NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сейит-Халиль Челеби

Сейит-Халиль Челеби (Цыганская мечеть, Токал-Джами) — мечеть в Старом городе Симферополя, находящаяся по адресу переулок Холмистый, 7. Здание мечети было построено в середине XIX века. В советское время мечеть была преобразована в многоквартирный дом. История Каменная мечеть Сейит-Халиль Челеби построена в 1859—1860 году (по другим данным — в 1856 году) в районе Цыганской Слободки. Инициатором строительства стал Хаджи Сейит-Халиле Челеби. В 1833 году его назначили городским кади, а позже — кадиаскером. В 1849 году являлся одним из претендентов на должность муфтия Крыма. Первоначально здание состояло из одного этажа зального типа. Большую часть помещения занимал молельный зал. В северной части располагался вестибюль и деревянный махфиль (балкон), с деревянной лестницей. В южной части здания находился михраб. Потолок и пол были выполнены из дерева. В конце XIX века — начале XX века вдова капитана Абдураманчикова — помещица Аджи-Шейх Алиме Султан Абдураманчикова профинансировала строительство минарета в османском стиле в северо-западном углу здания. Минарет имел 72 ступени и обошёлся в 1500 рублей. Имамом мечети в это время являлся Бекир Эфенди. Мечеть тогда имела двор площадью около 1000 квадратных метра и вакуф, состоявший из ряда домовладений вблизи мечети (сейчас это дома № 58, 64, 66 на улице Кладбищенской). В 1913 году в мечети Сейит-Халиль Челеби впервые на полуострове хутба (проповедь) была прочитана на тюркском языке, а не на арабском. В середине 1920-х годов председателем общины при мечети являлся Ягья Куртамет, секретарём — Сулейман Ягья Кариков, имамом и хатибом — Исмаил Сулейман-оглу Аирчинский, муэдзином — Исмаил Босна. В это же время от советских органов вышло постановление об уплате общиной налога на молитвенное здание, сумма которого составила 28 рублей 76 копеек. Согласно постановлению Президиума ЦИК Крымской АССР от 25 октября 1931 года мечеть была закрыта. Согласно описанию на момент закрытия, мечеть имела крышу из черепицы, восемь больших и восемь малых окон, одноэтажное здание школы из двух комнат и служебное помещение. Позже в здании расположились «Татарские детские ясли 14-й Годовщины Октября» и мастерские крымскотатарской средней школы-интерната № 12. В середине 1930-х годов минарет мечети был разрушен. Мечеть неоднократно упоминается в произведениях Дженгиза Дагджи, выпускника школы-интерната № 12. С 1940-х и по 1957 год здание служило штабом радиотехнического полка ПВО Таврического военного округа. После этого оно было переделано под двухэтажный жилой дом с коридорной планировкой. Рядом с домом располагались две могилы, одна из них, принадлежавшая, по словам одной из местных жительниц, имаму, была уничтожена в 2000-е годы. Мечеть Сейит-Халиль Челеби является единственным культовым исламским зданием в Симферополе, которое не было возвращено общине. Примечания Ссылки Бывшая цыганская мечеть
Сеїт-Халіль Челебі

