NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Brotherhood Cemetery

The Brotherhood Cemetery (Russian: Братское кладбище, romanized: Bratskoe kladbishche; Ukrainian: Братське кладовище, romanized: Bratske kladovyshche) is an Imperial Russian military cemetery in Sevastopol. It was founded in 1854 as a temporary burial place for Russian soldiers and officers who were killed during the first siege of Sevastopol. Three burial sites were created according to order of Admiral Vladimir Kornilov near the northern fort of Sevastopol. Ten the cemeteries were united because of severe casualties among the defenders of the besieged Russian city. It is estimated that 100,000 to 127,000 Russian military men were buried there. The cemetery has 472 collective and 130 individual graves. The collective graves each contain 50–100 or more bodies of soldiers. The individual graves contain the bodies of officers. Famous Russian military commanders buried there are: Eduard Ivanovich Totleben Stepan Khrulyov Mikhail Dmitrievich Gorchakov. In 1870, in the upper part of the cemetery hill, a pyramidal Orthodox Saint Nicholas church was built. The inner part of the church is covered with plates containing the names of Russian officers killed during the siege. The outer walls of the church contain plates with the names of all regiments and military units who defended the city, with information about dates and casualties in each unit. The cemetery hill was used as a command post by the 4th defence sector of the besieged Soviet troops during the second siege of Sevastopol (1941–1942). The cemetery was severely bombarded and then turned into a battleground between the Red Army and Nazi Germany troops. Saint Nicholas Church and the cemetery itself were partially destroyed. After the fighting the cemetery was expanded with the graves of Soviet soldiers killed in Second World War actions and killed with the sinking of the Soviet battleship Novorossiysk in 1955. See also Admirals' Burial Vault References External links Севастополь. Братское кладбище участников первой Севастопольской обороны Братское кладбище "Братское кладбище защитников Севастополя 1854–1855 годов – Севастополь". Незабаром. Archived from the original on 17 December 2007.
Cementerio de la Confraternidad (Sebastopol)

Cementerio de la Confraternidad (en tártaro de Crimea: Qardaş mezarlığı; en ucraniano: Братське кладовище на Північній стороні; en ruso: Братское кладбище на Северной стороне) es un monumento у cementerio militar de la época del Imperio ruso ubicado en la ladera sur de una colina situada al norte de la ciudad de Sebastopol, Crimea. Durante el primer Sitio de Sebastopol, las fuerzas rusas sufrieron gran cantidad de bajas, pero la zona norte fue la más castigada. A finales de septiembre de 1854, por orden del vicealmirante Vladímir Kornílov, se erigió el camposanto destinado a sepultar a los combatientes rusos caídos en las batallas. En 1856, poco después de finalizar la guerra de Crimea, se decidió mantener las tumbas de los soldados y así fijar el cementerio militar. Pero el problema era el gasto que supondría el mantenimiento. Los oficiales y algunos soldados que participaron en la defensa de Sebastopol decidieron recaudar fondos para mejorar los cementerios. La iniciativa fue respaldada por el ministro de Guerra. Cuando los Oficiales de la Marina, que perdieron a numerosos amigos durante la batalla, se enteraron de las medidas que se adoptaron también la apoyaron y recolectaron donaciones de los comandos navales. En 1857, se recibieron donaciones de todas partes de Rusia. Ayudaron tanto oficiales como soldados de menor rango. Y aunque recaudaron pequeñas contribuciones (de 5 a 50 centavos de dólar), en conjunto fue una cantidad significativa. Meses después se elaboró un proyecto para cercar el cementerio y construir una capilla, pero la construcción de una iglesia no prosperó y sólo se realizó el cercamiento. En junio se aprobó la edificación de la capilla por el arquitecto Alekséi Avdéyev. En 1870, se construyó la iglesia de San Nicolás y gracias a esta construcción, el arquitecto Avdéyev fue galardonado con un título académico de arquitectura. En el cementerio están ubicadas 130 tumbas individuales y 472 fosas comunes en las cuales hay entre 50 y 100 cuerpos en cada una. Las fosas se construyeron antes de dichas batallas y en ellas se encuentran los soldados de menor rango. Aquí están sepultados: Eduard Ivanovich Totleben, jefe de las tropas rusas de ingenieros, héroe de la defensa de Sebastopol. Stepan Alexandrovich Khruliov, uno de los comandantes de la defensa, héroe de la defensa de Sebastopol. Mijail Dmitriyevich Gorchakov, uno de los comandantes de la defensa. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Cementerio de la Confraternidad.
Cimetière militaire de Sébastopol

