NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Моряк (кінотеатр)

Кінотеатр «Моряк» — кінотеатр на Північній стороні Севастополя розташований на вулиці Леваневського, 27. Був уведений в експлуатацію 9 травня 1959 року. Очолює кінотеатр ветеран кінофікації Н. А. Єршова. Кінотеатр входить до складу КУ «Кіновідеопрокат» та фінансується з міського бюджету. Це єдине на Північній стороні приміщення, у залі якого крім демонстрації кінофільмів, проходять збори, конференції, зустрічі з депутатами, концерти та свята і єдиний у місті кінотеатр, пріоритетним напрямом діяльності якого є екранізація світової класики. Активно відвідують кінотеатр школи Північної сторони №№ 9, 31, 40, 53, а також № 27 (селище Любимівка) та № 28 (Інкерман). Уроки літератури з показом фільмів проводяться в зручний для шкіл час. До всіх знаменних дат в кінотеатрі проводяться безкоштовні кіносеанси для дітей та людей похилого віку. Джерела nahimadm.gov.ua(рос.)
Кинотеатр «Спартак» (Симферополь)

Спартак — один из старейших кинотеатров в Симферополе. Находится по адресу ул. Пушкина, 9. История В 1908 году предприниматель Леонид Леонидович Сухомлинов, по соглашению с владельцем здания А. И. Пастаком, обратился в Симферопольскую городскую управу с просьбой разрешить ему организацию по Пушкинской улице электротеатра «Модерн» с обслуживанием 300 человек. По проекту инженера Е. Д. Садовского, в электротеатре предполагалось установить электрическое освещение и вентиляцию, отопление двумя шведскими печами. Синематографическую будку планировалось соорудить из котельного железа, обитого асбестом. Открытие электротеатра состоялось в 1912 году. Не позднее 1914 года он получил наименование «Лотос». К 1914 году владельцем городского имения А. И. Пастака становится Наталья Константиновна Задлоцкая. После установления в Симферополе Советской власти в ноябре 1920 года владения Н. К. Задлоцкой были национализированы, а затем переданы городу. Свою деятельность кинотеатр возобновил в октябре 1926 года. В 1929 году кинотеатр «Лотос» был переименован в «Спартак». Тогда вмещал 400 зрителей. Здание имело два зала и главный вестибюль. Кинотеатр остался в воспоминаниях академика И. В. Курчатова, который окончил первую мужскую гимназию в Симферополе. В 1921 году он работал сторожем в кинотеатре «Лотос». В годы немецкой оккупации в 1941-1944 годах назывался «Централькино». Колаборационистская газета «Голос Крыма» писала 11 января 1942 года: "Названия улиц, напоминающие о большевистском режиме, будут постепенно отменены... ... Следующие кинотеатры также переименованы: Юнг-Штурм — Европа-кино, Спартак — Центральное кино, Большевик — Паласт-кино, Им. Субхи — Крым-кино." Через 2 дня после освобождения Симферополя 13 апреля 1944 года ему вернули прежнее название и в нем началась демонстрация советской хроники и фильмов. К 20 апреля 1944 года здесь состоялись 10 сеансов, которые посетили 6000 человек. В августе 1944 года в кинотеатре «Спартак» побывали 37788 посетителей. За время своего существования здание кинотеатра неоднократно перестраивалось. В 1960-70-х годах был открыт зал повторного фильма. Кинотеатр стал широкоэкранным. В 2006 году началась реконструкция кинотеатра. В новом виде начал работать 29 июля 2006 года. Имеет залы «Капитолий» и «Форум». 20 мая 2010 года стал первым в Крыму кинотеатром, с двумя цифровыми залами, с лета того же года — первым в Симферополе с 3D технологиями. Примечания Ссылки Официальный сайт кинотеатра
Кінотеатр «Спартак» (Сімферополь)

