NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Elaeagnus commutata

Elaeagnus commutata es una especie de arbusto de la familia Elaeagnaceae, nativa del oeste de Norteamérica desde Alaska a British Columbia y Quebec, al sur hasta Utah, Dakota y Minnesota.​​ Por lo general crece suelos secos a húmedos, arenosos y de grava en las estepas, praderas o los bordes del bosque.​ Descripción Son arbustos o pequeños árboles que alcanzan un tamaño de 1 a 4 m de altura. Las hojas son lanceoladas y amplia, de 2-7 cm de largo, de color plateado en ambos lados con densas escamas blancas pequeñas. Las fragantes flores son de color amarillo, con una corola de cuatro lóbulos de 6-14 mm de largo. Los frutos son ovoides en forma de drupas de 9-12 mm de largo, también cubiertas por escamas plateadas. La pulpa de la fruta es harinosa en textura, y rodea la única semilla.​ La especie es cultivada como planta ornamental por su follaje plateado. Taxonomía Elaeagnus commutata fue descrita por Bernh. ex Rydb. y publicado en Flora of the Rocky Mountains 582. 1917.​ sinonimia Elaeagnus argentea Nutt. Elaeagnus argentea var. elongata Servett. Elaeagnus argentea var. maxima Servett. Elaeagnus argentea subsp. pauciflora Servett. Elaeagnus argentea subsp. rotundifolia Servett. Elaeagnus argentea subsp. sinuosa Servett. Elaeagnus glabra K.Koch​ Galería Referencias
Chalef argenté

Le Chalef argenté, Elaeagnus commutata, est une espèce de plantes à fleurs de la famille des Elaeagnaceae, originaire d'Amérique du Nord mais cultivée ailleurs dans le monde. Notes et références Liens externes (en) JSTOR Plants : Elaeagnus commutata (consulté le 9 juillet 2014) (en) Catalogue of Life : Elaeagnus commutata Bernh. ex Rydb. (consulté le 21 décembre 2020) (en) GRIN : espèce Elaeagnus commutata Bernh. ex Rydb. (consulté le 9 juillet 2014) (fr + en) ITIS : Elaeagnus commutata Bernh. ex Rydb. (consulté le 9 juillet 2014) (en) NCBI : Elaeagnus commutata (taxons inclus) (consulté le 9 juillet 2014) (en) The Plant List : Elaeagnus commutata Bernh. ex Rydb. (source : KewGarden WCSP) (consulté le 9 juillet 2014) (en) Tropicos : Elaeagnus commutata Bernh. ex Rydb. (+ liste sous-taxons) (consulté le 9 juillet 2014) Brouillet et al., « Elaeagnus commutata Bernhardi ex Rydberg », sur VASCAN, la Base de données des plantes vasculaires du Canada, 2010+ Portail de la botanique Portail de l’Amérique du Nord
Лох серебристый