Le cimetière militaire de Sébastopol (ou cimetière fraternel ; Братское кладбище) est un cimetière militaire russe situé à Sébastopol en Crimée. Il abrite les sépultures de soldats et marins de l'Armée impériale russe tombés pendant la guerre de Crimée et la Première Guerre mondiale ; et de soldats et marins de l'Armée rouge ayant parti à la Grande Guerre patriotique (1941-1945). Il se trouve sur la pente sud de la colline au nord de la ville portuaire de Sébastopol. Il compte 472 tombes collectives où se trouvent, dans chacune d’elles, des centaines de soldats anonymes, et 130 tombes individuelles d'officiers et de généraux. Des anciens combattants du siège de Sébastopol, au nombre desquels des généraux, amiraux et officiers morts plus tard y sont également enterrés. Sur le point culminant de ce cimetière militaire, on a installé les sépultures des marins morts pendant le naufrage, dans la baie de Sébastopol, du navire de guerre cuirassé Novorossiïsk en 1955. Cette tragédie a été gardée secrète jusqu'en 1988, et c'est au bout de longues années qu'a été érigé un monument mémoriel avec les noms des naufragés, intitulé La Patrie à ses fils. Au cours de la première défense de Sébastopol (1854-1855), la plupart des tués ont été inhumés vers le côté nord, où à la fin de septembre 1854 et sous la direction du chef de la défense, le vice-amiral Kornilov, trois cimetières ont été ouverts près de la fortification nord. Ces cimetières avaient des sections où marins, sapeurs, artilleurs, fantassins étaient enterrés régiment par régiment. Par la suite, ces trois cimetières ont été agrandis et ont commencé à être perçus comme un seul cimetière, appelé d'abord cimetière Saints-Pierre-et-Paul ; plus tard, le général Édouard Totleben (qui y est enterré) lui a donné le nom de cimetière militaire, précisément cimetière fraternel (c'est ainsi que les soldats sont appelés couramment). Le cimetière est entouré d'un mur d'enceinte fait de pierre de Crimée. Sur la hauteur envahie d'une végétation dense se trouve l'église Saint-Nicolas en forme pyramidale et surmontée d'une croix. Elle a été rendue au culte en 1989. Parmi les monuments du cimetière, on peut distinguer le monument aux combattants du régiment d'infanterie de Volhynie. Illustrations Notes et références Bibliographie (ru) A. M. Tchikine (А. М. Чикин), Sébastopol. Annuaire historico-littéraire (Севастополь. Историко-литературный справочник), éd. Weber («Вебер»), Sébastopol, 2008, (ISBN 978-966-335-102-5). p. 72. Source de la traduction (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Братское кладбище (Севастополь) » (voir la liste des auteurs). Portail de la mort Portail de l’histoire militaire
Monaster Trójcy Świętej w Symferopolu

