NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Лемурійське озеро

Лемурійське озеро (Рожеве озеро) — озеро в Каховському районі Херсонської області України, розташоване неподалік від сіл Григорівка та Нововолодимирівка, на західній частині (бухта) затоки Сиваш. Має воду рожевого кольору. Лемурійське озеро вважається цілющим курортом міжнародного значення. Солоність води озера сягає 270..300 грамів солі на літр води. Історія Озеро, за одною із версій, утворилось на місці аварії радянського бомбардувальника 26 серпня 1969 року на березі Сивашу. Рятувальники під час робіт зі збору залишків бомбардувальника поглибили вирву до 18 метрів, зачепивши при цьому водоносні горизонти. Згодом вирва наповнилась водою, яка була набагато солонішою, ніж у Сиваші. Мешканці навколишніх сіл назвали озеро «Яма» і часто заради розваги ходили купатись на нього. З часом почали поширюватись розповіді про лікувальні властивості солоної води озера і навколо озера почала розвиватись індустрія зеленого туризму. Свою назву озеро отримало від назви міфічного континенту Лемурія, яку йому дали прихильники езотеричних ідей Блаватської. Колір Рожевий колір водойми зумовлений дією одноклітинних водоростей Dunaliella salina, які під дією сонця виробляють бета-каротин. Чим спекотнішим видається літо, тим більше води випаровується з озера й тим насиченішого кольору набуває ропа. Відступаючи, вода залишає на березі тонни білого соляного «піску». Місцями соляні кристали збиваються, утворюючи справжні «сталаґміти». Білосніжний берег та рожеве озеро справляють незабутнє враження, перетворюючи цю частину Херсонщини на один з наймальовничіших та найзагадковіших куточків України. Застосування Грязі цього озера сертифіковані в 2005 році та допущені до використання як лікувальний і косметичний засіб. Цікаві факти Лемурійське озеро України за солоністю схоже до ізраїльського Мертвого моря – весь запас солі в затоці перевищує 200 мільйонів тонн і його концентрація у воді сягає 35%. Вода тут така солона, що в ній неможливо потонути. Лемурійське – не єдине рожеве озеро в Україні. До таких належать Солонець-Тузли, Генічеське, озера на Кінбурнській косі, Зяблівське та Куяльницький лиман. Більшість розташована в Херсонській області. Ці рожеві озера містять цілющу глину і сіль. Місцева солона вода в Україні багата на мінерали, кислоти, солі хлориду магнію та калію, бромід магнію, йодид натрію. Рівень води в цих озерах становить близько 35% солі, але рівень солі змінюється досить регулярно. Після тривалого спостереження було виявлено, що рівень солі в лимані Куяльника коливається між 26% і 29%, залежно від того, коли проводять виміри. Ці озера навіть використовуються як сировинна база для соляної промисловості. У давнину, зокрема, озеро Генічеське було місцем, де починався Чумацький Шлях, а чумаки, фургони та торговці везли сіль в Україну. Багато з цих озер насправді є соляними копальнями. Ці шахти добували сіль відкритим способом, а потім дистилювали воду, поки вона не перетворилася на рожеве зерно. Тутешня вода допомагає при лікуванні хронічних захворювань суглобів, шкіри, а також захворювань, пов'язаних із запальними процесами. Див. також Генічеське озеро Мертве море Хільєр Чокрацьке озеро Куяльницький лиман Примітки
Площадь Ленина (Симферополь)

Площадь Ленина — главная площадь в городе Симферополь. История В 1950-е годы началась реконструкция Базарной площади (историческое название: Базарная — место, где ранее был огромный базар Симферополя у пересечения дорог Севастополь-Феодосия и Перекоп-Алушта). Находившийся здесь базар Симферополя был перенесён в 1957-м году южнее по проспекту Кирова на ул. Козлова, став Центральным рынком Симферополя. Южная часть бывшего базара стала парком имени Тренёва. В северной части бывшей Базарной части были построены Дом профсоюзов (1959), Дом Советов (1960), украинский театр (1977). Это кардинально изменило исторический центр города. Под снос пошли многие здания XIX века постройки, окружавшие Базарную площадь. В 1960 году был построено нынешнее здание