NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palais Dulber

Le palais Dulber (en russe : дворец «Дюльбер») est une villa de style mamelouk et néo-mauresque construite pour le grand-duc Pierre Nikolaïevitch de Russie entre 1895 et 1897. Le palais Dulber se trouve à Koreïz, station balnéaire de la péninsule de Crimée. Son nom provient du tatar de Crimée dülber qui signifie « beau », trouvant son origine dans le persan delbar. Cette extravagance architecturale asymétrique avec des murs crénelés, des dômes d'argent, et plus de cent pièces, inspirée par l'architecture mamelouke du Caire du XVe siècle et de l'architecture néo-mauresque est une des curiosités principales de la région, avec le palais Youssoupoff situé non loin. La villa a été construite par l'architecte Nikolaï Krasnov, auteur des plans du palais Youssoupoff et du palais de Livadia par la suite. La demeure abrite aujourd'hui une maison de repos et de vacances (ce type d'établissement est appelé « sanatorium » en russe, et n'a pas la même signification qu'a ce mot en français). Notes et références Liens externes (ru) Historique et descriptif Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Russie Portail du tourisme Portail de l’Empire russe
Palazzo Dulber

Il Palazzo Dulber (in ucraino Дворец Дюльбер?) è un palazzo progettato da Nikolay Krasnov situato a Koreiz vicino a Jalta, in Crimea. L'edificio, chiamato anche Palazzo del Granduca Peter Nicolaievich di Russia (dove dülber in lingua tartara sta a significare "bello"), venne costruito in stile moresco tra il 1895 e il 1897. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Dulber
Palácio Dulber

O Palácio Dulber (em russo: Дворец Дюльбер, em ucraniano: Дворец Дюльбер) foi um antigo palácio imperial projetado por Nikolay Krasnov para o grão-duque russo Pedro Nicolaievich da dinastia Romanov. Localizado em Koreiz, perto de Yalta, na Crimeia, foi construído em estilo mourisco entre 1895 e 1897. História O grão-duque Pedro Nikolaevich da Rússia visitava frequentemente a Crimeia e adorava-a muito. Em 1893, ele comprou 13 acres de terra de Polezhaev para desenvolver sua propriedade. O palácio foi construído de 1895 a 1897. Após a Revolução de Fevereiro, o Governo Provisório permitiu que parte da dinastia Romanov partisse para a Crimeia, para as suas propriedades. Após o estabelecimento do poder soviético na Crimeia, todos começaram a enfrentar perigo imediato de violência física. O comissário do Conselho de Sebastopol, o marinheiro F.L. Zadorozhny, era responsável pela vida dos Romanov na Crimeia, que deviam reportar e cumprir ordens apenas das autoridades soviéticas centrais. No final do inverno de 1917-1918, em conexão com o início da ofensiva alemã na Ucrânia, o Conselho local de Yalta, no qual eram fortes as posições dos anarquistas que tentavam lidar com os Romanov desde dezembro de 1917, decidiu executar todos os representantes da família imperial. Não tendo recebido quaisquer ordens da capital da Rússia Soviética, Zadorozhny, não querendo submeter-se à vontade do Conselho de Yalta, decidiu aproveitar as características arquitectónicas do palácio, transformando-o numa verdadeira fortaleza, cuja superfície, foi equipada com metralhadoras; durante esse período, residiam em Dulber: os grão-duques Pedro Nikolaevich, Nicolau Nikolaevich e Alexandre Mikhailovich com suas famílias, bem como a imperatriz viúva Maria Feodorovna. Assim, todos sobreviveram e esperaram pela queda do governo soviético como resultado da entrada alemã na Crimeia. Em abril de 1919, com a derrota iminente das tropas alemãs, emigraram da Rússia a bordo do cruzador britânico HMS Marlborough. Notas e referências Notas Referências
Djulber