Monaster Trójcy Świętej – żeński monaster w Symferopolu, w jurysdykcji eparchii symferopolskiej Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Monaster został erygowany w 2003 przy znacznie starszym soborze Trójcy Świętej. Budynek ten został zbudowany w 1868 na miejscu starszej, pochodzącej z 1796 cerkwi należącej do symferopolskiej społeczności prawosławnych Greków. Autorem projektu świątyni był. I. Kołodin. Po zburzeniu soboru św. Aleksandra Newskiego w Symferopolu w 1930 cerkiew Trójcy Świętej stała się katedrą eparchii obejmującej swoją jurysdykcją Krym. Trzy lata później władze lokalne postanowiły zaadaptować świątynię na internat. Rozpoczęto prace nad przebudową budynku, ale dzięki wsparciu ambasady Grecji (wielu parafian cerkwi miało greckie obywatelstwo) od pierwotnych planów odstąpiono, a cerkiew przywrócono do użytku liturgicznego. Architektura Monasterski sobór wzniesiony został na planie krzyża, z posadzoną na ośmiobocznym bębnie pojedynczą kopułą na przecięciu nawy głównej i bocznej. Budynek zdobią pilastry z głowicami w stylu korynckim oraz mozaiki. Wewnątrz w kopule znajduje się obraz Chrystusa Zbawiciela. Szczególną czcią otaczana jest przechowywana w świątyni ikona Matki Bożej „Strapiona”. Sobór posiada trzy ołtarze – główny Trójcy Świętej oraz boczne Soboru Świętych Krymskich i Świętych Konstantyna i Heleny. Związani z cerkwią W latach 30. XX wieku w cerkwi służyli duchowni ogłoszeni następnie świętymi nowomęczennikami: biskup symferopolski i krymski Porfiry oraz protoprezbiter Mikołaj Mieziencew. W miejscowej parafii pracował też inny święty, Dymitr Spiridonow. W latach 1946–1961 w soborze służył arcybiskup symferopolski i krymski Łukasz. Sobór Trójcy Świętej jest głównym ośrodkiem kultu kanonizowanego w 1996 hierarchy; w tej świątyni dla kultu wystawione są jego relikwie, mniszki prowadzą również muzeum jego pamięci. Przypisy
Троицкий собор (Симферополь)

Свя́то-Тро́ицкий собор — собор Крымской митрополии Русской Православной Церкви. Расположен на территории Свято-Троицкого женского монастыря Симферополя. Одна из главных достопримечательностей исторического центра города. В соборе почивают мощи архиепископа Крымского Луки (Войно-Ясенецкий). История Основание На месте современного собора ранее располагалась деревянная греческая церковь, которая была основана в 1796 году. Со временем, старую церковь разобрали и в 1868 году был построен и освящён новый просторный собор. Храм имеет классические архитектурные формы. Посередине возвышается восьмигранный световой барабан. Над левым приделом возведена невысокая колокольня. Фасад храма украшен декоративными узорами и мозаичными изображениями. Купола украшают ажурные кресты. В советское время Из собора изымались ценности. Священники, ставшие на защиту собора, были репрессированы. В феврале 1933 года храм закрыли и началась подготовка к его переоборудованию под детский интернат. Однако, благодаря усилиям местных жителей-греков, идею с интернатом оставили и в 1934 году храм вновь был открыт для посещения верующими. Власти сделали исключение для этого храма, так как многие прихожане были подданными Греции и власти вынуждены были вести себя корректно. После подрыва Александро-Невского и закрытия Петро-Павловского соборов статус кафедрального перешёл к Свято-Троицкому собору. Именно этот собор стал кафедрой будущего исповедника святителя Луки, выдающегося хирурга, лауреата Сталинской Премии. Святитель Лука служил в храме в период с 1946 по 1961 год. Собор носил статус кафедрального более 70 лет, до момента основания Свято-Троицкого женского монастыря. Монастырь 27 декабря 2002 года решением Священного Синода Украинской Православной Церкви Свято-Троицкий собор обращён в женский монастырь, а статус кафедрального собора временно дан Петро-Павловскому храму. Реликвии Икона Богородицы «Скорбящая» В Соборе находится особо чтимая икона Богородицы «Скорбящая». В 1998 году прихожанка одного из храмов Кировского района Крыма передала тусклую икону в храм. Спустя 2 недели прихожанка через открытые Царские Ворота заметила, что икона «обновилась». Аналогов данной иконе среди православной иконописи не было. Священный Синод УПЦ своим постановлением благословил почитание иконы. В 1999 году с иконой прошли весь полуостров. Мощи Святителя Луки Свято-Троицкий Собор был последней кафедрой служения. Спустя 34 года, 22 ноября 1995 года, УПЦ причислила архиепископа Луку к лику местночтимых святых. 20 марта 1996 года мощи святителя были торжественно перенесены в Свято-Троицкий собор, а в 2000 РПЦ причислила святителя к сонму новомучеников и исповедников. В 2002 году греческие священнослужители подарили монастырю серебряную раку для хранения мощей святителя Луки. По свидетельствам очевидцев, верующие люди получали исцеления после молитв к святителю. Фотогалерея См. также Лука (Войно-Ясенецкий) Петропавловский собор (Симферополь) Примечания
Свято-Троїцький жіночий монастир (Сімферополь)