Совета министров Крыма в южной части площади. Остаток Базарной площади с большим водораздаточным фонтаном освободил место для памятника Ленину, позже снесён маленький Пушкинский сквер и старинные деревья для постройки Украинского музыкального театра. Улицы поменяли своё первоначальное расположение. В 1967 году к юбилею Великой Октябрьской революции были торжественно открыт памятник Ленину и площадь Ленина. В Симферополе украинского периода площадь являлись местом массовых демонстраций, митингов, протестов. Около него периодически появлялись палаточные городки. Причина такого внимания к памятнику и площади объясняется близостью здания Совета Министров Крыма. 23 февраля 2014 года на площади Ленина в Симферополе прошёл организованный меджлисом митинг памяти известного крымскотатарского общественного и политического деятеля Номана Челебиджихана, в ходе которого председатель Меджлиса Рефат Чубаров призвал крымских членов Партии регионов выйти из партии, а также потребовал от городских властей в десятидневный срок снести памятник Ленину. 26 февраля 2014 года, когда ситуация в Симферополе достигла наибольшей напряженности (между пророссийским митингом и митингом Меджлиса вспыхнул конфликт, крымскотатарские активисты предприняли попытку прорваться в здание Верховного Совета и не допустить принятие решения о вхождении в состав России), крымскотатарские националисты переместились на площадь Ленина, где на митинге в поддержку Майдана был объявлен 10-дневный ультиматум городским властям о сносе памятника Ленину. Олег Сенцов попытался организовать 9 мая 2014 года взрыв памятника Ленину на одноименной площади в Симферополе. 16 марта 2015 года в день первой годовщины проведения Всекрымского референдума, состоялась презентация обновлённой площади и отреставрированного памятника Ленину. 26 апреля 2021 года Правлением Союза архитекторов Республики Крым было опубликовано открытое письмо по вопросу реконструкции площади им. В.И.Ленина в г. Симферополе об нарушениях Гражданского кодекса Российской Федерации в статьях 1266 и 1267 и Федерального закона "Об объектах культурного наследия (памятниках истории и культуры) народов Российской Федерации" от 25.06.2002 N 73-ФЗ. Примечания
Площа Леніна (Сімферополь)

Площа Леніна (кримс. Lenin meydanı, до 1967 року — Фонтанна, кримс. Çeşme meydanı) — головна площа Сімферополя, в Центральному районі міста. Знаходиться між проспектом Кірова та Севастопольською вулицею. На площі проводяться основні святкові заходи, пікети різних міських організацій, цивільних об'єднань та політичних партій. На площі розташовані будівля Кримського українського музичного театру, пам'ятник Леніну (1967, скульптор В. Г. Стамов), будинок Ради Міністрів АРК. Історія До 1950-х років у районі сучасної площі розташовувався Великий міський базар, що займав територію Базарної площі, що простягалася до вулиці Самокіша. Центральною окрасою великої Базарної площі Базарний фонтан, зведений тут 1865 році. Власне тому площа навколо нього називалася Фонтанною. Вода у фонтан, що давав до 14000 відер води на добу, надходила глиняними трубами з розташованого за 3 версти від джерела Бор-Чокрак (кут сучасних вулиць Данилова та Севастопольської). Біля ринка розташовувалася мечеть Базар-Джамі. У 1950-ті роки почалася реконструкція великої Базарної площі. Сам базар був перенесений в 1957-му році на південь від по проспекту Кірова на вул. Козлова, ставши Центральним ринком Сімферополя. Південна частина колишнього базару стала парком імені Треньова. У північній частині колишньої Базарної частини були побудовані Будинок профспілок (1959), Будинок Рад (1960), Український театр (1977). Під знесення пішли багато будівель XIX століття, що оточували Базарну площу. У 1960 році побудована будівля Ради міністрів Автономної Республіки Крим в південній частині площі. Частина Базарної площі з великим фонтаном звільнила місце для пам'ятника Леніну. Пізніше знесений Пушкінський сквер і викорчувані дерева для будівництва Українського музичного театру. Вулиці змінили своє первісне розташування. У 1967 році до ювілею Жовтневого перевороту були урочисто відкрито пам'ятник Леніну та однойменну площу. У 2013 року кримський осередок партії «Свобода» підготував звернення до Сімферопольської міської ради з вимогою перейменувати площу Леніна на площу Соборності. Однак у місті вже була історична Соборна площа на місці сучасного Скверу Перемоги. У 2013—2014 роках на площі Леніна в Сімферополі відбулися мітинги на підтримку Євромайдану. 