Djulber är ett slott utanför Jalta på Krim. Slottet uppfördes för storfurst Peter Nikolajevitj av Ryssland 1895-1897. Det är uppfört i nymorisk stil. Under ryska revolutionen befann sig flera medlemmar av den före detta ryska tsarhuset på Krim, där de sattes i husarrest på sina respektive slott, övervakade av lokala sovjeter under befäl av FL Zadorozhny. När tyska trupper närmade sig Krim, fick Zadorozhny order från Jaltarådet om att skjuta personer som förut hade tillhört kejsarhuset. Zadorozhny ville dock inte lyda ordern eftersom han inte hade fått den direkt från den sovjetiska centralregeringen. Han lät då samla ihop samtliga medlemmar av familjen Romanov på Krim, däribland änkejsarinnan Maria Fjodorovna, på Djulber, som var lätt att försvara på grund av dess fortliknande arkitektur. Han lyckades därför rädda livet på romanoverna fram till att tyskarna ockuperade området, och de därmed frigavs från sovjetisk fångenskap; de kunde alla fly från Krim 1919. Djulber fungerade från 1922 som sovjetisk kurort. Slottet förstördes under andra världskriget men återuppbyggdes av krigsfångar efter kriget. Referenser
Yeni Kale Lighthouse

The Yeni Kale Lighthouse (Ukrainian: Єнікальський маяк, Enikal'skyy mayak, Russian: Еникальский маяк, Yenikal'sky mayak) is an active lighthouse on Cape Fonar near Yeni-Kale fortress in eastern Crimea on the shore of Kerch Strait. Navigation cressets on this coast were first mentioned in the Periplus of Scylax, dated 350 BC. History In 1820 a lighthouse tower was built on the top of Cape Fonar to guide ships navigating from the Sea of Azov to Kerch Strait. Oil lamps were used as a light source. In 1861 Fresnel lens with kerosene lamps were installed. Until the Second World War the Yeni Kale Lighthouse was considered as the oldest lighthouse in Crimea. In 1941, during World War II, the lighthouse equipment was evacuated to Taman coast by light-house keeper Mikhail Egorov. In May 1942 a battle between retreating Red Army and Nazi Germany took place in Cape Fonar area. Alexander Filimonov, a Soviet mariner, aimed the fire of Soviet batteries. When German tanks appeared near the lighthouse, a flag was risen on the tower targeting the Soviet fire from the Chushka Spit. The tower got destroyed in this battle and hydrographers besieged in the lighthouse died. In 1943 a temporary light was installed on lighthouse ruins. When Kerch was liberated from German troops in April 1944, the lighthouse equipment was returned. After the war a provisional wooden tower was constructed in 1946. It was replaced with an electric-powered lighthouse with a modern stone tower in 1953. The EMV-3 optical system was installed on the Yenikalsky Lighthouse in 1957. The lighthouse was equipped with a modern GLONASS-GPS system in 2002. Gallery See also List of lighthouses in Ukraine References
Faro Yenikalski

El faro Yenikalski (en ucraniano: Єнікальський маяк; en ruso: Еникальский маяк)​ es un faro activo en el Cabo Fonar del este de Crimea, en la costa del estrecho de Kerch. Registros de navegación en esta costa fueron mencionados por primera vez en el Periplo de Scylax, fechado el año 350 a. C. En 1820 una torre para un faro fue construido en la cima del cabo Fonar para guiar a los barcos que navegaban por el mar de Azov al estrecho de Kerch. El faro fue nombrado en honor de la fortaleza Yenikalski que encuentra en esta área. Las lámparas de aceite fueron utilizados como una fuente de luz. En 1861 se instalaron los lente Fresnel con lámparas de queroseno. Véase también Faro Arquitectura Referencias
Еникальский маяк