Лох серебри́стый (лат. Elaeagnus commutata) — древесное растение, вид рода Лох (Elaeagnus) семейства Лоховые (Elaeagnaceae). Ботаническое описание Кустарник высотой 1—4 м, реже небольшое дерево, с сильным корневищем, которое может отходить на 8 м от куста, иногда образует заросли. Ветки колючие, редко или густо покрыты серебристыми чешуйками. Листопадное растение, листья простые, расположены поочерёдно, 2—10 см длиной, овальной или яйцевидно-ланцетной формы, клиновидные у основания, заострённые на конце, с короткими черешками. Цветки обоеполые или однополые, душистые, желтоватые изнутри, снаружи серебристые. В пазухах листьев располагается от одного до трёх цветков. Околоцветник колокольчатый. Цветение происходит с июня по июль, изредка может повторяться в августе. Плод — сфалерокарпий, шаровидной или яйцевидной формы, небольшого размером (до 1 см), цвета спелой брусники с серебристым оттенком. Плодоносить начинает в возрасте 7—10 лет. Плоды созревают к августу-сентябрю, образуя разную палитру от бурого до чёрного. Вкус плода очень гармоничный, напоминает сладкую бруснику, но едят его редко, так как косточка составляет значительную часть и без того маленького плода. Распространение и среда обитания Распространён в восточной части Северной Америки. Светолюбивое растение, но может в культуре произрастать в полутени. Лох серебристый — морозостойкое растение, может выдерживать мороз до −40 °C, тем не менее в холодные зимы могут подмерзать побеги. Лучше всего растёт на суглинистых почвах, может расти на сухих песчаных или каменистых почвах, в том числе подверженных эрозии. Лох серебристый распространён на очень широком диапазоне высот — от 100 до 2500 метров. Семена лоха серебристого сохраняют всхожесть на протяжении одного — двух лет. Растения могут размножаться корневыми отпрысками. Использование человеком Используется человеком в зелёном строительстве. Хорошо растёт как в одиночных, так и в групповых посадках. Из-за того, что лох серебристый даёт слишком много корневой поросли, он непригоден для использования в качестве живых изгородей. Классификация Вид Лох серебристый относится к роду Лох (Elaeagnus) семейству Лоховые (Elaeagnaceae). Синонимы По информации базы данных The Plant List (2013), в синонимику вида входят следующие названия: Elaeagnus argentea Pursh Elaeagnus argentea Nutt. Elaeagnus glabra K.Koch Примечания Литература Соколов С. Я. Род 3. Лох — Elaeagnus L. // Деревья и кустарники СССР : дикорастущие, культивируемые и перспективные для интродукции : в 6 т. — М. ; Л. : Изд-во АН СССР, 1958. — Т. 4 : Покрытосеменные. Семейства Бобовые — Гранатовые / ред. С. Я. Соколов. — С. 904—905. — 976 с. — 2500 экз. Ссылки Лох серебристый (англ.) информация на сайте «Энциклопедия жизни» (EOL). Лох серебристый: информация на сайте «Садовый рай»
Silverbuske

Silverbuske (Elaeagnus commutata) är en havtornsväxtart som beskrevs av Johann Jakob Bernhardi och Per Axel Rydberg. Silverbuske ingår i släktet silverbuskar, och familjen havtornsväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life. Bildgalleri Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Elaeagnus commutata. Wikispecies har information om Elaeagnus commutata.
Маслинка срібляста

Масли́нка срібляста (Elaeagnus commutata ) — багаторічна рослина родини маслинкових, також відома під народними назвами дика маслина, маслина, маслинка, масличне дерево, оливка, лох(к)овина, лоховник, срібне дерево, верба оліїста, маслинка, північний фінік, царегра́дська верба́, царегра́дська лоза́, джида́. Опис Харчова, танідоносна, фарбувальна, камеденосна, ефіроолійна, деревинна, фітомеліоративна, медоносна, лікарська і декоративна культура. Вважалося, що ця колюча і дуже запашна рослина оберігало людей від злих духів.Має вигляд куща або невисокого до чотирьох метрів деревця з коричневим гіллям. Листя срібляне, але має більш різноманітний вигляд за маслинку вузьколисту: гостре або затуплене, видовжене або яйцеподібне. Квіти (по одному, два або три) розміщуються в пазухах листя. Квітне маслинка срібляста довше ніж найближча родичка — з травня по липень. Поширення Розповсюджена по всій Україні в садках та парках як декоративна рослина, проте менше за вузьколисту.Батьківщина — Північна Америка. Використання Плоди вживають у їжу в свіжому вигляді, варять узвари та кисіль, які мають лікувальну дію при розладах шлунка, а також із них можна варити кашу. Із плодів можна в промислових масштабах отримати спирт, причому один центнер плодів дає понад 12 л спирту. Особливу пошану маслинка отримала на Кавказі та в Центральній Азії. Місцева назва «пшат». Звідси похідна назва препарату-в'язівника «пшатин», який використовується при лікуванні цілої низки захворювань шлунково-кишкового тракту. Цей засіб вперше був запропонований С. А. Мірзояном, фактично він є висушеною та помеленою мучнистою частиною плодів. При тривалому культивуванню плоди збільшуються, а колючки на гіллі з часом зникають. Тверда щільна бурувато-жовта деревина слугує якісною сировиною для столярних та токарних виробів, тому може використовуватись при виробництві меблів. Камідь, яку отримують при підрізі стовбура, слугує для виготовлення фарб — наприклад, при нанесенні на бавовняну тканину кольорового малюнку з допомогою печатних машинок у текстильному виробництві. Галерея Примітки
Белогорское водохранилище