Сеїт-Халіль Челебі (Циганська мечеть, Токал-Джамі) — колишня мечеть у Старому місті Сімферополя, в Центральному районі, що розташована за адресою провулок Горбистий, 7. Будівля мечеті була побудовано в середині XIX століття. За радянських часів мечеть була перетворена в багатоквартирний будинок. Історія Кам'яна мечеть Сеїт-Халіль Челебі побудована в 1859—1860 році (за іншими даними — в 1856 році) у районі Циганської Слобідки. Ініціатором будівництва став Хаджі Сеїт-Халілі Челебі. У 1833 році його призначили міським каді, а пізніше — кадіаскером. У 1849 році був одним із претендентів на посаду муфтія Криму. Спочатку будівля складалася з одного поверху зального типу. Більшу частину приміщення займав молитовний зал. У північній частині розташовувався вестибюль і дерев'яний махфіль (балкон), із дерев'яними сходами. У південній частині будівлі містився міхраб. Стеля та підлога були виконані з дерева. Наприкінці XIX століття — початку XX століття вдова капітана Абдураманчикова — поміщиця Аджі-Шейх Аліме Султан Абдураманчикова профінансувала будівництво мінарету в османському стилі в північно-західному куті будівлі. Мінарет мав 72 східці та коштував 1500 рублів. Імамом мечеті у цей час був Бекір Ефенді. Мечеть тоді мала подвір'я площею близько 1000 квадратних метра і вакф, що складався з ряду домоволодінь поблизу мечеті (зараз це будинки № 58, 64, 66 на вулиці Кладовищенській). У 1913 році в мечеті Сеїт-Халіль Челебі вперше на півострові хутба (проповідь) була прочитана азербайджанською мовою, а не арабською. У середині 1920-х років головою громади при мечеті був Яг'я Куртамет, секретарем — Сулейман Яг'я Кариков, імамом і хатибом — Ісмаїл Сулейман-оглу Аірчинський, муедзином — Ісмаїл Босна. У цей же час від радянських органів вийшла постанова про сплату громадою податку на молитовний будинок, сума якого становила 28 рублів 76 копійок. Згідно з постановою Президії ЦВК Кримської АРСР від 25 жовтня 1931 року, мечеть була закрита. Відповідно до опису на момент закриття, мечеть мала дах із черепиці, вісім великих і вісім малих вікон, одноповерхова будівля школи з двох кімнат і службового приміщення. Пізніше в будівлі розташувалися «Татарські дитячі ясла 14-ї Річниці Жовтня» і майстерні кримськотатарської середньої школи-інтернату № 12. У середині 1930-х років мінарет мечеті був зруйнований. Мечеть неодноразово згадується у творах Дженгіза Дагджи, випускника школи-інтернату № 12. Із 1940-х і по 1957 рік будинок слугував штабом радіотехнічного полку ППО Таврійського військового округу. Після цього воно було перероблено під двоповерховий житловий будинок із коридорним плануванням. Поруч із будинком розташовувалися дві могили, одна з них, яка належала, за словами однієї з місцевих мешканок, імаму, була знищена у 2000-і роки. Мечеть Сеїт-Халіль Челебі є єдиною культовою ісламською будівлею в Сімферополі, яка не була повернута громаді. Примітки Посилання Колишня циганська мечеть
Суук-Су (дворец)

Суук-Су — бывшее имение и дворец семьи инженера-мостостроителя В. И. Березина и О. М. Соловьёвой; курорт начала XX века в Гурзуфе. История Известный российский мостостроитель В. И. Березин, проработав в качестве свободного подрядчика в течение десяти лет и накопив достаточный капитал, в 1896 году окончил свою профессиональную деятельность, вышел на заслуженный отдых и поселился в Ялте, на улице Боткина, 2. В 1897 году он купил у баронессы М. А. Шеппинг участок земли на берегу Чёрного моря между Гурзуфом и Аю-Дагом, носивший название Суук-Су. Вместе со второй женой они решили построить здесь не только дачу для себя, но и доходный курорт по типу европейских. Но здоровье Березина не позволило ему осуществить задуманное — он умер после неудачной операции в Париже. Его тело было доставлено в Россию, и похоронено в мавзолее на территории имения. Строительство курорта продолжила жена Березина — О. М. Соловьёва. Созданный по её вкусам дворец и курорт из коттеджей с новым для Крыма уровнем обслуживания приняли первых посетителей в 1903 году. В центре курорта находилось казино, построенное по проекту главного архитектора Ялты Н. П. Краснова. От казино к берегу моря вел молодой парк, заложенный на террасах. К услугам гостей курорта было представлено шесть современных отелей, морской берег с прекрасным пляжем и лодками, лечебные воды. В 1913 году курорт Суук-Су посетил император Николай II с семьёй. В нём побывали — эмир Бухарский, Фёдор Шаляпин, Василий Суриков, Иван Бунин, Александр Куприн. В годы гражданской войны курорт Суук-Су был разграблен. Ольга Соловьёва выехала в Константинополь, умерла в 1935 году в Швейцарии. В 1922 году курорт был экспроприирован и превращён в Дом отдыха для высокопоставленных государственных лиц СССР, а в 1937 году его передали в состав детского оздоровительного лагеря «Артек» как санаторий «Лазурный». Во время оккупации Крыма немецкой армией в годы Великой Отечественной войны в дворце Суук-Су был устроен дом отдыха для офицеров. В 1942 году в результате пожара он сгорел и был реконструирован в послевоенные годы. Примечания Ссылки Суук-Су — курорт в Гурзуфе История «Артека» [www.krimoved-library.ru/books/vse-eti-gurzufi-massandri-i-kedri-chehov-v-gurzufe4.html «Красавица Березина»: Курорт В. И. Березина и О. М. Соловьёвой «Суук-Су»]
Егия-Капай