Еника́льский мая́к — действующий маяк, расположенный на мысе Фонарь — самой восточной точке Крымского полуострова — у входа в Керченский пролив из Азовского моря. Неподалёку от маяка возвышается обелиск, установленный в память о воинах, павших в боях за освобождение Керчи в годы Великой Отечественной войны. Ближайший к маяку населённый пункт — посёлок Подмаячный. История Античность Первое упоминание о маячном огне на мысе Фонарь приводится в периплах Скилака, датированных 350 годом до н. э. Российская империя В 1820 году для обеспечения прохода кораблей через Керченский пролив был построен маяк, названный Еникальским — по имени крепости Еникале, находившейся в 5 км южнее. Источником света служили 12 фитильных ламп на сурепном масле. Смотрителем маяка в те годы обычно назначали отставного офицера, а в служители шли местные жители, они чистили маяк, убирали и проводили мелкий ремонт. В 1861 году в маяке установили френелевский оптический аппарат с керосино-фитильным освещением. Такие оптические аппараты в то время умели производить лишь Франция и Великобритания, поэтому аппаратура для Еникальского маяка была закуплена за границей, общая стоимость оборудования составила около 200 тыс. руб. С 1898 года на Еникальском маяке стали использовать керосино-калильный аппарат. Великая Отечественная война До Великой Отечественной войны маяк являлся старейшим в Крыму. В 1941 году смотритель маяка Михаил Николаевич Егоров эвакуировал аппаратуру маяка на таманский берег. В мае 1942 года батареи 571-го отдельного зенитного артиллерийского дивизиона держали оборону против наступающих в районе маяка немецких танков. Старший краснофлотец Александр Филимонов корректировал огонь советских батарей. При появлении немецких танков над маяком подняли флаг, вызывающий на себя огонь с косы Чушка. Маяк был разрушен снарядами, осажденные в маяке гидрографы, обеспечивавшие переправу отступающей Красной армии, погибли. В 1943 году маяк возобновил освещение временным фонарем, установленным на развалинах башни. После освобождения Керчи в 1944 году аппаратуру маяка привезли обратно. В 1946 году на месте разрушенного маяка поставили временную деревянную башню высотой 20 метров с фонарным сооружением наверху. Современность В 1953 году построена современная каменная башня маяка, сооружено маячно-техническое здание, где установлены дизель-электрические агрегаты и стационарная аккумуляторная батарея. Старый светооптический аппарат был смонтирован с новым источником света — электрической лампой. В 1957 году ставится более совершенная оптическая система ЭМВ-3. В 2002 году на Еникальском маяке установили контрольно-корректирующую станцию морской дифференциальной подсистемы ГЛОНАСС-GPS. Около маяка расположен пост технического наблюдения пограничной службы России. Галерея Примечания
Svetilnik Jeni Kale

Svetilnik Jeni Kale (ukrajinsko Єнікальський маяк, latinizirano: Jenikal's'kyj majak, rusko Еникальский маяк, jenikal'ski majak) je svetilnik na rtu Fonar blizu trdnjave Jeni-Kale na vzhodi obali Krima na obali Kerškega preliva. Pomoč mornarjem na tem delu obale je kot prvi omenil 350 pr. n. št. Periplus iz Scylaxa. Zgodovina Leta 1820 so na vrhu rta Fonar zgradili svetilnik za pomoč ladjam, ki so plule iz Azovskega morja v Kerški preliv. Kot vir svetlobe so uporabili oljne svetilke. Leta 1861 so jih nadomestile Fresnelove lečepetrolejka. Do druge svetovne vojne so svetilnik Jeni Kale imeli za najstarejši svetilnik na Krimu. Leta 1941 je med drugo svetovno vojno strežnik svetlobnih hiš Mihail Egorov svetilniško opremo evakuiral na tamansko obalo. Maja 1942 je na območju rta Fonar prišlo do bitke med umikajočo se Rdečo armado in nacistično Nemčijo. Aleksander Filimonov, sovjetski mornar, je usmerjal ogenj sovjetskih baterij. Ko so se blizu svetilnika pojavili nemški tanki se je na stolpu dvignila zastava, ki je usmerjala sovjetski ogenj. V tej bitki je bil stolp uničen in v svetilniku oblegani hidrografi so umrli. Leta 1943 so na ruševinah svetilnika namestili začasno luč. Ko so aprila 1944 Kerč osvobodili, so svetilniško opremo vrnili. Po vojni je bil leta 1946 zgrajen začasni leseni stolp. Leta 1953 ga je zamenjal svetilnik na električni pogon s sodobnim kamnitim stolpom. Optični sistem EMV-3 je bil nameščen na svetilniku Jeni Kale leta 1957. Svetilnik so leta 2002 opremili s sodobnim sistemom GLONASS - GPS. Galerija Sklici Zunanje povezave
Jenikale fyr