Белогорское водохранилище (укр. Білогірське водосховище, крымскотат. Qarasuvbazar yapma gölü, Къарасувбазар япма голю) — одно из крупнейших водохранилищ Крыма. Обеспечивает орошение земель в долине реки Биюк-Карасу и питание Тайганского водохранилища. В настоящее время является одним из источников наполнения Северо-Крымского канала и используется для водоснабжения городов на юго-востоке Крыма. Расположено в Белогорском районе Крыма. Наполнено в 1970 году для орошения сельскохозяйственных земель. Отделено от Тайганского водохранилища небольшим перешейком. Рыба: карп, карась, щука, толстолобик, судак, окунь, плотва, лещ, голавль. Водоснабжение Восточного Крыма В 2014 году была выстроена схема переброски вод Белогорского и Тайганского водохранилища в Северо-Крымский канал, что позволило обеспечить водой Феодосию, Керчь и Судак до завершения строительства в 2016 году подземных водозаборов. В январе-феврале 2015 года вода из Белогорского водохранилища использовалась для наполнения Новониколаевского водохранилища. В апреле — Феодосийского, при этом из Белогорского водохранилища в сутки поступало 300 тыс. м³, из Тайганского — 500 тыс. м³. В начале февраля наполняемость составляла 12 млн м³. К 20 мая увеличилась до 18,0 млн м³. Из-за отсутствия осадков в июле-сентябре 2015 года к октябрю наполнение сократилось до 4,1 млн м³ (18 %). Так называемый мертвый объём водохранилища составляет 1,8 млн м³. В декабре 2015 года водохранилище сильно обмелело и в верховьях появилось русло реки Карасу. В мае 2016 года «продуктивных запасов» в сравнении с предыдущим годом было меньше в три раза и была приостановлена подача воды на орошение. В конце 2016 года полезные запасы отсутствовали, наполнение Северо-Крымского канала осуществлялось подземными водами и притоками бассейна реки Биюк-Карасу. 16 февраля 2018 года подача воды от Белогорского водохранилища составляла 2,9 м³/с. Примечания
Білогірське водосховище

Білогірське водосховище (кримс. Qarasuvbazar yapma gölü, рос. Белогорское водохранилище) — одне з найбільших водосховищ Криму, забезпечує зрошення земель в долині річки Біюк-Карасу та живлення Тайганського водосховища. Розташоване в Білогірському районі Автономної Республіки Крим. Зведене в 1970 році для зрошення сільськогосподарських земель, відокремлене від Тайганського водосховища невеликим перешийком. На 2020 є одним з джерел наповнення Північно-Кримського каналу і використовується для водопостачання міст на південному сході Криму Зариблене, риба: короп, карась, щука, товстолоб, судак, окунь, плотва, лящ, головень. Гідрографія Довжина: 4,6 км Ширина: 600 м Макс. глибина: 29 м Площа водойми: 225 га Запас води: 23,3 млн. м³ Водопостачання Східного Криму В 2014 році була збудована схема перекидання вод Білогірського і Тайганського водосховища у Північно-Кримський канал, що дозволило забезпечити водою Феодосію, Керч і Судак до завершення будівництва в 2016 році підземних водозаборів. У січні-лютому 2015 року вода з Білогірського водосховища використовувалася для наповнення Новомиколаївського водосховища. У квітні — Феодосійського, при цьому з Білогірського водосховища на добу надходило 300 тис. м³, з Тайганського — 500 тис. м³. На початку лютого наповнюваність становила 12 млн м³. До 20 травня збільшилася до 18,0 млн м³. Через відсутність опадів у липні-вересні 2015 року, до жовтня наповнення скоротилося до 4,1 млн м³ (18 %). Так званий мертвий об'єм водосховища становить 1,8 млн м³. У грудні 2015 року водосховище сильно обміліло і у верхів'ях з'явилося русло річки Карасу. У травні 2016 року «продуктивних запасів» у порівнянні з попереднім роком було менше в три рази і була припинена подача води на зрошення. Наприкінці 2016 року корисні запаси були відсутні, наповнення Північно-Кримського каналу здійснювалося підземними водами і притоками басейну річки Біюк-Карасу. 16 лютого 2018 року подання води від Білогірського водосховища становила 2,9 м³/с. Станом на грудень 2024 року у тимчасово окупованому Криму гребля Білогірського водосховища перебуває під загрозою руйнування, оскільки після обміління водосховища у червні 2024 року вона залишилася сухою і перебуває під загрозою розсихання та деформації. Виявляється, що гребля Білогірського водосховища за своєю конструкцією належить до так званих мокрих гребель, тобто згідно з правилами експлуатації вона повинна контактувати з водою. Всередині греблі знаходиться глина, а ця порода при відсутності зволоження сильно висихає, що може призвести до деформації положення плит та утворення глибоких тріщин, які вже можна побачити навіть поверхневим оглядом. Примітки Посилання Белогорское водохранилище [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] (рос.)
Chrám svatého Alexandra Něvského (Jalta)