Свято-Троїцький жіночий монастир — православний монастир, що розташований в Сімферополі (АРК, Україна). Належить Українській православній церкві Московського патріархату. Історія На місці сучасного Свято-Троїцького собору раніше розташовувалася дерев'яна грецька церква, яка була заснована в 1796 році. Згодом, стару церкву розібрали і в 1868 році був побудований і освячений новий просторий Свято-Троїцький собор. Храм має класичні архітектурні форми. Над лівим боковим вівтарем зведена невисока дзвіниця. Фасад храму прикрашений декоративними візерунками і мозаїчними зображеннями. Купола прикрашають ажурні хрести У часи СРСР Свято-Троїцький собор також піддався хвилі гонінь. З собору вилучалися церковне майно. Священики, котрі стали на захист собору, були репресовані. У лютому 1933 року храм закрили і почалася підготовка до його переобладнання під дитячий інтернат. Однак, завдяки зусиллям місцевих греків, ідею з інтернатом залишили і в 1934 році храм знову було відкрито для відвідування віруючими. 27 грудня 2002 року рішенням Синоду Української православної церкви Московського патріархату Свято-Троїцький собор звернений в жіночий монастир.
Adalar

Adalar (Adalary, Bijelo kamenje, ukr. Адалари, Білі Камні, krim. tat. Adalar. Adalar - otoci) dva su mala stjenovita otoka u Crnom moru u blizini Gurzufa na Krimu. Etimologija Riječ adalar na krimskotatarskom i turskom je množina od ada ("otok") i prevodi se kao "otoci". U “Praktičnom vodiču za Krim” iz 1889. stijene se nazivaju “Golitsin”. Geografija Otoci se nalaze na udaljenosti od oko 250 metara od obale, svaki promjera 20-30 metara. Visina otoka je 35 i 48 metara, udaljenost između njih je oko 40 m. Dubina mora u podnožju otoka kreće se od 14 do 38 metara. Otoci su gotovo identični, njihova ukupna površina je 1,067 hektara (oko 0,0107 km2). Fauna Na otocima postoji kolonija vranaca. Povijest U prošlosti su stijene bile spojene s obalom, ali je more postupno rušilo ovaj most, pa su sada pod vodom vidljivi samo ostaci vapnenačkog grebena obraslog morskom travom. Početkom 20. stoljeća na jednom od otoka nalazi se restoran "Venecija". U planu je bila i izgradnja žičare od obale do otoka. U tu svrhu u stijeni je probijen tunel, a dovršetak ceste spriječio je izbijanje Prvog svjetskog rata. Tijekom Drugog svjetskog rata, jedan od otoka (onaj veći) je pogođen zračnom bombom, odlomivši komad stijene. U popularnoj kulturi Adalari su jedan od simbola Gurzufa i cijele južne obale Krima. O njima postoje legende. Popularna legenda govori o dva brata koji nisu poslušali svog mentora i koristili su se čarobnim darovima u sebične svrhe pretvorena u stijene dala je stijenama njihovo popularno ime - Stijene bliznakinje. Galerija slika Izvori Vanjske poveznice
Bili Kamni

Bili Kamni (ukr. Білі Камні, ros. Белые Камни, czyli Białe Głazy; czasami nazywane również Адалар - Adałar) – dwie skały na Morzu Czarnym, u południowych wybrzeży Półwyspu Krymskiego. Znajdują się w odległości 270 m od najbliższego brzegu, 1300 m od plaży w Gurzufie i 3 km od przylądku Ajudah. Wysokość najwyższej wynosi 44 m, wymiary: 90 na 60 m skały południowo-wschodniej i 95 na 55 m skały północno-zachodniej. Minimalna odległość między nimi wynosi 70 m. Linki zewnętrzne Mapa topograficzna w skali 1:50.000 wydana w 1975 z zaznaczonymi skałami Mapa topograficzna w skali 1:100.000 wydana w 1988 z zaznaczonymi skałami
Адалары