Егия-Капай — синагога в Евпатории. Находится по адресу улица Просмушкиных, 34 / улица Красноармейская, 27-29. Здание построено в 1912 году по проекту архитектора Адама Генриха. Памятник архитектуры. История Строительство синагоги было начато в воскресенье 12 июня 1911 года (по старому стилю). На постройку синагоги Евпаторийская городская дума выделила 6 тысяч рублей. При основании было заложено три камня: городским головой А. И. Нейманом, М. С. Шером и Б. М. Шишманом, которые пожертвовали 1200 рублей на строительство. Архитектором проекта выступил Адам Генрих. Первая общественная молитва в построенном здании состоялась в воскресенье 19 августа 1912 года. Прихожанином синагоги был отец советского поэта Ильи Сельвинского — Лейба Селевинский. В 1930 году советские руководители города закрыли синагогу. После обретения независимости Украины в 1992 году здание передали еврейскому национально-культурному обществу. После проведения реставрационных работ в 2003 году синагога была вновь открыта. В 2011—2012 годах на прилегающей территории синагоги было открыто кафе национальной еврейской кухни «Йоськин кот». 19 октября 2012 года религиозное объединение общин прогрессивного иудаизма Симферополя, Украины и Евпаторийская религиозная община прогрессивного иудаизма провела в синагоге торжественную молитву в честь столетия со дня постройки. 9 июня 2017 года в синагоге была открыта символическая Малая Стена Плача. Архитектура Алтарная часть ориентирована не на Иерусалим, а по оси восток-запад. Здание построено в базиликальной форме. Металлические столбы, расположенные двумя рядами делят внутреннее пространство на три нефа. Над боковым нефом и входом имеется хоры. Центральный неф выделялся и имел двухскатную кровлю. Здание выстроено из жёлтого мамайского известняка. В кладке чередуются узкие и широкие ряды. В культуре Макет здания находится в Бахчисарайском парке миниатюр. Литература Малый Иерусалим: путеводитель по Евпатории: сборник исторических очерков / Евпаторский культурно-этнографический центр «Малый Иерусалим»; автор-составитель, редактор: Струнина В. Н. — Евпатория : Евпаторский культурно-этнографический центр «Малый Иерусалим», 2018. — 382, — 500 экз. — ISBN 978-5-604-12780-3 Примечания Ссылки russia.travel archiportal-crimea.ru
Єгія-Капай

Єгія-Капай — синагога в Євпаторії. Розташована за адресою вулиця Просмушкіних, 34 / вулиця Червоноармійська, 27-29. Будинок побудований у 1912 році за проєктом архітектора Адама Генріха. Пам'ятка архітектури. Історія Будівництво синагоги було розпочато у неділю 12 червня 1911 року (за старим стилем). На будівництво синагоги Євпаторійська міська дума виділила 6 тисяч рублів. Під час заснування було закладено три камені: міським головою А. І. Нейманом, М. С. Шером та Б. М. Шишманом, які пожертвували 1200 рублів на будівництво. Архітектором проекту виступив Адам Генріх. Перша громадська молитва в побудованому будинку відбулася в неділю 19 серпня 1912 року. Прочанином синагоги був батько радянського поета Іллі Сельвінського — Лейба Селевінський. У 1930 році радянські керівники міста закрили синагогу. Після здобуття незалежності України в 1992 році будівлю передали єврейському національно-культурному товариству. Після проведення реставраційних робіт у 2003 році синагога була знову відкрита. У 2011—2012 роках на прилеглій території до синагоги було відкрито кафе національної єврейської кухні «Йоськін кіт». 19 жовтня 2012 року релігійне об'єднання громад прогресивного юдаїзму Сімферополя і України та євпаторійська релігійна громада прогресивного юдаїзму провели в синагозі урочисту молитву на честь сторіччя з дня побудови. 9 червня 2017 року синагозі була відкрита символічна Мала Стіна Плачу. Архітектура Вівтарна частина орієнтована не на Єрусалим, а по осі схід-захід. Будинок побудований у базилікальній формі. Металеві стовпи, розташовані двома рядами, ділять внутрішній простір на три нави. Над бічною навою і входом є хори. Центральна нава виділялася і мала подвійну покрівлю. Будинок збудовано з жовтого мамайського вапняку. У кладці чергуються вузькі і широкі ряди. У культурі Макет будівлі міститься в Бахчисарайському парку мініатюр. Література Малий Єрусалим: путівник по Євпаторії: збірник історичних нарисів / Євпаторійський культурно-етнографічний центр «Малий Єрусалим»; автор-упорядник, редактор: Струнина В. Н. — Євпаторія: Євпаторійський культурно-етнографічний центр «Малий Єрусалим», 2018. — 382 с. — 500 екз. — ISBN 978-5-604-12780-3. Примітки Посилання russia.travel [Архівовано 24 жовтня 2021 у Wayback Machine.] archiportal-crimea.ru [Архівовано 24 жовтня 2021 у Wayback Machine.]
Мангуп