Кінотеатр «Спартак» — кінотеатр у Сімферополі. Опис Знаходиться в центрі міста, в пішохідній зоні, на вулиці Пушкіна, 9. Має зали на 133, 82 та 40 місць. До російської окупації був є одним з найсучасніших і успішних кінотеатрів Криму. Історія Почав працювати в 1910 році під назвою «Лотос». Тоді вміщав 400 глядачів. У 1929 році його було перейменовано на кінотеатр «Спартак». Будівля мала дві зали й головний хол. Кінотеатр лишився в спогадах академіка Ігоря Васильйовича Курчатова, що закінчив першу чоловічу гімназію в Сімферополі. У 1921 р. він працював сторожем у кінотеатрі «Лотос». У 2006 році почалася реконструкція кінотеатру. У новому вигляді почав працювати 29 липня 2006 року. Має зали «Капітолій» і «Форум». 20 травня 2010 року став першим у Криму кінотеатром із двома цифровими залами, із літа того ж року — першим у Сімферополі з 3D технологіями. У вересні 2013 року був відкритий третій зал, який завдяки своїй камерності і затишності був названий VIP-залом. Примітки Посилання Офіційний сайт кінотеатру
Comuna Mîrne, Simferopol

Mîrne (în ucraineană Мирне) este o comună în raionul Simferopol, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina, formată din satele Bilohlînka, Hrușeve și Mîrne (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Mîrne era vorbitoare de rusă (80,7%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (10,2%) și ucraineană (7,67%). Note
Мирнівська сільська рада (Сімферопольський район)

Ми́рнівська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Сімферопольському районі Автономної Республіки Крим. Адміністративний центр — село Мирне. Загальні відомості Населення ради: 10 628 осіб (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Мирне с. Білоглинка с. Грушеве Склад ради Рада складалася з 30 депутатів та голови. Голова ради: Лапшина Наталля Володимирівна Секретар ради: Даценко Світлана Павлівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Мирнівська сільська рада (Сімферопольський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Comuna Mîsove, Lenine

Mîsove (în ucraineană Мисове) este o comună în raionul Lenine, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina, formată din satele Azovske, Mîsove (reședința), Semenivka și Zavodske. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Mîsove era vorbitoare de rusă (82,39%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (14,73%) și tătară crimeeană (2,24%). Note
Мысовское сельское поселение (Крым)

Мысовское сельское поселение (укр. Мисівське сільське поселення, крымскотат. Къазан Тип кой юрту, Qazan Tip köy yurtu) — муниципальное образование в Ленинском районе Республики Крым России, на Керченском полуострове, к северу, юго-западу и юго-востоку от города Щёлкино. Административный центр — село Мысовое. На территории сельского поселения находится Казантипский природный заповедник и известный мыс Казантип. Население Состав сельского поселения История В советское время (до 1926 года) был образован Мысовской сельский совет. Статус и границы Мысовского сельского поселения установлены Законом Республики Крым от 5 июня 2014 года № 15-ЗРК «Об установлении границ муниципальных образований и статусе муниципальных образований в Республике Крым». Примечания Ссылки Устав сельского поселения
Мисівська сільська рада

Ми́сівська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Ленінському районі Автономної Республіки Крим. Адміністративний центр — село Мисове. Загальні відомості Населення ради: 1 073 особи (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Мисове с. Азовське с. Заводське с. Семенівка Склад ради Рада складається з 16 депутатів та голови. Голова ради: Мачуцький Олександр Дмитрович Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Мисівська сільська рада // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Museo de Lesya Ukrainka (Yalta)

