NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Військово-історичний комплекс «Михайлівська батарея»

Військово-історичний комплекс «Михайлівська батарея» — унікальний музейний комплекс, розташований у приміщеннях Михайлівської берегової казематної батареї на північному березі Севастопольської бухти. Загальні відомості Рішення про створення на території Михайлівської батареї історико-музейного комплексу було прийняте в серпні 2009 року. За короткий проміжок часу (трохи більше трьох місяців, із 15 березня до початку липня 2010 року) була проведена реконструкція форту і прилеглої території. Під час проведення підготовчих робіт у стінах батареї було виявлено багато знахідок часів як Кримської, так і Німецько-радянської війни. Фінансування ремонтних робіт і реконструкції батареї здійснювалося коштами українського мецената, засновника «Музею Шереметьєвих», власника «Торгового дому Шереметьєвих» Олексія Шереметьєва. Музейний комплекс відкрився 4 липня 2010 року, в День військово-морських сил України. На урочистостях з нагоди відкриття музею були присутні міністр оборони України Михайло Єжель, представники командування Збройних сил та ВМС України, керівники міста Севастополь. Експозиція музею Перша відкрита експозиція — тематична експозиція «Героїчний Севастополь» — виставка з приватної колекції Олексія Шереметьєва. Експозиція займає другий ярус будівлі форту. Загальна площа експозиції 2,5 тисяч м². Експозиція розміщується у тридцяти виставкових залах і налічує понад 10 тисяч експонатів. В експозиції представлені значимі раритети та унікальні експонати, які не мають аналогів: власноручні креслення інженер-генерала Е. Тотлебена, особиста печатка адмірала М. Лазарєва, дипломатичний паспорт генерал-лейтенанта А. Денікіна, радіограма М. Фрунзе до П. Врангеля з вимогою скласти зброю, унікальні документи другої оборони Севастополя. Велика колекція різних видів військової форми, починаючи з середини XIX століття, холодної і вогнепальної зброї (у тому числі важкі кулемети «Віккерс», «Шварцлозе», «Максим»). Особливе місце в музеї займає діорама «Балаклавська битва — атака легкої кавалерії» Данила Бержицького. На діорамі відтворена картина драматичного бою, що відбувся 13 (25) жовтня 1854 року — атака Донської козачої батареї англійською легкою кавалерією. У музеї ведуться роботи зі створення на зовнішньому майданчику комплексу експозиції військово-морського озброєння. Години роботи Час роботи музейного комплексу з 10.00 до 18.00. Вихідний день — понеділок. Вартість квитків: дорослий — 25 грн., дитячий — 10 грн., екскурсія — 25 грн., фото- і відеозйомка безкоштовні. Потрапити до музею з центру Севастополя краще за все катером на Радіогірку з Артилерійської бухти. Примітки Джерела Михайлівська батарея. Історія плюс унікальність. Віталій Панчишин. Газета «Флот України». 29.03.2011[недоступне посилання з квітня 2019] Відродження Михайлівської батареї. Максим Мельниківський. Журнал «Камуфляж». Липень 2010.
Simferopol gymnasium No. 1