Мангу́п (Мангу́п-Кале́, на украински: Мангуп; на руски: Мангуп; на кримскотатарски: Mangup, Мангуп) е средновековна крепост намираща се на територията на Бахчисарайски район в Крим. Историческото име на крепостта е Бабадаг. Била е столица на малкото княжество Теодоро (Кримска Готия), а на по-късен етап е била турска крепост. Намира се на възвишение с надморска височина от 583 метра, което се извисява на около 250 метра сред оставалата местност в района. Образува се естествено плато с площ от около 90 хектара. През 1975 платото е обявено за паметник на природата.
Mangub

Mangub o Mengub (o Mankub o Menkup) fou una famosa fortalesa de muntanya al Kanat de Crimea en un puig rocós quasi inaccessible. Estava situat prop de la ciutat d'Akhtiar (nom tàtar de la moderna Sebastòpol). Ptolemeu l'esmenta com a Tabane i durant el domini got fou coneguda com a Castron Gothias nom que va conservar fins avançada l'edat mitjana. Fou una fortalesa genovesa, la principal de la península en l'aspecte militar i capital del Principat de Theodoro fins que va passar als otomans el 1475 i divuit anys després fou destruïda per un incendi i només es va salvar l'acròpolis amb el palau. Hi havia un palau de certa importància i tenia un cementiri jueu notable que fou la principal fortalesa dels caraïtes i del que es conserven important ruïnes. Diverses vegades foren empresonats aquí pels kans, els ambaixadors moscovites. Referències Bibliografia Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
Mangup