El Museo de Lesya Ukrainka (en ruso: Мемориальный музей Леси Украинки; en ucraniano: Музей Лесі Українки) es un museo conmemorativo dedicado a la escritora Lesya Ukrainka situado en Yalta, Crimea.​ El museo está ubicado en la casa de campo Lishchinski, en la calle Katerininska número 8 de Yalta. Historia El edificio fue construido por el arquitecto Platon Terebenyev en 1884-1885. A Lesya Ukrainka le gustó el alojamiento económico y convenientemente ubicado cerca del mar, y allí pasó dos de sus 42 años. Lesya Ukrainka colocó un anuncio en un periódico local con el siguiente contenido: "Chtytsa, que habla 6 idiomas, busca trabajo en la ciudad". Después de eso, realmente encontró a dos estudiantes que acudieron a ella para recibir lecciones en la dacha de Lischinski. La poeta tuvo una relación especialmente cálida con la familia de su alumno Leoni Razumov. También se sabe que se encargó de reponer la sala de lectura de la ciudad con libros ucranianos, por ejemplo, le pidió a su madre que enviara a Kobzar de Tarás Shevchenko a la bibliotecaria de Stajánov, "porque la gente pide mucho". El grupo de iniciativa para crear un museo de Lesya Ukrainka en Yalta surgió a principios de los años 1970, en vísperas del centenario de la poetisa. Incluía a fanáticos de la obra del poeta de Kiev, encabezados por Yevhén Proniuk, e intelectuales, historiadores y artistas locales de Yalta. El trabajo en el museo se detuvo y, a finales de la década de 1980, se inauguró una sección del museo de Costumbres Locales de Yalta con la exposición "Museo de la cultura rusa y ucraniana progresista prerrevolucionaria". En 1991, se inauguró en el museo la exposición "Lesya Ukrainka y Crimea" y en 1993 se restauró el museo a Lesya Ukrainka. El 21 de octubre de 2010, la Rada Suprema de Ucrania recomendó al gobierno que tomara medidas para garantizar la reparación del museo Lesya Ukrainka en Yalta antes del 1 de febrero de 2011.​ Después de la anexión de Crimea por Rusia en 2014, el segundo piso del edificio, donde se encontraba el museo, estuvo cerrado por reparaciones. Cuando se abrió, se convirtió en una sección del Museo Histórico y Literario de Yalta en la que se cuenta la vida literaria, musical, artística y filistea de Yalta en el siglo XIX. Se centra en Lesya Ukrainka, pero también en artistas como León Tolstói o Fiódor Shaliapin.​ Colecciones El vestíbulo del museo está dedicado al contexto histórico y cultural. Después siguen tres salas de diferentes estilos: una sala de estar social, típica de la localidad turística de Yalta del siglo XIX; Revista ucraniana, en la que, además de las obras de Lesya Ukrainka, se hablaba de otros escritores ucranianos del siglo XIX y principios del XX, cuyo destino estaba de alguna manera relacionado con Crimea; y la sala "antigua", que recrea el espíritu de la antigua Táurica, que Lesya Ukrainka sintió tan vívidamente y entrelazó en sus textos, en los que trabajó en Crimea. Referencias
Musée de Lessia Oukraïnka (Yalta)

Le musée de Lessia Oukraïnka (Мемориальный музей Леси Украинки ; Музей Лесі Українки) est un musée commémoratif consacré à l'écrivaine Lessia Oukraïnka, situé à Yalta en Crimée. Le bâtiment abritant le musée est la datcha Lishchinski, au numéro 8 de la rue Katerininska à Yalta. Histoire Le bâtiment est bâti par l'architecte Platon Terebeniev entre 1884 et 1885. Ce logement économique et placé assez près de la mer plaît à Lessia Oukraïnka, qui y passe deux ans. Lessia Oukraïnka publie une annonce dans un journal local, dans laquelle elle écrit : « Chtytsa, parle 6 langues, cherche du travail dans la ville ». Après cela, elle rencontre deux étudiants qui suivent ses leçons dans la datcha. La poète entretient dès lors une relation chaleureuse avec la famille de son étudiant Leoni Razoumov. Par ailleurs, on sait qu'elle se charge de remplir la bibliothèque de la ville de livres ukrainiens. Par exemple, elle demande à sa mère d'envoyer un exemplaire de Kobzar (de Taras Chevtchenko) à la bibliothécaire de Stajanov, « car il est très demandé ». Le groupe qui initie la création du musée se forme dans les années 1970, en vue du centenaire de la poète. Y figurent des admirateurs de l’œuvre de la poète kiévienne, dirigés par Ievhen Proniouk, ainsi que des intellectuels, des historiens, et des artistes de Yalta. Les travaux débutèrent ainsi et, à la fin des années 1980, une section du musée sur les coutumes locales de Yalta est inaugurée, ainsi que l'exposition Musée de la culture russe et ukrainienne progressiste pré-révolutionnaire. En 1991, l'exposition Lessia Oukraïna et la Crimée est inauguré, puis le musée est restauré en 1993. Le 21 octobre 2010, la Rada recommande au gouvernement de prendre des mesures pour garantir la réparation du musée avant le 1er février 2011. Lors de l'annexion de la Crimée par la Russie en 2014, le deuxième étage du bâtiment, où se situe le musée, est fermé pour réparations. Quand il rouvre, il a été transformé en une section du Musée historique et littéraire de Yalta dans laquelle est racontée la vie littéraire, musicale, artistique et philistine de Yalta durant le XIXe siècle. Elle est centrée sur Lessia Oukraïna, mais également d'autres artistes tels que Léon Tolstoï ou Fédor Chaliapine. Collections Le vestibule du musée est dédié au contexte historique et culturel. Suivent ensuite trois salles de différents styles : une salle sur la vie sociale typique de la localité touristique qu'était Yalta au XIXe siècle, Revue ukrainienne, salle dans laquelle, en plus des œuvres d'Oukraïnka, on évoque d'autres écrivains ukrainiens, de ce siècle et du début du suivant, dont l'histoire fut mêlé d'une façon ou d'une autre à la Crimée, et enfin la salle antique, qui crée une ambiance antique digne de Tauride, qu'Oukraïnka évoque dans ses textes écrits en Crimée. Notes et références Voir aussi (ru) Site officiel Portail de l’Ukraine Portail de la poésie Portail des musées
Горное Озеро (пруд, Виноградное)