Chrám svatého Alexandra Něvského (rusky Собо́р Свято́го благове́рного кня́зя Алекса́ндра Не́вского) je pravoslavný chrám v přímořském městečku Jaltě, na Krymu. Spadá do jurisdikce Ruské pravoslavné církve (patriarchát Moskva).[zdroj?] Historie Chrám byl postaven na počest ruského cara Alexandra II., zavražděného nepřáteli Ruského impéria v roce 1880 v Petrohradě. Základní kámen stavby byl položen 1. března 1890 v den desátého výročí atentátu. Této události se zúčastnila také manželka cara Alexandra III. Marie Fjodorovna. Chrám byl vysvěcen 4. prosince 1902 za přítomnosti cara Mikuláše II. a jeho manželky Alix. V roce 1938 byl komunisty uzavřen a proměněn na prostory sportovního klubu. Během německé správy za druhé světové války zde byly opětovně slouženy pravoslavné bohoslužby. Status chrámu přetrval i po osvobození v roce 1945 a od té doby již svůj účel neměnil. Architektura Chrám je vybudován ve staroruském architektonickém stylu. Má pět pozlacených kopulí a vyniká bílo-žlutou fasádou. Jeho 11 zvonů bylo odlito v Moskvě. Současnost Chrám v současnosti spadá do jurisdikce (moskevského patriarchátu) Ruské pravoslavné církve. Mezi jeho návštěvníky kromě místního obyvatelstva jsou turisté a lázeňští hosté, kteří ve velkém množství přijíždějí do tohoto vyhlášeného černomořského přístavního a lázeňského města. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chrám svätého Alexandra Nevského (Jalta) na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám svatého Alexandra Něvského na Wikimedia Commons Собор Александра Невского в Ялте
Alexander-Newski-Kirche (Jalta)

Die Alexander-Newski-Kirche im ukrainischen Kurort Jalta wurde von den Architekten Nikolai Krasnow (1864–1939), der später auch den Liwadija-Palast erbaute, und Platon Terebenjew auf einem Hang errichtet und ist eine der bedeutendsten Kirchen der Region. Der Bau begann 1891, zehn Jahre nach dem Attentat auf den Zaren Alexander II. und im Gedenken an ihn, da Newski als Alexanders Patron galt; der Bau wurde 1902 abgeschlossen. Die Weihe der Kirche, bei der das damalige Zarenpaar Nikolaus II. und Alexandra Fjodorowna anwesend war, folgte am 5. Dezember des gleichen Jahres. Wie andere Alexander-Newski-Kirchen auch wurde sie nach dem russischen Nationalheiligen Alexander Jaroslawitsch Newski benannt. Die im russischen Stil erbaute Kirche ist reich verziert und verfügt über eine weiße Fassade sowie goldene Zwiebeltürme. Verschiedene Kunstwerke schmücken die Kirche, so gibt es an der Außenseite beispielsweise eine Wandnische mit einem Porträt von Alexander Newski und im Inneren ein Mosaik Newskis. Einzelnachweise Weblinks Touristikbericht zur Kirche(engl.)
Alexander Nevsky Cathedral, Yalta