The 1st Gymnasium (Simferopol), officially Konstantin Ushinsky Gymnasium No.1 of Simferopol municipality Autonomous Republic of Crimea (Ukrainian: Гімназія №1 ім. Ушинського Сімферопольської міської ради Автономної Республіки Крим), is a secondary school (gymnasium) founded in 1812 in Simferopol, Crimea. History Taurida, later renamed the Simferopol gymnasium for boys, was founded in the autumn of 1812 during the reign of Czar Alexander I. Its opening was dictated by the need for middle school children, who had finished lower school courses, to continue their education and prepare for higher education. During its first year, under the direction of Fedor Petrovich Zаstavski, only 17 pupils attended the gymnasium. However, by 1835 the number rose to about 477. Events of the Crimean War (1853–1856) had an influence on the life of the gymnasium, and several unoccupied buildings were used as a hospital. In 1970, a conference of teachers of Taurida province was held, in which Konstantin Ushinsky took part. In memory of this event the gymnasium has its current name. In 1991 the school became a gymnasium again. Its curriculum was enriched with such subjects as the history of world art, foreign literature, logics. Beginning in the first form, pupils are required to study a foreign language – either English, French, or German; they also study the Ukrainian language. From the 5th form a second foreign language is introduced. A museum was opened in the gymnasium in 1968 and was awarded an exemplary status in 2004. Currently, the school is situated in two buildings: the old one, that was built in late 1830s, and the new one. Gymnasium has a so-called first-level school (primary education), general school of secondary level and gymnasium school, which are attended by about 800 pupils (5–11 classes) of its 1187 pupils. Notable alumni Igor Kurchatov, physicist; leader of the Soviet atomic bomb project; recipient of the Order of Lenin; member of the Russian Academy of Sciences Ivan Aivazovsky, Russian painter Nikolay Arendt, doctor of medicine; founder of the Russian aeronautics theory and designer of the first glider in the Russian Empire Ismail Gasprinskiy, Crimean intellectual, educator, publisher and politician Henry Graftio, engineer; constructor of the first trams lines in Saint Petersburg; constructor of hydroelectric power stations (Volhovskaya and Nizhne-Svirskaya) Sergey Karjakin, the youngest chess grandmaster in history Adolf Ioffe, Soviet diplomat Mikhail Chulaki, composer, director of the Bolshoi theatre Alexander Spendiarov, composer and conductor Gavriil Tikhov, astrobotanist Notable teachers Dmitri Mendeleev, chemist, creator of the periodic table of elements Ilya Derkachiv, pedagogue and writer, author of the first Ukrainian language textbook and ABC book Ilya Kazas, Crimean educator and poet Aleksey Markevich, historian, member of the Russian Academy of Sciences Mitrofan Kolosov, philologist, member of the Russian Academy of Sciences See also Gymnasium 9 (Simferopol) School of the Future (Yalta) References External links Website of Simferopol Gymnasium №1
Гімназія № 1 імені К. Д. Ушинського у Сімферополі

Гімназія № 1 ім. Ушинського Сімферопольської міської ради Автономної Республіки Крим — найстаріша гімназія Криму. Заснована 1 вересня 1812 року у місті Сімферополі. Історія До 1920 року це була чоловіча казенна гімназія, у роки Кримської війни більша частину школи віддали під шпиталь. 1870 — на з'їзд вчителів Таврійської губернії виступив Костянтин Ушинський. На честь цієї події школа назвали на його честь. 1920 — гімназія стає 7-річною загальноосвітньою школою, згодом — 10-річною. 1941-1944 — учні школи організували штаб підпільно-патріотичної групи «Особова диверсійна» на чолі з Василієм Бабієм (нині почесний громадянин Сімферополя, кандидат технічних наук). На одній із меморіальних таблиць написані імена вбитих нацистами: Боронаєв В. Є., Боронаєв Л. Є., Волошинов І. М., Григор'єва В. В., Дацун В. В., Кусакін С. Н., Рожков Ю. В., Савватієв О. А., Самойленко Л. Є. 1968 — відкрили музей школи, де показана її історія з 1812 року до сьогодні. 1980 — збудовано новий корпус школи 1991 — розпорядженням уряду Криму школі повернули статус гімназії 2008 — гімназію визнали найкращою в номінації «школа шкіл». Сьогодення Зараз гімназія розташована у двох корпусах — старому, побудованому у 1930-х роках, та новому (1980). Директор — Ковальов Ігор Васильович. У гімназії працюють вчителі: Є. Г. Лук'янова, Г. В. Мірошниченко, С. А. Решетов, С. А. Белявський, А. Ю. Манаєв, Є. А. Кваша, І. В. Гребенникова, Л. Я. Бойчук, Н. Б. Антонова, Л. І. Емірова та ін. Особливої уваги заслуговує Барабашкина Людмила Яківна — незмінний керівник шкільного музею. Видатні випускники Гімназії Айвазовський Іван Костянтинович — відомий художник-мариніст Микола Андрійович Арендт — доктор медичних наук, один з засновників теорії повітряного плавання у Російський імперії Євген Володимирович Вульф — вчений-ботанік, біогеограф, флорист Ісмаїл Гаспринський — видатний кримськотатарський просвітник, письменник, педагог, культурний та громадсько-політичний діяч Генріх Йосипович Графтіо — інженер-енергетик, академік АН СРСР Микола Севастьянович Державін — філолог, радянський дипломат Ананій Зайончковський — тюрколог, академік Польської АН Адольф Абрамович Йоффе — видатний радянський дипломат Курчатов Ігор Васильович — фізик, академік АН СРСР, тричі Герой Соціалістичної Праці Володимир Мартіно — видатний зоолог та фауніст. О. О. Стевен — член кримського уряду у 1919 році Спендіаров Олександр Опанасович — композитор, засновник вірменської інструментальної музики Дмитро Миколайович Овсянико-Куликовський — літератор, санскритолог Видатні вчителі Менделєєв Дмитро Іванович — видатний хімік Ящуржинський Хрисанф Петрович — археолог І. І. Казас — видатний діяч караїмського народу І. П. Деркачів — український діяч, автор «Української граматики для початкового навчання» А. І. Маркевич — автор путівника по Криму, вчитель російської мови Є. Л. Марков — директор гімназії, автор «Нарисів Криму» Примітки Посилання Інтернет-сторінка гімназії [Архівовано 15 квітня 2015 у Wayback Machine.]
Дача Милос