Jenikale fyr (ukrainska: Єнікальський маяк) är en fyr på Krimhalvöns östligaste punkt vid Kertjsundet. Fyren står högt upp på en udde och har fått sitt namn efter fästningen i Jenikale. Den första fyren på platsen byggdes 1820 för att säkra fartygstrafiken från Azovska sjön till Svarta havet genom Kertjsundet. Den var försedd med en oljelampa som ersattes av en fotogenlampa när fyren försågs med fresnellins år 1861. Under andra världskriget flyttades fyrapparaten i säkerhet på Tamanhalvön innan själva fyren förstördes av tyskarna. År 1943 installerades en provisorisk fyrlykta i ruinerna. Efter befrielsen av Kertj 1944 byggde man en träställning på platsen och fyrapparaten flyttades dit. Träställningen ersattes 1953 med en murad fyr med modern eldriven utrustning och en fyrvaktarbostad. Fyren är inte öppen för besökare. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Jenikale fyr.
Єнікальський маяк

Єнікальський маяк (кримс. Yeñi Qale mayağı) — маяк, розташований на мисі Фонар — найсхіднішій точці Кримського півострова — біля входу в Керченську протоку з Азовського моря. Неподалік від маяка є обеліск, встановлений на згадку про воїнів, полеглих у боях за визволення Керчі в роки Німецько-радянської війни. Найближчий до маяка населений пункт — місцевість Керчі Підмаячний. Історія Перша згадка про маяковоі вогні на мисі Фонар наводяться в периплах Скілака, датованих 350 роком до н. е. У 1820 році для забезпечення проходу кораблів через Керченську протоку був побудований маяк, названий Єнікальським — по імені фортеці Єні-Кале, що знаходилася в 5 км південніше. Джерелом світла служили 12 ґнотових ламп на суріпцевій олії. Доглядачем маяка в ті роки зазвичай призначали відставного офіцера, а в служителі йшли місцеві жителі, вони чистили маяк, прибирали і проводили дрібний ремонт. У 1861 році на маяку встановили френелівський оптичний апарат з керосино-ґнотовим освітленням. Такі оптичні апарати в той час вміли виробляти лише Франція і Велика Британія, тому апаратура для Єнікальського маяка була закуплена за кордоном, загальна вартість обладнання склала близько 200 тис. руб. З 1898 року на Єнікальському маяку стали використовувати керосино-калильний апарат. До війни маяк був найстарішим в Криму. У 1941 році доглядач маяка Михайло Миколайович Єгоров евакуював апаратуру маяка на таманський берег. У травні 1942 року батареї 571-го окремого зенітного артилерійського дивізіону тримали оборону проти наступаючих в районі маяка німецьких танків. Старший червонофлотець Олександр Філімонов коригував вогонь радянських батарей. При появі німецьких танків над маяком підняли прапор, що викликав вогонь з коси Чушка. Маяк був зруйнований снарядами, обложені в маяку гідрографи, які забезпечували переправу відступаючої Червоної армії, загинули. У 1943 році маяк відновив освітлення тимчасовим ліхтарем, встановленим на руїнах вежі. Після звільнення Керчі в 1944 році апаратуру маяка привезли назад. У 1946 році на місці зруйнованого маяка поставили тимчасову дерев'яну вежу висотою 20 метрів з ліхтарною спорудою нагорі. У 1953 році побудована сучасна кам'яна вежа маяка, споруджено маяково-технічний будинок, де встановлені дизель-електричні агрегати і стаціонарна акумуляторна батарея. Старий світлооптичний апарат був змонтований з новим джерелом світла — електричною лампою. У 1957 році встановлена більш досконала оптична система ЕМВ-3. У 2002 році на Єнікальському маяку встановили контрольно-коригуючу станцію морської диференціальної підсистеми ГЛОНАСС-GPS. Поряд розташований пункт технічного спостереження. На час окупації Криму Росією окупаційною адміністрацією пункт передано прикордонній службі Росії. Примітки
Ierofieieve, Lenine

Ierofieieve (în ucraineană Єрофєєве) este un sat în comuna Luhove din raionul Lenine, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Ierofieieve era vorbitoare de rusă (64,16%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (23,7%), ucraineană (9,83%) și română (2,31%). Note
Єрофєєве