The Alexander Nevsky Cathedral, named after St. Alexander Nevsky, is an Eastern Orthodoxy cathedral in Yalta, Crimea, built in 1902, and designed by Nikolay Krasnov. History The cathedral was built in honour of the Emperor Alexander II of Russia, who was assassinated by the political revolutionaries group Narodnaya Volya. The construction committee, established 1 March 1890, was headed by the renowned Yalta engineer and historian Alexandre Berthier-Delagarde. Large sums were donated by notable citizens B. V. Khvoschinsky and I. F. Tokmakov, and the land plot was gifted by Baron A. L. Wrangel. The architects were Nikolay Krasnov and P.K. Terebenev, whose design was approved by Emperor Alexander III. The laying of the first stone took place on 1 March 1891, the tenth anniversary of Alexander II's death, with Maria Alexandrovna, his first wife and mother of Alexander III, in attendance. The consecration of the cathedral occurred 4 December 1902 in the presence of Emperor Nicholas II, his family, and entourage. The cathedral, two-storeys tall and with open galleries, was built in a Russian style. Next to the cathedral, a three-tiered bell tower was erected, with 11 bells cast in Moscow. Icons for the cathedral were painted by masters from Mstyora in the Vladimir Governorate. The interior was designed by architect S. P. Kroshchekin, the iconostasis, dome, and walls were painted by the Kyiv artist I. Murashko. The mosaic depicting the holy prince on the exterior of the temple was executed by students of the Venetian A. Salviati. The temple domes were covered in gold. Adjacent to the cathedral, in the style of the Russian terem, was a three-story building completed in 1908, which housed the church school in honour of Tsarevich Alexei, a shelter for tuberculosis patients, a hall for the meetings of the Alexander Nevsky Brotherhood. The Brotherhood engaged in charitable activities, the organization of parish schools, and missionary work, and during World War I, also assisted the wounded and arranged hospitals and sanatoriums. The first rector of the cathedral was A.Y. Ternivsky, who had previously served at the Yalta Church of St. John Chrysostom. In 1938, the temple was closed, and the bells were sent for melting. A sports club was established in the cathedral, and the school building became the House of Teachers. Worship in the cathedral resumed in 1942, after the establishment of Nazi administration in Crimea. After the liberation of Crimea, the temple was registered as functioning in practice. In the 1990s, a team of industrial climbers, led by the renowned Soviet mountaineer and mountain rescuer Elvira Nasonova, a resident of Alushta, carried out uniquely complex high-altitude work on the domes of the Cathedral. She also completed several other restoration projects for the Crimean Diocese. Present Since 1995, a comprehensive parish school has been operating. See also Church of the Resurrection, Foros References External links Exterior shot of cathedral Pictures of Yalta, including both interior and exterior shots of the cathedral
Cathédrale Saint-Alexandre-Nevski de Yalta

La cathédrale Saint-Alexandre-Nevski est la principale église orthodoxe de la ville de Yalta. Elle est inséparablement liée à la maison impériale. Elle est dédiée à saint Alexandre Nevski, canonisé en 1547. Elle a été construite en l’honneur d’Alexandre II assassiné en 1881. Référence (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Catedral de Alejandro Nevski de Yalta » (voir la liste des auteurs). Portail de la culture russe Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Alexander Nevski-kathedraal (Jalta)

De Alexander Nevski-kathedraal (Oekraïens: Собор Олександра Невського, Russisch: Собор Святого благоверного князя Александра Невского) is een Russisch-orthodoxe kathedraal in het kuuroord Jalta op de Krim. Ze werd gebouwd door de architecten Nikolai Krasnov, de latere bouwer van het Livadiapaleis (1864-1939) en Platon Terebenjev. De kathedraal staat op een heuvel en is een van de mooiste kerken in de regio. Geschiedenis In 1891 werd met de bouw van de kathedraal begonnen, 10 jaar na de aanslag op tsaar Alexander II van Rusland. De bouw van de kathedraal is verbonden aan deze tragische gebeurtenis en werd gebouwd ter nagedachtenis aan de vermoorde tsaar. Omdat Alexander Nevski de patroonheilige van de tsaar was werd de kathedraal gewijd aan deze heilige. In 1902 werden de bouwwerkzaamheden afgerond. De wijding van de kerk vond plaats in het bijzijn van tsaar Nicolaas II en tsarina Alexandra Fjodorovna op 5 december 1902. In 1938 werd de kerk door de bolsjewieken gesloten en de klokken werden gesmolten. In de kerk bevond zich enige tijd een sportclub. In 1942 werd onder Duitse bezetting de kathedraal heropend. De in traditioneel Russische stijl ontworpen kerk is rijkelijk gedecoreerd, heeft gevels in afwisselende witte en gele kleuren en gouden ui-vormige koepels. De kerk is versierd met verschillende kunstwerken, waaronder een icoon van Alexander Nevski in een nis aan de buitenmuur. De kathedraal bestaat uit een boven- en benedenkerk. De bovenkerk is de belangrijkste kerk, gewijd aan Alexander Nevski en biedt plaats aan 1000-1200 gelovigen. De benedenkerk is gewijd aan de heilige Artemia en biedt plaats aan 600-700 gelovigen. Externe link (ru) beschrijving kathedraal
Sobór Świętego Aleksandra Newskiego w Jałcie