Горное Озеро (Мухальвади) — водохранилище в Крыму, вблизи села Виноградное (в 1,7 км). Питается от стока в долине и от родников бассейна реки Ла-Илья через искусственные водоводы. К западу расположены отроги Бабуган-яйлы. Описание Водохранилище построено в урочище Мухальвади (урочище описано И. М. Педдакасом в путеводителе А. Безчинского, причём отдельно упоминается про обильные родники, что не характерно для засушливого ЮБК) в первой половине XX века для целей орошения сельхозугодий 1-го отделения винсовхоза Кастель (с 1959 года посёлок Виноградный). Имеется упоминание о нём в статье по табаководству: «... В Биюк-Ламбате в 1945 г. из 21 га табаков пропало 8 га из-за отсутствия воды в то время, как в водохранилище Могульради воды много, но подводящий воду трубопровод засорен и не очищен.» Над водохранилищем находится гора Урага. Дамба земляная, пролегает с севера на юг. В 1930-е годы объём водохранилища оценивался в 5 млн вёдер. Питание водохранилища проводится не только из его долины, но и из соседних долин бассейна реки Ла-Илья (другие названия Кара-Узень, Ай-Лийя) от родников Ай-Илья. Для преодоления водоразделов были построены закрытые водоводы. После аннексии Крыма Россией водозаборы на родниках, водопроводы и место отдыха «Горное Озеро» управляются предприятием ГП «Таврида». От Горного Озера до посёлка Малый Маяк — 2,6 километра. До горы Парагильмен — 2,0 километра. На берегу размещена оборудованная туристская стоянка. Галерея Примечания
Озеро Гірське (Виноградний)

Координати: 44° 38' 16.63" N 34° 21' 12.57" E Озеро Гірське (Виноградний) — у Криму, поблизу села Виноградний (в 1.7 км). На захід від озера — Бабуган-Яйла. Алуштинська міськрада, Крим, Україна. Розташоване на висоті 510 м. в урочищі Мухальваді Належить до штучно створених у XX ст. озер-водосховищ Криму. Над Гірським озером розташована гора Урага. В озеро впадає безіменна річка. Озеро рибне. Від Гірського озера до селища Малий Маяк — 2,6 км. До гори Парагільмен — 2,0 км. На березі озера — туристська стоянка. Джерела Озеро Гірське (Виноградний) Горное озеро Крым К горному озеру под Урагой: туристическими тропами Крыма (фотогалерея) Примітки
Храм с аркадой