Дача Милос — одна из наиболее известных достопримечательностей Феодосии, построенная в начале 1911 года. Главное украшение дачи — расположенные вдоль главного фасада гипсовые копии античных статуй (в том числе статуя Венеры Милосской в беседке-ротонде). История Разработчиком проекта был архитектор Н. Ф. Пискунов. Дача была построена турками в период с 1909 по 1911 годы. В основу проекта положен неоклассический стиль, дополненный элементами классической греческого архитектуры. Дача строилась для успешного феодосийского коммерсанта Ибрагима Самуиловича Крыма — одного из представителей караимской династии. По сведениям статистической переписи населения в конце XIX века среди жителей Феодосии насчитывалось 144 горожан с фамилией Крым, которых объединяли близкие и дальние родственные узы. Известному караимском семейству кроме дачи «Милос» принадлежали ещё две — «Виктория» и «Вилла». Раньше в помещении дачи Милос располагался шестой корпус санатория «Восход». Профиль санатория — лечение расстройств пищеварительной системы, а также нарушений работы сердечно-сосудистых органов. Кроме этого, в помещении находится кафе, конференц-зал, пункт обмена валюты и несколько баров. В 2022 году дача выкуплены инвесторами и передана под апартаменты. Архитектура Дача «Милос» отличается выдержанными пропорциями и сложным планом. Это двухэтажное неоклассическое здание с террасой и колоннами-кариатидами с оформлением фасада в стиле древнегреческой архитектуры. На территории множество статуй, бюстов античных героев и кариатид. Ограждение дачи каменная с небольшой ротондой на углу. В ней установлена статуя Венеры Милосской, которая и дала название даче. Этот памятник пользуется популярностью среди туристов. Во время Октябрьской революции Венера была потеряна. Долгое время беседка пустовала, а в 1970 году феодосийский скульптор Борис Лец вылепил копию Венеры, которая и ныне украшает дачу. Изысканным украшением здания являются мраморные фонтаны небольшого внутреннего дворика. Примечания Литература Крым. Архитектура, памятники: фотоальбом. Авт. Фото Г. Т Папикьян. Авт. текста В. И. Тимофеенко. — Киев: Мистецтво, 1991; Гармаш П. Э Путеводитель по Крыму. — Симферополь, 1996.
Дача Стамболі

Дача Стамболі — будівля в Феодосії на проспекті Айвазовського, 47, що будувалась з 1909 до 1914 року за проєктом петербурзького архітектора Оскара Емільйовича Вегенера. Історія Двоповерхова будівля зведена на пагорбі в стилі мавританської архітектури (господар дачі — тютюновий фабрикант Йосип Стамболі, був караїмом). Просторі підвали, гроти та флігель, різноманітність мотивів і фактур в обробці, всілякі башточки, криті галереї й тераси додають йому східний колорит і величність. У внутрішній і зовнішній обробці гармонійно поєднуються мармур і пісковик, карбування, ліпка і різьблення по дереву. Каменерізні роботи виконали майстри Феодосії Я. Фока, А. Борисов, брати Брехови, І. Ладонкін, А. Васильєв, А. Шмідт, А. Медведєв, Ю. Голонос. У оформленні вестибюля і зимового саду — оранжереї використані елементи класицизму. Будівництво обійшлося фабриканту в 1 100 000 карбованців. Дача призначалася в подарунок дружині, Рахілі Іллівні, до десятиліття сумісного життя. Проте почалася Перша світова війна і в 1916 році Й. Стамболі продав свою тютюнову фабрику і просторі тютюнові плантації та разом з сім'єю виїхав до Османської імперії. Після Жовтневого перевороту у 1921 році в будинку розмістили оздоровчий заклад на 100 місць. Санаторій назвали ім'ям І. В. Сталіна. З початком Другої світової війни будівля стала шпиталем для поранених червоноармійців. В період окупації він як і раніше приймав поранених, але вже німецьких. Нижній парк, що примикав до дачі, був відданий під кладовище для солдатів і офіцерів вермахту. З 1944 року, після звільнення міста, в будівлі розташовувався піонерський табір. У 1952 році дача була повністю відновлена, в ній розмістився 9-й корпус санаторію «Восход». І до 60-х років XX століття Дача Стамболі вважалася північною межею Феодосії. З 1985 до 1988 року дача розташовувалася у відомстві Наркологічного центру О. Р. Довженко. З початку 90-х років 20 століття декілька років приміщення займав комерційний банк. Пізніше тут розташовувався готельно-ресторанний комплекс з однойменною назвою. 10 червня 2013 року у будівлі дачі відкрито реставраційно-виставковий центр підводної археології, який фактично став першим у державі музеєм такого роду. Галерея Примітки Джерела «Крим. Архітектура, пам'ятники: фотоальбом». авт. фото Р. Т. Папік'ян, авт. тексту В. І. Тімофєєнко. — Київ: Мистецтво, 1991;(рос.) Гармаш П. Е. «Путеводитель по Крыму». — Сімферополь, 1996.(рос.)
Донузлавская ВЭС