Адала́ры (Адала́р, Белые Камни, укр. Адалари, Білі Камні, крымскотат. Adalar — острова́) — два небольших скалистых острова в Чёрном море неподалёку от Гурзуфа. Этимология Слово adalar в крымскотатарском и турецком языках является множественным числом от слова ada («остров») и переводится как «острова». В «Практическом путеводителе по Крыму» 1889 года скалы названы «голицынскими» География Острова располагаются на расстоянии около 250 метров от берега, каждый диаметром 20—30 метров. Высота островов — 35 и 48 метров, расстояние между ними около 40 м. Глубина моря у основания островов колеблется от 14 до 38 метров. Острова почти одинаковые, их суммарная площадь составляет 1,067 га (около 0,0107 км2) Фауна На островах находится колония бакланов. История В прошлом скалы были соединены с побережьем, но постепенно море разрушало эту перемычку, и теперь под водой видны только остатки известняковой гряды, обросшей морскими водорослями. В начале XX века на одном из островов был оборудован ресторан «Венеция». Существовали также планы проложить подвесную канатную дорогу с берега на острова. Для этого в скале был вырублен тоннель, завершить постройку дороги помешала начавшаяся Первая мировая война. Во время Второй мировой войны в один из островов (большой) попала авиационная бомба, отколовшая кусок скалы. Отражение в культуре Адалары являются одним из символов Гурзуфа и всего Южного берега Крыма. Про них слагают легенды. Популярная легенда о том, что в скалы были превращены два брата, ослушавшиеся своего наставника и использовавшие магические подарки в корыстных целях, дала скалам народное название — скалы-близнецы. Адалары часто упоминаются в артековских песнях. Песня «Фотокарточка Артека», в тексте которой также упоминаются Адалары, известна в исполнении Большого детского хора Центрального телевидения и Всесоюзного радио. Примечания
Адалари

Адала́ри (кримс. Adalar) — «острови»; іноді «Білі скелі» і «Скелі-близнюки») — два невеликих скелястих острови в Чорному морі поблизу Гурзуфа. Опис Острови розташовані за 250 м від берега, кожний розміром 20-30 метрів, висотою — 35 і 48 метрів, відстань між ними 40 м. Глибина моря біля островів 14-38 метрів. Протока між скелями і берегом — 200 м. Ці скелі складені тими ж породами, що й Головне пасмо Кримських гір. Над Гурзуфом чітко видно величезне зниження — «гурзуфське сідло». Саме з нього, як твердять науковці, «випали» скелі Адалари, гігантський Кизил-Таш — він зупинився вище траси, у центрі Гурзуфу — скельні накопичення гори Болгатура, а над морем могутньо піднімається Дженувез-Кая з руїнами генуезької фортеці. 8 бальний землетрус у Криму 1927 р., зруйнував частину ближньої скелі. Адалари — символ Гурзуфа і Південного узбережжя Криму. Скелі Адалари — популярне місце паломництва для любителів підводного плавання, оскільки у цьому місці великою є імовірність знаходження уламків кераміки, якорів і фрагментів суден та вантажів кораблів, які у минулому потерпіли аварію поблизу скель. Дослідження Район біля Адалар був досліджений в 1996 році кримським краєзнавцем А. В. Фроловим і центром підводної археології Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка. Під час досліджень був знайдений цікавий археологічний матеріал, який свідчить про численні корабельні катастрофи у цьому регіоні. Знайдено було 14 типів амфор античного і середньовічного періодів, які зараз зберігаються у Київському краєзнавчому музеї. Вивчаючи твір Гомера, А. Фролов впізнав в описах поета — Гурзуфську бухту, довколишні гори, гроти і скелі Адалари, які описані в «Одіссеї» як «бродячі». Галерея Примітки Джерела Крим. Географічні назви [Архівовано 27 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Байцар Андрій. Крим. Нариси історичної, природничої і суспільної географії: навч. посіб. Львів. нац. ун-т імені І. Франка. — Львів. : Видавничий центр ЛНУ ім. Івана Франка, 2007. — 224 с. Байцар Андрій. Географія Криму.: навч. посібник. Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2017. — с. 301 Розташування на мапі Посилання Адалари [Архівовано 28 вересня 2020 у Wayback Machine.] // ВУЕ Література Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП «Картографія», Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — 112 с.
Koyashskoye Salt Lake