23 лютого на мітингу, присвяченому дню пам'яті Номана Челебіджіхана, глава Меджлісу Рефат Чубаров дав владі Сімферополя 10 днів на те, щоб визначитися з долею пам'ятника Леніну, у випадку, якщо мерія не ухвалить рішення про знесення, він пообіцяв що Меджліс «вживе заходів». Таку заяву присутні на площі сприйняли оплесками. Примітки
Villa Elena

Villa Elena is an historic building in Yalta in Crimea. Originally a private resident for a merchant, the building today is Crimea's first 5-star hotel. History The property of the Villa Elena was originally part of the estate of Prince Golitsyn. In 1877, the spouse of the artist Grigory Myasoyedov – Elizaveta Mikhaylovna – purchased it and named it "Darsana". In 1907 Ivan Vasilyevich Tikhomirov. a merchant from Saratov, purchased the house and rebuilt it into a villa. The Yalta architect Lev Nikolayevich Shapovalov was givin the project. The villa construction was finished by the autumn of 1912. The issue of Russian Riviera dated by 16 September 1912, posted an announcement about opening of a comfortably furnished hotel "Villa Elena" on Yalta sea-front promenade. It was named after Tikhomirov's daughter Elena. More detailed information about the new hotel was published in the guidebooks of that time: "A four- storeyed building constructed in 1912 in the style of modern after the project by architect L.N. Shapovalov. Following the best examples of foreign hotels, featuring all modern upgrades and facilities which other Yalta hotels could not boast to possess, such as: lift, central water pipe heating, running water in every room, huge terrace overlooking magnificent seascape and mountains panorama, sitting room, reading room and bathrooms. All rooms with balconies face southern direction and overlook a big decorative garden. Due to the favourable hotel location it is remote from the urban noise, dust and winds. It has a restaurant.Villa Elena was a commercial success. Its income exceeded twice the one of Azov-Donsky Commercial Bank and the family of Tikhomirovs paid higher tax – 349 roubles 76 kopecks to compare with 147 roubles 80 kopecks paid by Azov-Donsky Commercial Bank. Even such hotels as "Dzhalita", "Oreanda" and "Saint-Petersburg" had a lower income. In 1920, after the Russian Revolution, the Villa Elena was nationalized. During the Soviet period, the building was used as a convalescent house and later as a municipal resort policlinic. In 1969, Villa Elena was declared a historical monument of local significance because the building hosted the command of Yalta Red Guard militias in 1918. In 2000 restoration work began on the Villa Elena; it was completed in 2007.After the Annexation of Crimea by the Russian Federation in 2014, all listed buildings in Crimea were relisted by Russia. Today Villa Elena Hotel & Residences is both a luxury hotel and a private residence. References External links Official website
Вілла Єлена

Вілла «Єлена» — п'ятиповерховий готель початку XX століття в місті Ялта. Відновлена на початку XXI століття. Історія У 1907 році саратовський купець Іван Васильович Тихомиров купив дачу «Дарсана» (так називалася будівля, яка містилася на місці нинішньої вілли Єлени з 1877 по 1907 роки). Через деякий час Тихомиров вирішив повністю перебудувати будівлю. Проєкт він замовив відомому ялтинському архітектору Льву Миколайовичу Шаповалову (1873—1957). (За проєктами Л. М. Шаповалова в Ялті побудовані будинки письменника А.