Єрофє́єве (до 1948 — Мінарєлі́-Шіба́н, кримс. Minareli Şiban) — село Керченського району Автономної Республіки Крим. Відстань від райцентру до населеного пункта становить 66 кілометрів по прямій. У 2023 році у проєкті Постанови Верховної Ради України «Про перейменування деяких населених пунктів Автономної Республіки Крим» село запропоновано перейменувати на Мінарелі-Шібан. Примітки
Zadorne, Ciornomorske

Zadorne (în ucraineană Задорне) este un sat în comuna Kirovske din raionul Ciornomorske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, nu exista o limbă vorbită de majoritatea populației, aceasta fiind compusă din vorbitori de rusă (40,76%), ucraineană (25,12%) și tătară crimeeană (8,53%). Note
Зализничное (Херсонская область)

Зализничное (укр. Залізничне) — посёлок в Генической городской общине Генического района Херсонской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 13 человек. Почтовый индекс — 75573. Телефонный код — 5534. Код КОАТУУ — 6522188003. Местный совет 75570, Херсонская обл., Генический р-н, с. Чонгар, ул. Гагарина, 20а Ссылки Зализничное на сайте Верховной рады Украины
Zaricicea, Bilohirsk

Zaricicea (în ucraineană Заріччя) este un sat în comuna Vasîlivka din raionul Bilohirsk, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, nu exista o limbă vorbită de majoritatea populației, aceasta fiind compusă din vorbitori de rusă (37,5%), ucraineană (6,25%) și tătară crimeeană (6,25%). Note
Zvizdne, Krasnohvardiiske

Zvizdne (în ucraineană Звіздне) este un sat în comuna Leninske din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Zvizdne era vorbitoare de rusă (86,57%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (13,43%). Note
Звіздне

Зві́здне (до 1948 року — Очка́-Байла́р; кримс. Oçqa Baylar) — село Курманського району Автономної Республіки Крим. Відстань від райцентру до населеного пункта становить 29 кілометрів по прямій. У 2023 році у проєкті Постанови Верховної Ради України «Про перейменування деяких населених пунктів Автономної Республіки Крим» село запропоновано перейменувати на Очка-Байлар. Примітки
Zelene, Nîjnohirskîi

Zelene (în ucraineană Зелене) este un sat în așezarea urbană Nîjnohirskîi din Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Zelene era vorbitoare de rusă (68,83%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (17,54%) și ucraineană (12,73%). Note
Зелене (Білогірський район)

Зеле́не (до 1948 — Щасливцева, раніше — Джага́-Шейх, кримс. Cağa Şeyh) — село Білогірського району Автономної Республіки Крим. Входить до складу Нижньогірської селищної ради. Відстань від райцентру до населеного пункта становить 47 кілометрів по прямій. Примітки
Izvestkove, Krasnohvardiiske

Izvestkove (în ucraineană Ізвесткове) este un sat în comuna Petrivka din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Izvestkove era vorbitoare de rusă (50%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (26,43%) și ucraineană (20,7%). Note
Izobilne, Alushta

Izobilne (Ukrainian: Ізобільне; Russian: Изобильное, romanized: Izobilnoye), known until 1945 by the Crimean Tatar name of Körbekül (Russian and Ukrainian: Корбек, romanized: Korbek), is a village in Alushta Municipality, Crimea, a region internationally recognised as part of Ukraine but occupied by Russia since 2014. History Körbekül was established in the late 15th century, and was first occupied by the Red Army in January 1918 during the Russian Civil War. The village was depopulated during the deportation of the Crimean Tatars, and renamed to Izobilne. Izobilne is home to Körbek Cami, a large mosque. Known for its beauty, the mosque's minaret was destroyed in the early 20th century and subsequently closed following the deportation of the Crimean Tatars. In 1994, amidst the 1992–1994 Crimean crisis, the mosque was rebuilt in 2014 with funding from Turkish businessman Murat Ülker. His grandfather was the final imam of the mosque before being forced abroad during the Great Purge. Demographics According to the 2001 Ukrainian census, Izobilne has a population of 2,305. Of this population, 67.68% speaks the Russian language. Crimean Tatar is the second largest language and is spoken by 25.77% of the population. Ukrainian is spoken by 5.34% of the population. Notable people Mustafa Chachi, collective farm manager References
Izobilne (Ałuszta)