Донузлавская ВЭС (укр. Донузлавська ВЕС) — ветряная электростанция, расположенная на территории Сакского района (Крым). Ближайший населённый пункт — Новоозёрное. Структура предприятия Государственное предприятие «Донузлавская ветряная электростанция» представлено тремя ветряными электростанциями и 97 ветроустановками, расположенными в Крыму: Донузлавская ВЭС (у Новоозёрного) мощностью 2.9 МВт (39 ВЭУ типа USW 56-100); Судакская ВЭС (мыс Меганом, у Судака) мощностью 6.3 МВт (58 ВЭУ типа USW 56-100); Черноморская ВЭС (участок Тарханкутской ВЭС, у Новосельского) мощностью 1.2 МВт (2 ВЭУ типа Т 600-48). История Проект был реализован по программе Л. Д. Кучмы, но с использованием устаревших ветроустановок. Строительство ВЭС началось в 1992 году. 6 мая 1993 года были введены первые три ветроустаноновки типа USW 56-100 мощностью по 107,5 кВт. С 2001 по 2003 - ПАО "Укргидропроект" (Харьков) руководил реконструкцией и расширением электростанции: Судакский участок Донузлавской ВЭС, 5-я очередь, Украина: установленная мощность 5,0 МВт, выработка электроэнергии 8852 МВт.ч/год, Рабочий проект, 2001, (введен в 2002) Судакский участок Донузлавской ветроэлектростанции, 6-я очередь, Украина: установленная мощность 6,3 МВт, выработка электроэнергии 13654 МВт.ч/год; Рабочий проект, 2002 (введен в 2003) Расширение Судакского участка Донузлавской ветроэлектростанции, Украина: установленная мощность 50,0 МВт, выработка электроэнергии 90345 МВт.ч/год; ТЭО, 2002. Среднее количество работников предприятия в 2004–2005 годах составляло 81 человек. 14 ноября 2008 года Министерство топлива и энергетики Украины приняло решение о вхождении предприятия в состав НАЭК «Энергоатом», а в декабре того же года было создано отдельное одноименное подразделение в составе национальной компании. ГП «Донузлавская ветряная электростанция» осуществляет строительство и эксплуатацию ветровых электростанций в Крыму. За первое полугодие 2010 года было отремонтировано 46 из 97 ветроагрегатов (всех трех электростанций ГП «Донузлавская ветряная электростанция») типа USW-56-100, что позволило выработать за этот же период 1,389 млн. кВт-ч электроэнергии. При этом коэффициент установленной мощности агрегатов за отчетный период составил 3.1 %. Производство электроэнергии Донузлавской ВЭС в январе 2012 года увеличилось в 3.3 раза по сравнению с январем 2011 года — до 1 млн. кВт-ч. Примечания Ссылки Ветряки. Донузлавская ветроэлектростанция на сайте kazantipa.net (рус.). Дата обращения: 27 марта 2014. Архивировано из оригинала 16 июня 2014 года. Статья "Энергоатом" намерен возобновить полноценную работу Донузлавской ВЭС до 2011 г. на сайте fixygen.ua (рус.) (12 августа 2010). Дата обращения: 29 марта 2014. Архивировано 29 августа 2016 года.
Донузлавська ВЕС