Храм с аркадой (храм апостола Матфея, Падишах-Джами) — культовое сооружение в Судаке, в комплексе Генуэзской крепости. Здание изначально было построено в XIII веке и неоднократно позже перестраивалось. Археологи различают 4 разновременные кладки. Его первоначальное предназначение является предметом дискуссий историков. По одной из версий здание было построено сельджуками в 1222 году как мечеть. Затем оно было разрушено и восстановлено уже как греческий православный храм. После занятия города генуэзцами здесь была обустроена католическая церковь, а уже после взятия Судака турками в 1475 году храм снова стал мечетью под названием Падишах-Джами. По другой версии, генуэзцами здание использовалось как консульская зала. После занятия Крыма российскими войсками мечеть переделали в православную церковь и освятили во имя апостола Матфея. Церковь была закрыта в 1817 году из-за ветхого состояния, иконостас и часть утвари были переданы в освященный в 1829 году Свято-Покровский храм. В 1883 году храм вновь реставрировали и открыли как армяно-католический храм, который был закрыт советскими властями в 1924 году. В 1926 году в здании разместился музей Генуэзской крепости, который располагается тут и поныне. Археологические исследования храма проводились в 1926, 1969—1975 и 1986 годах. Здание ориентировано с севера на юг. Его размер 10,9×14,5 метров, высота от пола до основания свода 4,5 метра. Центральный зал квадратный, со стороной 8,8 м, перекрыт уплощенным куполом опирающимся на тромпы. Восточная сторона центрального квадрата представляет собой аркаду. Первоначально к ней примыкала открытая галерея, рано перестроенная в закрытую. В 1958 году на пилястре внутренней аркады был обнаружен фрагмент фрески, находившийся под штукатуркой. На фреске изображена мужскую фигуру святого. Точной атрибуции нет. Фреска выдержана в красновато-охристых тонах с добавлением серого и жёлтого. Предположительно, восходит к западно-европейским (итальянским) образцам церковной живописи. Примечания Литература Джанов А. В. Храм с аркадой в Судаке. Мечеть или храм католического монастыря? // Церковная археология Южной Руси. — Симферополь, 2002. Секиринский С. А. Очерки истории Сурожа IX-XV веков. — Симферополь: Крымиздат, 1955. — (102). Ссылки Храм апостола Матфея (храм с аркадой) // Ялта. Путеводитель
Пляж «Сонячний»

Сонячний пляж (кримс. Sonăçnıy plâj) — пляж у Севастополі в мікрорайоні Стрілецька бухта на березі Херсонеської (Пісочної) бухти, між санаторієм «Будівельник» (ліворуч) і археологічним заповідником «Херсонесом Таврійським» (праворуч). Поруч з пляжем — невеликий парк. Довжина — 100 метрів. Створений в 1970-ті роки і спочатку належав Херсонеському музею. Раніше пляж називали «Солдатським» з тієї причини, що на нього приходили купатися солдати прилеглих частин прикордонників і ППО. Берег — дрібна і середня галька, глибше — пісок. Ліворуч і праворуч — скелястий берег. Бетонна стінка і буна відокремлюють пляж від Херсонеса Таврійського. У 1960-х роках тут був знятий фільм «Казка про царя Салтана». Ліворуч і праворуч на скелястому березі були побудовані два великих міста-фортеці з «золотими» куполами і пристанями. Джерела gostyam.sebastopol.ua [Архівовано 7 серпня 2011 у Wayback Machine.](рос.) Примітки
Comuna Poltavka, Krasnohvardiiske

Poltavka (în ucraineană Полтавка) este o comună în raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina, formată din satele Komarivka, Kurhanne și Poltavka (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Poltavka era vorbitoare de rusă (72,21%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (16,63%) și tătară crimeeană (9,15%). Note
Полтавское сельское поселение (Крым)