Izobilne (ukr. Ізобільне, ros. Изобильное, Izobilnoje) – wieś na Ukrainie, w Autonomicznej Republice Krymu (de iure stanowiącej integralną część państwa ukraińskiego, w 2014 anektowanej przez Rosję i odtąd funkcjonującej jako Republika Krymu), administracyjnie podporządkowana radzie miejskiej Ałuszty. W 2021 roku liczyła 2494 mieszkańców. Przypisy
Izobilne, Alușta

Izobilne (în ucraineană Ізобільне) este localitatea de reședință a comunei Izobilne din orașul regional Alușta, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Izobilne era vorbitoare de rusă (67,68%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (25,77%) și ucraineană (5,34%). Note
Ізобільне (Ялтинський район)

Ізобільне (до 1945 року — Корьбєку́ль; кримс. Körbekül) — село в Україні, в Ялтинському районі Автономної Республіки Крим, центр сільської ради. Географія Село розташоване на висоті 300—350 метрів на рівнем моря під вершинами гори Чатир-Даг за 8 км від Алушти і за 41 км від залізничної станції Сімферополь. Площа села — 657,5 га, населення — 2,3 тисячі чоловік, дворів — 824 (2009). Археологічні розвідки Про стародавні поселення на території села і поблизу нього свідчать знахідки залишків неолітичного поселення, таврського могильника і поселення XIV—XV століть. Історія Село виникло наприкінці XV століття. Перша письмова згадка припадає на 1520 рік, в матеріалах перепису населення Кефінського санджаку 1520 року, згідно з яким у Кербеклі було 36 «немусульманських» сімей (християн), з яких 5 сімей втратили чоловіка-годувальника, мусульманська сім'я та 1 дорослий холостяк. Згідно з «Відомостями про всі поселення в Сімферопольському повіті» складених 9 жовтня 1805 року тут вже було 45 дворів і мешкало 212 осіб. За даними на 1864 рік у казенному татарському селі Корбек Ялтинського повіту Таврійської губернії мешкало 763 особи (536 чоловічої статі та 461 — жіночої), налічувалось 148 дворових господарства, існували 2 мечеті. Станом на 1886 у колишньому державному селі Алуштинської волості мешкало 1268 осіб, налічувалось 208 дворових господарств, існували 2 мечеті й лавка.. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 1720 осіб (921 чоловічої статі та 799 — жіночої), з яких , 1691 — магометанської. У січні 1918 року село окуповане більшовиками. На фронтах радянсько-німецької війни з ворогом боролися 113 жителів села, 109 з них нагороджені орденами і медалями, загинули в боях проти гітлерівців 30 жителів. 18 травня 1944 року кримські татари з села були депортовані у Центральну Азію. Станом на 1971 рік у селі мешкало близько 2 100 чоловік. Тут було розташоване будівельно-монтажне управління № 630 тресту «Укргідроспецбуд» та відділення радгоспу «Алушта», омсновним напрямом якого було виноградарство. Діяли середня школа, два клуби і бібліотека з фондом 13,5 тисяч книг, амбулаторія, два дитячих садки, пошта, побутовий комбінат, чотири магазини, дві їдальні. У 2014 році відновили спалену у 1994 році мечеть Корбек Джамі. Населення За даними перепису населення 2001 року, у селі мешкало 2305 осіб. Мовний склад населення села був таким: Економіка У селі розміщується відділення заводу «Алушта», основним напрямом якого є виноградарство і будівельно-монтажне управління № 626. Освіта У селі діє загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів з російською мовою навчання з поглибленим вивченням української філології. У школі навчається 209 учнів. Видатні уродженці Фатьма Аметова (1920—2008) — кримськотатарська актриса, дикторка радіомовлення Мустафа Чачі — Герой Соціалістичної Праці. Примітки Література Історія міст і сіл Української РСР. — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР. — 15 000 прим. Посилання who-is-who.com.ua[недоступне посилання з червня 2019]
Iskra, Krasnohvardiiske

Iskra (în ucraineană Іскра) este un sat în comuna Amurske din raionul Krasnohvardiiske, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Iskra era vorbitoare de rusă (64,09%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (25,91%) și ucraineană (6,82%). Note