Mangup oder Mangup-Kale (ukrainisch Мангуп-Кале, Manhup-Kale; russisch Мангуп-Кале, Mangup-Kale, krimtatarisch Manğup [ˈmanɣup]) ist eine ehemalige befestigte Höhensiedlung auf der Krim, südlich von Bachtschyssaraj. Unter dem älteren Namen Dori ist es als Hauptstadt der Krimgoten bekannt. Die Siedlung befindet sich auf dem Tafelberg Mangup, dessen etwa 90 ha großes Plateau sich 250 m – 300 m über die umliegenden Täler erhebt. Auf drei Seiten boten steile Felswände der Höhensiedlung einen natürlichen Schutz. Die Mauern sind 1500 m lang, die Gesamtlänge der Befestigungsanlagen (mit natürlichen Felsbarrieren von 20 bis 70 m Höhe) beträgt 6600 m. Auf dem Gebiet der Festung befinden sich viele Quellen. Mangup liegt in der Nähe der Straße von Salesnoje nach Ternowka, in der Nähe der Ortschaft Chadschi-Sala. Geschichte Die ältesten archäologischen Spuren datieren aus dem 5. Jahrhundert. Das Gräberfeld Almalyk aus dieser Zeit weist alano-gotische Elemente auf. Der Ort, der Dory oder Doros (Δόρυ, Δόρος) genannt wurde, ist von Kaiser Justinian I. befestigt worden, wie archäologische Untersuchungen bestätigten. Im letzten Drittel des 8. Jahrhunderts kam Mangup unter chasarische Oberhoheit. Die Stadt erhielt neue Befestigungsanlagen. 786/87 kam es zu einem Aufstand gegen die Chasaren unter der Führung des Bischofs Johannes von Gothia und des so genannten Herrn von Gothia, dessen Sitz auf dem Berg Mangup lokalisiert wird. Mitte des 9. Jahrhunderts endete die Oberherrschaft der Chasaren. Der Ort verlor immer mehr an Bedeutung. 1361 befestigte der Hekatontarch Chuitani-Demetrios die Zitadelle von Mangup erneut. Theodoró (Θεοδωρώ), wie der Ort damals hieß, wurde Hauptstadt des Fürstentums Theodoro. Fürst Alexios ließ die Stadt ausbauen. 1396 besuchte der Priestermönch und Exarch Matthaios Theodoró und verfasste nach seiner Rückkehr ein Poem von 153 Versen im fünfzehnsilbigen Versmaß (Dekapentosyllab) über seinen Besuch in der zum Patriarchat Konstantinopel gehörenden Stadt. Der Text ist nur im Cod. Vat. gr. 952, einer Sammelhandschrift aus dem 15. Jahrhundert als Kopie überliefert. 1475 ließ der osmanische Heerführer Gedik Ahmed Pascha Theodoro/Mangup sechs Monate lang belagern, bevor er die Stadt im Dezember desselben Jahres einnehmen konnte. Mangup wurde ein bedeutender Vorposten des Osmanischen Reiches auf der Krim. 1493 zerstörte ein Großbrand die Stadt zum größten Teil. Durch den osmanischen Verwalter von Mangup, Tzula, wurde 1503 die Stadtmauer erneuert. 1520 lebten in Mangup 935 Menschen, 460 Griechen, 252 Anhänger der jüdischen Religionsgemeinschaft der Karäer, 188 Muslime und 35 Armenier. 1774 kam Mangup zum Krimchanat und 1783 zu Russland. Die Karäer verließen Mangup, die Synagoge wurde zerstört. Im 19. Jahrhundert wurde der Ort aufgegeben und verfiel. Weblinks Mangup-Kale im Römisch-Germanischen Zentralmuseum Einzelnachweise
Mangup

Mangup (en ucraniano: Мангуп, en ruso: Мангуп, en tártaro de Crimea: Mangup), es un castillo localizado en Crimea.​ Se ubica en la cima de una montaña a 600 m s. n. m.​ Historia Según el historiador bizantino del siglo VI, Procopio de Cesarea, la región de Dory o Doros fue poblada por aquellos ostrogodos que se negaron a seguir a Teodorico el Grande en su invasión de Italia en la década de 490, lo que marcó el comienzo de los godos de Crimea y su patria, Gotia.​​ Las excavaciones arqueológicas han demostrado el establecimiento de basílicas cristianas, fortificaciones y asentamientos en cuevas (junto con Mangup también en Eski Kermen, etc.) durante el siglo VI.​​ A finales del siglo VII o principios del VIII, se estableció en la región un nuevo obispado, la Metropolía de Doros.​ Hacia 1223, las ciudades de Gothia pudieron haber sido tributarias del Imperio de Trebisonda,​ y a finales del siglo XIII/principios del siglo XIV Mangup se convirtió en el centro del Principado de Teodoro,​ cuya élite gobernante mantuvo las tradiciones bizantinas y el uso del idioma griego.​​ Entre 1395 y 1404, Teodoro estuvo bajo el control de Tamerlán, pero su príncipe, Alejo, logró recuperar su independencia tras la muerte de Tamerlán, y sus sucesores la mantuvieron hasta la conquista otomana en 1475.​ Tras la caída de Constantinopla en 1453, muchos qaraítas de habla griega decidieron emigrar a Mangup y Çufut Qale, ya que estos lugares tenían una cultura cristiana griega familiar.​ El historiador turco Djennebi menciona que en 1475, después de la toma de Caffa, Gedik Ahmet Pasha decidió tomar posesión de la fortaleza de Mankup. Los griegos se establecieron allí y la defendieron, pero los turcos capturaron la fortaleza.​ El asedio de Mankup duró medio año y los turcos usaron cañones.​ En 1901, se descubrió una inscripción griega en la ciudad. La inscripción revela que en 1503, casi treinta años después de la conquista turca, los habitantes de Mankup aún hablaban griego y se esmeraban en la restauración de las murallas de su ciudad. Gracias a la inscripción, los historiadores supieron que la población de Mankup estaba bajo el dominio de un gobernador turco.​ En 1913, se encontró una inscripción griega en una basílica que menciona al emperador Justiniano I. La inscripción demuestra que, bajo el reinado de Justiniano, la ciudad ya era lo suficientemente importante como para ser tenida en cuenta por el emperador.​ Ese mismo año se descubrió otra inscripción griega que invoca la bendición de Jesucristo sobre los constructores de la muralla.​ Las pesas de bronce bizantinas excavadas en Mangup proporcionan evidencia de que los residentes seguían el sistema de pesaje imperial.​ Referencias
Mangup

