210 осіб «сторонніх» жителів. За Списком населених пунктів Кримської АРСР по Всесоюзному перепису 17 грудня 1926 року, в селі Ішунь-Есенбак, Борангарської сільради Сімферопольського району, було 50 дворів, з них 49 селянських, населення становило 273 особи, з них 262 німці, 5 росіян, 2 латиші, 1 єврей, 1 українець, 2 записані у графі «інші», діяла німецька школа. 18 серпня 1941 німці з села були депортовані, спочатку в Ставропольський край, а потім в Сибір і північний Казахстан. 12 серпня 1944 року було прийнято постанову № ГОКО-6372с «Про переселення колгоспників у райони Криму» за якою в район з областей України та Росії переселялися сім'ї колгоспників. 18 травня 1948 року Указом Президії Верховної Ради РРФСР Ішунь перейменували на Удачне. Примітки
Uleanivka, Bilohirsk

Uleanivka (în ucraineană Ульянівка) este un sat în comuna Ciornopillea din raionul Bilohirsk, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Uleanivka era vorbitoare de tătară crimeeană (58,54%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (30,83%) și ucraineană (3,13%). Note