Полтавское се́льское поселе́ние (укр. Полтавське сільське поселення, крымскотат. Полтавка кой юрту, Poltavka köy yurtu) — муниципальное образование в Красногвардейском районе Республики Крым России, в степной зоне полуострова. Административный центр — село Полтавка. История В советское время был образован Полтавский сельский совет. Сельское поселение образовано в соответствии с законом Республики Крым от 5 июня 2014 года. Население Численность населенияГод260026502700275028002850200020052010201520202025Полтавское сельское поселение (Крым)Статистика населения.mw-chart-12e22535010b90ca055333fd3d068c72a6dc79e472e50850ffcb65363e6027e4396cb9bade913245c2f6638979b8620df15fdf21eeef36a35fff45c038aaa0ea__zr190252-cls-983001:hover{pointer-events:none}.mw-chart-12e22535010b90ca055333fd3d068c72a6dc79e472e50850ffcb65363e6027e4396cb9bade913245c2f6638979b8620df15fdf21eeef36a35fff45c038aaa0ea__zr190252-cls-983002:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-12e22535010b90ca055333fd3d068c72a6dc79e472e50850ffcb65363e6027e4396cb9bade913245c2f6638979b8620df15fdf21eeef36a35fff45c038aaa0ea__zr190252-cls-983003:hover{cursor:pointer}.mw-chart-12e22535010b90ca055333fd3d068c72a6dc79e472e50850ffcb65363e6027e4396cb9bade913245c2f6638979b8620df15fdf21eeef36a35fff45c038aaa0ea__zr190252-cls-983004:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-12e22535010b90ca055333fd3d068c72a6dc79e472e50850ffcb65363e6027e4396cb9bade913245c2f6638979b8620df15fdf21eeef36a35fff45c038aaa0ea__zr190252-cls-983005:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Состав сельского поселения Примечания Ссылки Устав сельского поселения
Полтавська сільська рада (Красногвардійський район)

Полта́вська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Красногвардійському районі Автономної Республіки Крим. Адміністративний центр — село Полтавка. Загальні відомості Населення ради: 2 821 особа (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді підпорядковані населені пункти: с. Полтавка с. Комарівка с. Курганне Склад ради Рада складається з 20 депутатів та голови. Голова ради: Глотов Микола Іванович Секретар ради: Трусова Галина Олександрівна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Полтавська сільська рада (Красногвардійський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.
Comuna Pișceane, Bahciîsarai

Pișceane (în ucraineană Піщане) este o comună în raionul Bahciîsarai, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina, formată din satele Berehove și Pișceane (reședința). Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Pișceane era vorbitoare de rusă (79,31%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (11,39%) și tătară crimeeană (8,02%). Note
Песчановский сельский совет (Крым)

Песчановский сельский совет (укр. Піщанівська сільська рада, крымскотат. Alma Tamaq köy şurası, Алма Тамакъ кой шурасы) — административно-территориальная единица в Бахчисарайском районе в составе АР Крым Украины (фактически до 2014 года; ранее до 1991 года — в составе Крымской области УССР в СССР, до 1954 года — в составе Крымской области РСФСР в СССР). В составе Симферопольского района в начале 1920-х годов был образован Алма-Тамакский сельсовет и на момент всесоюзной переписи населения 1926 года состоял из двух сёл: Алма-Тамак и Бурлюк с населением 900 человек. К 1940 году сельсовет включили в состав Бахчисарайского района. Указом Президиума Верховного Совета РСФСР от 21 августа 1945 года Алма-Тамакский сельсовет был переименован в Песчановский. С 25 июня 1946 года сельсовет в составе Крымской области РСФСР, а 26 апреля 1954 года Крымская область была передана из состава РСФСР в состав УССР. Время упразднения сельсовета пока точно не установлено (возможно, это произошло в кампанию укрупнения/разукрупнения 1962—1965 годов, поскольку на 1965 год он уже не существовал. Возрождён сельсовет после 1977 года. На 2001 год население совета составило 1808 человек. К 2014 году в сельсовет входило 2 села: Береговое Песчаное. С 2014 года на месте сельсовета находится Песчановское сельское поселение в составе Республики Крым России. Примечания Литература Песчановский сельсовет // Города и села Украины. Автономная Республика Крым. Город Севастополь. Историко-краеведческие очерки. — Слава Севастополя, 2009. Административно-территориальные преобразования в Крыму. 1783—1998 гг. Справочник / Под ред. Г. Н. Гржибовской. — Симферополь: Таврия-Плюс, 1999. — 464 с. — ISBN 966-7503-22-4. Ссылки Піщанівська сільська рада (укр.). Верховна Рада України. Дата обращения: 30 октября 2016.