Sobór Świętego Aleksandra Newskiego (ukr. Собор Олександра Невського) – prawosławny sobór w Jałcie przy ulicy Sadowej. Należy do dekanatu jałtańskiego eparchii symferopolskiej i krymskiej Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego. Historia Sobór miał zostać wzniesiony w podzięce za ocalenie cara Aleksandra II z zamachu zorganizowanego przez narodowolców na pociąg carski prowadzący z Krymu do stolicy. Ostatecznie ze względu na brak funduszy prace nad obiektem rozpoczęto dopiero w marcu 1890, po uzyskaniu na ten cel kilku datków od rosyjskich arystokratów Chwoszyckiego i Tokmakowa oraz przekazaniu przez barona A. Wrangla działki na budowę. Projekt cerkwi wykonali N. Krasnow i P. Tieriebieniew, których pracę osobiście zatwierdził car Aleksander III. Prace budowlane zakończono w grudniu 1902, w poświęceniu cerkwi uczestniczył Mikołaj II i jego rodzina. W 1908 obok cerkwi wzniesiono dom stanowiący siedzibę bractwa cerkiewnego. W 1938 została zniszczona dzwonnica cerkiewna, a w tym samym roku zamknięto parafię. Cerkiew stała się siedzibą klubu sportowego. Dopiero w 1945 sobór otwarto na nowo. Architektura Cerkiew reprezentuje styl bizantyjsko-rosyjski. Wejście do niej prowadzi przez przedsionek ze szczytem zwieńczonym krzyżem prawosławnym i mozaiką z wizerunkiem Chrystusa. Cerkiew jest malowana na biało i żółto, bogato zdobiona płaskorzeźbami i oślimi grzbietami. Obiekt wieńczy pięć złoconych kopuł zgrupowanych wokół największej, centralnej. Poniżej poziomu dachu znajduje się fryz. We wnętrzu zachował się oryginalny ikonostas oraz zespół fresków wykonanych przez kijowskiego malarza Ołeksandra Muraszkę. W dzwonnicy cerkiewnej znajduje się 11 dzwonów odlanych w Moskwie. Przypisy Bibliografia Historia i opis soboru. jalita.boom.ru. [zarchiwizowane z tego adresu (2002-08-19)].
Alexander Nevskij-katedralen, Jalta

Alexander Nevskij-katedralen (ryska: Собор Александра Невского; tr: Sobor Aleksandra Nevskogo) är en rysk-ortodox katedral, belägen i staden Jalta på den södra delen av Krimhalvön. Katedralen är helgad åt den ryske nationalhjälten och helgonet Helige Alexander Nevskij. Den tillhör Simferopols och Krims stift. Den är den största östortodoxa katedralen i Jalta och är också en attraktion där. Historik Det första projektet av katedralen, som utvecklades år 1889 av arkitekt K. I. Ashlimon, godkändes inte för att den "hade för lite ryskt inslag". Den nuvarande katedralen uppfördes år 1902 efter ritningar av Nikolaj Krasnov. Katedralen invigdes i december samma år, där tsar Nikolaj II av Ryssland deltog. År 1938 stängdes katedralen ned. Även klockorna togs bort och skickades iväg för smältning (se förföljelse av kristna i Sovjetunionen). Gudstjänsterna i katedralen sattes igång igen ¨r 1945 och har inte upphört sedan dess. År 2002 firades 100-årsjubileet av invigningen av katedralen. Under firandet utfördes arbete med att förgylla katedralens lökkupoler, målningar och ikonostasen. Sedan år 1995 har det funnits en högstadie- och en gymnasieskola i katedralen, där omkring 100 ungdomar studerar. Katedralen Katedralen är byggd i gammal rysk stil. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Källor Собор Александра Невского (Ялта) — путеводитель по отдыху в Крыму (jalita.com) Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Alexander Nevskij-katedralen, Jalta.