П. Чехова, князя А. Чингіза, будівля Ялтинського міського театру, церковно-парафіяльної школи собору Олександра Невського і багато інших.) Будівництво вілли було закінчено до осені 1912 року. На момент споруди Вілла була найвищою будівлею Ялти, мала власний парк і підйомну машину (ліфт). Із 1912 до 1918 року «Вілла Єлена» приймала знатних персон, як готель 1-го класу, якою керувала дружина купця Тихомирова — Єлизавета Іванівна. 16 вересня 1912 газета «Русская Ривьера» (№ 208) помістила оголошення про відкриття комфортабельно-мебльованого готелю «Вілла Єлена» на Набережній. Більш детальна інформація про новий готель була опублікована в путівниках того часу. У «Путеводителе по Крыму» Г.Москвіча за 1913 р написано: Справа Тихомирова процвітала. Їхня єдина дочка вийшла заміж за «міщанина м. Ялти, що закінчив університет», Федора Олексійовича Рофе-Черкасова, сина власника ванного закладу на Набережній. Перша внучка Тихомирова — Тетяна — народилася в 1910 році, другу — Тамару — хрестили через 4 дні після відкриття «Вілли Єлена» 20 вересня 1912 року. Мирне життя сім'ї зруйнувала більшовицька революція. Після встановлення в Криму радянської влади (осінь 1920 року) вілла «Єлена» була націоналізована. У 1928 році в будівлі вілли «Єлена» був заснований Клімато-фтизіатричний лікувальний інститутом імені М. О. Семашко. Сучасний стан У період правління радянської влади будівля використовувалася як здравниця, а пізніше як курортна поліклініка. У 2000 році почалася повна реставрація, яка закінчилася у 2007 році. У 2007 році вілла Єлена знову відчинила двері як Villa Elena Hotel & Residences. [Архівовано 21 жовтня 2021 у Wayback Machine.] У 2011 році готель «Вілла Єлена» отримав офіційний статус п'ятизіркового готелю, оскільки і 100 років тому готель відповідає всім відповідним стандартам своєї епохи. За останні роки готель відвідали багато світових зірок, політики і бізнесмени: так у найдорожчому номері зупинялися Дженніфер Лопес, Алла Пугачова, Ігор Крутой, Григорій Лепс, Філіп Кіркоров, Валерій Леонтьєв, Маша Распутіна та інші, також готель приймав офіційні делегації з різних країн світу. У 2012 році було відкрито сучасну будівлю готелю на 32 розкішних номери з конференц-залом, рестораном «Гранд Тераса» [Архівовано 12 квітня 2021 у Wayback Machine.] і СПА-центром. Примітки Посилання Офіційний сайт готелю [Архівовано 21 жовтня 2021 у Wayback Machine.] Повна історична довідка [Архівовано 21 жовтня 2021 у Wayback Machine.]
Дворец графа Мордвинова

Дворец графа Мордвинова — дворец в Ялте, построенный в имении «Хорошая пустошь» в 1900—1903 году О. Э. Вегенером по проекту архитектора Фёдора Нагеля для графа Александра Александровича Мордвинова. Памятник градостроительства и архитектуры регионального значения. Дворец Имение, на территории которого построен дворец, было пожаловано графу Н. С. Мордвинову Екатериной II за особые заслуги перед Отечеством ещё в 1794 году, но адмирал ограничился лишь устройством садов и виноградников на пустыре, из построек тех времён известно только о даче на пристани. Бытует версия, что узнав о высоких урожаях на ялтинской плантации, Мордвинов воскликнул «Хорошая пустошь!» и это название закрепилось за имением. Со временем сады превратились в парк, открытый в 1870 году внуком адмирала Александром Александровичем старшим для посещения. В 1898 году правнук первого владельца имения Александр Александрович Мордвинов пригласил в Ялту известного инженера и архитектора Фёдора Борисовича Нагеля из Петербурга, который сделал детальный проект будущего здания. По неизвестной причине воплощать его он отказался и для возведения дворца был приглашён другой известный ялтинский зодчий Оскар Эмильевич Вегенер. Строительство началось в 1900 году и в 1903 году был закончен. Дворец построен из местных материалов: гурзуфского песчаника и ялтинского известняка серых и зеленоватых оттенков. Двухэтажный дворец, с цокольным этажом и подвалами, общей площадью чуть более 2000 м², соорудили в стиле итальянского возрождения со множеством колонн, арок, резных балконов и карнизов, выполненных из мрамора и ценных пород дерева, широких каменных лестниц, ведущих к входам и