Koyashskoye (Russian: Кояшское озеро) or Koiaske (Ukrainian: Кояське озеро) is a salt lake on the coast of the Kerch Peninsula in Crimea, Ukraine, separated from the Black Sea by a strip of land. It is 4 kilometers long, 2 kilometers wide and a meter deep. The lake has the particularity to have a pink to scarlet color, depending on the light, due to the presence of microscopic algae living in the water. When the water evaporates, the salt in the lake crystallizes on the stones and the shores, producing crystal stones and the scent of viola. Uzunlarske Lake is located directly west. This location is considered healing and is appreciated by some locals. It is not widely known to tourists. References "Un lac extraterrestre?". tvanouvelles.ca (in French). TVA Nouvelles. June 14, 2015. Retrieved June 14, 2015. "It's (not) out of this world: The Koyashskoye Salt Lake of Ukraine is awe-inspiring". express.co.uk. Daily Express. June 9, 2015. Retrieved June 14, 2015.
Lago Koyashskoye

Koyashskoye o Koyashs'ke es un lago salado en la costa de la península de Kerch en Crimea, separado del mar Negro por una banda de tierra. Mide 4 kilómetros de largo, 2 kilómetros de anchura y tiene una profundidad acerca de un metro. Ese lago tiene la característica de tener una coloración de rosa a escarlata, según la luz, a causa de la presencia de algas que viven en esas aguas. Cuando el agua se vaporiza, la sal del lago se cristaliza sobre las rocas y los bordes, produciendo rocas cristalizadas y una esencia de viola.​ El lugar está considerado sanativo y está apreciado por la gente de la región. No es muy conocido por los turistas. Fuente Referencias
Lac Koyachskoïe

Le lac Koyachskoïe (en russe : Кояшское) ou Koyachs'ke (en ukrainien : Кояське) est un lac salé situé sur la côte de la péninsule de Kertch, en Crimée. Il est séparé de la mer Noire par une bande de terre. Ce lac a la particularité d'avoir une coloration allant du rose à l'écarlate, selon la lumière, due à la présence d'algues vivant dans ses eaux. Quand l'eau s'évapore, le sel du lac se cristallise sur les roches et les bords, produisant des roches cristallisées et une senteur de violette. Ce lieu est considéré thérapeutique et est apprécié par des gens de cette région. Il est peu connu des touristes. Géographie Le lac mesure 4 kilomètres de long, 2 kilomètres de large et a une profondeur d'environ un mètre. Voir aussi Donouzlav Péninsule de Kertch Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Koyashskoye Salt Lake » (voir la liste des auteurs). « Pretty in pink: Mesmerising hues of Martian-like salt water lake in Ukraine captured in series of stunning photographs », sur dailymail.co.uk, Daily Mail, 8 juin 2015 (consulté le 14 juin 2015) « It's (not) out of this world: The Koyashskoye Salt Lake of Ukraine is awe-inspiring », sur express.co.uk, Daily Express, 9 juin 2015 (consulté le 14 juin 2015) Portail de la Russie Portail de l’Ukraine Portail des lacs et cours d'eau
Kojaško jezero

Kojaško jezero (rus. Кояшское озеро) ili Koiaske (ukr. Кояське озеро) je slano jezero na obali Kerčkog poluotoka na Krimu, odvojeno od Crnog mora kopnenim pojasom. Dugo je 4 kilometra, široko 2 kilometra i duboko 1 metar. Jezero ima ružičastu do grimiznu boju, ovisno o svjetlu, zbog prisutnosti mikroskopskih algi koje žive u vodi. Kada voda ispari, sol u jezeru se kristalizira na kamenju i obalama, stvarajući kristalno kamenje i miris ljubice. Uzunlarsko jezero se nalazi 4 km zapadno. Ovo mjesto se smatra ljekovitim i cijene ga neki mještani. Turisti ga rijetko obilaze. Izvori Un lac extraterrestre?. tvanouvelles.ca (francuski). TVA Nouvelles. 14. lipnja 2015. Pristupljeno 14. lipnja 2015. It's (not) out of this world: The Koyashskoye Salt Lake of Ukraine is awe-inspiring. express.co.uk. Daily Express. 9. lipnja 2015. Pristupljeno 14. lipnja 2015. Vanjske poveznice