Донузлавська вітрова електростанція — державне підприємство, перша промислова вітрова електростанція в Україні. У 2014 році незаконо перейшла під контроль РФ, через окупацію Криму РФ. Історія Будівництво ВЕС почалося в жовтні 1992 року. 6 травня 1993 року були введені в дію перші три вітроустановки (ВЕУ) типу USW 56-100 потужністю 107,5 кВт кожна. Станом на кінець 2005 — початок 2006 року підприємство «Донузлавська вітрова електростанція» це кілька ВЕС розташованих в Криму: Донузлавська ВЕС потужністю 10,9 МВт (101 ВЕУ типу USW 56-100); Судацька ВЕС потужністю 6,3 МВт (58 ВЕУ типу USW 56-100); Чорноморська ВЕС потужністю 1,2 МВт (2 ВЕУ типу Т 600-48 потужністю по 0,6 МВт). Середня кількість працівників підприємства в 2004—2005 роках становила 81 особу. 14 листопада 2008 р. Міністерство палива та енергетики України ухвалило рішення про входження ДП «Донузлавська ВЕС» до складу НАЕК «Енергоатом». У грудні 2008-го Правління Компанії погодило створення відокремленого підрозділу «Донузлавська ВЕС» НАЕК «Енергоатом». Донузлавська ВЕС здійснює будівництво та експлуатацію вітрових електростанцій в Автономній Республіці Крим. Донузлавська ВЕС — це одна з найбільших вітчизняних вітроелектростанцій, що має 97 робочих вітроустановок потужністю 10,4 МВт. Вітрогенеруючі установки які були встановлені на Донузлавській ВЕС, мали в основі вітротурбіни типу USW 56-100, які були виготовлені за ліцензією американської фірми «Kenetech Windpower», і комплектувались генераторами електричної енергії потужністю 107,5 кВт (кожний) виробництва Новокаховського електромашинобудівного заводу. Див. також Список електростанцій України Примітки Джерела Офіційний сайт Стаття на сайті Українського видавничого консорціуму Вітроелектростанція в Мирному [Архівовано 13 лютого 2012 у Wayback Machine.] [1]
Колос (стадіон, Севастополь)

«Ко́лос» — футбольний стадіон в Севастополі. Є домашньою ареною клубу першості Криму СШОР №3 ФК «Севастополь», а також тренувальною базою клубу «Севастополь». Місткість стадіону 1 000 місць. Історія Стадіон було побудовано на початку 1980-х років. Наприкінці 1980-х та у 90-х роках на стадіоні виступав клуб «Колос». У 2008 році, коли клуб «Севастополь» заявив свою дублюючу команду до другої ліги України на стадіоні вперше зіграла матч професійна команда. Примітки Стадион «Колос» (Севастополь) (рос.)
Biblioteka krymskotatarska w Symferopolu

Biblioteka Krymsko-Tatarska „Tauryka” im. Gaspinskiego (ros. крымскотатарская библиотека им. И. Гаспринского) – biblioteka w Symferopolu na Krymie, gromadząca m.in. książki w języku krymskotatarskim. Historia Biblioteka powstała przed rewolucją październikową przy tatarskiej szkole nauczycielskiej. Dd 1918 roku jej siedziba znajdowała się przy ul. Kantarnej 20, a następnie przy ul. Bałakławskiej w szkole średniej. W 1940 roku w jej zbiorach było ponad 7 tys. książek. Podczas II wojny światowej ucierpiał głównie księgozbiór, po wyzwoleniu wznowiła działalność jako biblioteka dzielnicy Centralnej Symferopola im. A.P. Czechowa. Tatarzy zostali deportowani z Krymu w 1944 roku, nie pozostawiono ani jednej książki w języku krymskotatarskim w krymskich bibliotekach. Jako placówka o charakterze krymskotatarskim została na nowo utworzona 24 września 1990 roku jako filia nr 19 Scentralizowanego Systemu Bibliotecznego dla Dorosłych Miasta Symferopola. Otwarto ją w lutym 1991 roku. Jej częścią była Krymskotatarska Galeria Narodowa w latach 1995–1999. 1 stycznia 2015 roku Biblioteka jest państwową budżetową instytucją kultury, podlegającą Autonomicznej Republice Krymu i Rosji. Dyrektorką jest Gulnara Jagjajewa. Zbiory Zalążek kolekcji współczesnej biblioteki stanowił dar biblioteki i archiwum Basyra Gafarowa. Biblioteka posiada ponad 43 tys. książek, z czego 13 tys. w języku krymskotatarskim (stan na 2015 rok), najstarsze z nich pochodzą z XVI i XVII wieku. Książnica ma w swoich zbiorach także manuskrypty, dokumenty oraz pieczęcie dotyczące historii Tatarów krymskich. Przypisy Bibliografia ZbigniewZ. Hauser ZbigniewZ., Ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Ukrainie, Wyd. 1, t. T. 4, [Zadnieprze, Krym, Odessa], Warszawa: Burchard edition, 2003, ISBN 83-87654-13-2 . BarbaraB. Janczak BarbaraB., Biblioteka krymskotatarska w Symferopolu, „Biblioteka” (20(29)), 2016, s. 133–152, DOI: 10.14746/b.2016.20.9, ISSN 2391-5838 .
Comuna Krînîcine, Bilohirsk