встроенных фонтанов. В самом дворце было 79 комнат, внутри всё было отделано с роскошью: в залах присутствуют колоны и арочные своды, много каминов, стены украшены лепниной, мозаикой, альфрейной росписью. При доме имелись различные дворовые постройки, дворец окружал роскошный парк. Во время Первой мировой войны владелец имения Александр Мордвинов состоял при русском военном атташе во Франции и после революции в Россию не возвращался После революции 16 декабря 1920 года приказом председателя Революционного комитета Крыма были изъяты «из частного владения как разных ведомств, так и частных лиц все имения Южного берега Крыма в районе от Судака до Севастополя включительно». В доме Мордвиновых вначале был устроен госпиталь, в 1927 году преобразованный в санаторий для сотрудников Наркомата ВМФ, в 1932 году — отделение Гурзуфского военного санатория, а в 1934 году — Ялтинский военный санаторий № 1 РККА, впоследствии Центральный военный санаторий Министерства обороны СССР. После войны в здании размещался лечебный корпус и приёмное отделение санатория Ленинградского военного округа. В 2000 году имение «Хорошая пустошь» и дворец Мордвиновых стали "Центральным военным санаторием «Ялтинский» Министерства обороны Украины. В 2010 году дворец был выставлен руководством Ялты на продажу за 22 000 000 $, но, судя по тому, что на 2022 год имение по прежнему находилось в городской собственности, покупателей не нашлось. Парк имения и дворец очень запущены и нуждаются в восстановлении и ремонте. Примечания
Палац графа Мордвинова

Палац графа Мордвинова — палац у Ялті, збудований у маєтку «Хороша пустка» в 1900—1903 роки Оскаром Вегенером за проєктом архітектора Федора Нагеля для графа Олександра Мордвінова. Пам'ятник містобудування та архітектури регіонального значення. Палац Маєток, біля якого побудований палац, було надано графу Миколі Мордвинову Катериною II за особливі заслуги перед Батьківщиною ще 1794 року, але адмірал обмежився лише влаштуванням садів і виноградників на пустирі, з будівель тих часів відомо лише дачі на пристані. Існує версія, що дізнавшись про високі врожаї на ялтинській плантації, Мордвінов вигукнув «Хороша пустка!» і ця назва закріпилася за маєтком. Згодом сади перетворилися на парк, відкритий 1870 року онуком адмірала Олександром Олександровичем старшим для відвідування. 1898 року правнук першого власника маєтку Олександр Олександрович Мордвінов запросив до Ялти з Петербурга відомого інженера та архітектора Федора Нагеля, який зробив детальний проєкт майбутньої будівлі. З невідомої причини втілювати його він відмовився і для будівництва палацу був запрошений інший відомий ялтинський архітектор Оскар Вегенер. Будівництво почалося 1900 року та у 1903 році було завершено. Палац побудований з місцевих матеріалів: гурзуфського пісковика та ялтинського вапняку сірих та зелених відтінків. Двоповерховий палац, з цокольним поверхом і підвалами, загальною площею трохи більше 2000 м², спорудили в стилі італійського відродження з безліччю колон, арок, різьблених балконів і карнизів, виконаних з мармуру та цінних порід дерева, широких кам'яних сходів, що ведуть до входів. У самому палаці було 79 кімнат, усередині все було оздоблено з розкішшю: у залах присутні колони та арочні склепіння, багато камінів, стіни прикрашені ліпниною, мозаїкою, альфрейним розписом. У будинку були різні дворові будівлі, палац оточував розкішний парк. Під час Першої світової війни власник маєтку Олександр Мордвінов перебував при російському військовому аташе у Франції і після більшовицького перевороту до Росії не повертався. Після більшовицької окупації 16 грудня 1920 року наказом голови Революційного комітету Криму було вилучено «з приватного володіння як різних відомств, так і приватних осіб усі маєтки Південного берега Криму в районі від Судака до Севастополя включно». У будинку Мордвінових спочатку було влаштовано госпіталь, 1927 року перетворений на санаторій для співробітників Наркомату ВМФ, 1932 року — відділення Гурзуфського військового санаторію, а 1934 року — Ялтинський військовий санаторій № 1 РККА, згодом Центральний. Після війни в будівлі розміщувався лікувальний корпус та приймальне відділення санаторію Ленінградського військового округу. У 2000 році маєток «Хороша пустка» та палац Мордвінових стали «Центральним військовим санаторієм „Ялтинський“» Міністерства оборони України. У 2010 році палац був виставлений керівництвом Ялти на продаж за 22 000 000 $, але, судячи з того, що на 2022 рік маєток, як і раніше, знаходився в міській власності, покупців не знайшлося. Парк маєтку та палац дуже запущені та потребують відновлення та ремонту. Галерея Примітки
Дерекой Джамі

Дерекой Джамі (кримс. Dereköy Cami) — мечеть у місті Ялта Автономної Республіки Крим. Мечеть діюча, усередині складається із двох невеликих залів. Релігійний центр мусульманської громади міста. Є пам'яткою архітектури. Мечеть розташована на території колишнього села Дерекой, що в 1945 році було перейменовано в Ущельне, а в 1954—1968 роках було включено до складу міста Ялта. Історія Дерекой Джамі існує з ХІХ століття, орієнтовний рік побудови — 1840. У минулому при мечеті працював ісламський навчальний заклад — медресе. Відомо, що в 1906—1910 роках викладав видатний просвітитель кримськотатарського народу Ісмаїл-Бей Гаспринський. Про Гаспринського можна прочитати на меморіальній дошці на стіні мечеті. У радянські часи в будівлі була школа, а пізніше заклад для дітей, що відстають у розвитку. З 2014 року релігійна громада піддається репресіям з боку окупаційної російської влади. Примітки
Université de culture, d'art et de tourisme de Crimée

L'université de culture, d'art et de tourisme de Crimée (Крымский университет культуры, искусств и туризма, (КУКИиТ) est un établissement d'enseignement supérieur situé à Simféropol en Crimée. Il prépare des spécialistes dans le domaine de l'art et de la culture. Histoire L'histoire de l'université remonte à 1948, lorsque l'école d'éducation culturelle de Crimée a été fondée. Dix ans plus tard, elle a fusionné avec l'école de la culture de Crimée et le collège de la bibliothèque de Simféropol. En 1966, l'établissement d'enseignement a été transformé en école culturelle et éducative régionale de Crimée. En 1990, cet établissement d'enseignement est devenu l'école de la culture de Crimée. En 2002, la faculté de Crimée a été fondée comme succursale de l'université nationale de la culture et des arts de Kiev. Par décret du conseil des ministres de la république autonome de Crimée n° 390 de 2004, cet établissement devient l'université de culture, d'art et de tourisme. Après le rattachement de la Crimée à la fédération de Russie en 2014, l'université entre dans le système juridique russe. Lors des travaux de réparation de 2017-2018, le service de surveillance financière de la république de Crimée a établi que l'acte d'acceptation des travaux exécutés comprenait des travaux que l'entrepreneur n'avait pas exécutés. En conséquence, l'université a rendu 223 000 roubles au budget de Crimée. Le 24 septembre 2021, le service fédéral de surveillance de l'éducation et des sciences a accrédité l'université pour une période de six ans. Elle est dirigée depuis 2015 par Valery Anatolievitch Gorenkine. Structure EN 2020, l'université est structurée comme suit: collège supérieur de théâtre ; faculté d'art ; faculté de création artistique ; faculté de sociologie ; faculté de perfectionnement et de formation complémentaire. Locaux L'université dispose de quatre locaux, d'une bibliothèque, de deux auditoriums, de deux salles de sport et d'un studio d'enregistrement. En 2015, le conseil des ministres de la république de Crimée donne à disposition de l'université un local rue Pouchkine/rue Gogol, 15/10 qui appartenait au théâtre Gorki. En 2020, les salles de conférences sont ouvertes dans l'ancien édifice de l'assemblée de la noblesse de Simféropol, après trois ans de travaux. Références Liens externes Site officiel (ru) culture.ru (ru) Чему учат в университетах культуры? Portail de l’éducation Portail de la Russie