Krînîcine (în ucraineană Криничне) este o comună în raionul Bilohirsk, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina, formată din satele Holovanivka, Iablucine, Karasivka, Kîrpîcine, Krasnoselivka, Krînîcine (reședința) și Oleksievka. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Krînîcine era vorbitoare de rusă (74,21%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (14,77%) și ucraineană (9,77%). Note
Криничненское сельское поселение

Криничненское се́льское поселе́ние (укр. Криничненське сільське́ посе́лення, крымскотат. Криничное кой юрту, Kriniçnoye köy yurtu) — муниципальное образование в Белогорском районе Республики Крым России. Административный центр — село Криничное. География Расположено в южной части Белогорского района, в горах Внутренней и северных отрогах Главной гряды Крымских гор, в долине реки Танасу южнее Белогорска, вдоль шоссе Приветное — Белогорск. Население Численность населенияГод23002350240024502500255026002650200020052010201520202025Криничненское сельское поселениеСтатистика населения.mw-chart-f0a9669d6ab4f41f6ef4fc46b505b86d9a5fe2597fd4003f530aced0652ab594413360903d929c0e225b2962a576b39c672117ec96c92e59fecb79eeff1ead75__zr199350-cls-1030929:hover{pointer-events:none}.mw-chart-f0a9669d6ab4f41f6ef4fc46b505b86d9a5fe2597fd4003f530aced0652ab594413360903d929c0e225b2962a576b39c672117ec96c92e59fecb79eeff1ead75__zr199350-cls-1030930:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-f0a9669d6ab4f41f6ef4fc46b505b86d9a5fe2597fd4003f530aced0652ab594413360903d929c0e225b2962a576b39c672117ec96c92e59fecb79eeff1ead75__zr199350-cls-1030931:hover{cursor:pointer}.mw-chart-f0a9669d6ab4f41f6ef4fc46b505b86d9a5fe2597fd4003f530aced0652ab594413360903d929c0e225b2962a576b39c672117ec96c92e59fecb79eeff1ead75__zr199350-cls-1030932:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-f0a9669d6ab4f41f6ef4fc46b505b86d9a5fe2597fd4003f530aced0652ab594413360903d929c0e225b2962a576b39c672117ec96c92e59fecb79eeff1ead75__zr199350-cls-1030933:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Состав В состав сельского поселения входят 7 населённых пунктов: История В советское время был образован Криничненский сельский совет. На 15 июня 1960 года в составе совета числились сёла: Статус и границы Криничненского сельского поселения установлены Законом Республики Крым от 5 июня 2014 года № 15-ЗРК «Об установлении границ муниципальных образований и статусе муниципальных образований в Республике Крым». Примечания Ссылки Сайт администрации сельского поселения
Криничненська сільська рада (Білогірський район)

Крини́чненська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Білогірському районі Автономної Республіки Крим. Адміністративний центр — село Криничне. Загальні відомості Населення ради: 2 621 особа (станом на 2001 рік) Населені пункти Сільській раді були підпорядковані населені пункти: с. Криничне с. Алексєєвка с. Голованівка с. Карасівка с. Кирпичне с. Красноселівка с. Яблучне Склад ради Рада складалася з 17 депутатів та голови. Голова ради: Щербенев Євген Павлович Секретар ради: Гречнєва Валентина Миколаївна Керівний склад попередніх скликань Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України Депутати За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали: За суб'єктами висування За округами Примітки та джерела Криничненська сільська рада (Білогірський район) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України.