Mangup ili Mangup kale (ukrajinski: Мангуп, ruski: Мангуп, krimskotatarski: Mangup) je povijesna utvrda na Krimu, izgrađen na visoravnu oko petnaest milja istočno od Sevastopolja. Prvo naselje na ozemlju Mangupa je nastalo u 3. stoljeću. Naselje je osnovao car Justinijan I. sredinom 6. stoljeća. Kasnije su se naselili Krimski Goti. Od sredine devetog stoljeća pa sve do oko godine 1000, Kneževina je bila pod bizantskom vlašću, onda je došao pod utjecajem Kijevske Rusije. U 11. stoljeću, grad je pogođen potresom. Sredinom 13. stoljeća Krim je zauzet od strane Mongola. Kneževina je uspješno zadržala svoju nezavisnost, ali je velikim kanu morala plačati porez. Izvori Герцен, А.Г., О.А.Махнева-Чернец. Пещерные города Крыма. – Севастополь, 2006. Могаричев, Ю.М. Пещерные города в Крыму. – Симферополь, 2005. Vanjske poveznice Povijest Mangupa Arhivirana inačica izvorne stranice od 26. prosinca 2008. (Wayback Machine) Povijest Mangupa i njegovi spomenici Arheološki projekt jugozapadni Krim Arhivirana inačica izvorne stranice od 19. srpnja 2011. (Wayback Machine) Mangup-Kale Arhivirana inačica izvorne stranice od 11. kolovoza 2009. (Wayback Machine)
Mangup

Mangup (ucraino: Мангуп, russo: Мангуп, tataro: Mangup), nota anche come Mangup Kale, è una fortezza storica situata in Crimea, e per la precisione su un altipiano 14 chilometri ad est di Sebastopoli (antica Cherson). Nel medioevo era nota come Doros, ma in seguito prese il nome Kipchaki di Mangup (kale significa fortezza). Storia L'insediamento risale al III secolo, ma venne fortificato da Giustiniano I solo a metà del 500. Venne abitato e governato soprattutto dai Goti di Crimea, e divenne il centro del loro autonomo principato. Venne conquistata dai Cazari all'inizio del 700 divenendo il centro di una fallimentare rivolta gotica contro i Cazari, guidata da Giovanni di Gotia. Il principato di Doros fu sotto il governo bizantino all'incirca tra la metà dell'800 e l'anno 1000, quando cadde sotto l'influenza di poteri contrastanti (Rus' di Kiev e la confederazione tribale dei Kipchaki). La città venne rovinata molte volte dai terremoti nel corso dell'XI secolo, e riuscì a mantenere la propria autonomia anche durante la conquista mongola della Crimea, anche se fu obbligata a pagare i tributi al Grande Khan. Nel 1300 Mangup fu il centro del principato di Teodoro, uno stato alleato dell'impero di Trebisonda. La dinastia regnante, discendente dalla casa reale trapezuntina, si chiamava Gabras (in greco) o Chowra (in turco). Alla fine del XIV secolo un ramo della dinastia si spostò a Mosca, dove fondò il monastero di Simonov. I Khovrins, come si fecero chiamare, erano i tesorieri ereditari del Granducato di Mosca. Nel XVI secolo modificarono il loro nome in Golovin. Nel 1475 Ştefan cel Mare spedì il fratellastro, Alessandro Gabras, a Mangup con l'obbiettivo di sostituire il regnante locale della famiglia di Gabras, fratello di Alessandro e vassallo degli Ottomani. Nel maggio dello stesso anno il comandante ottomano Gedik Ahmet Pasha conquistò Caffa ed alla fine dell'anno, dopo cinque mesi di assedio a Mangup, la città si arrese. Nonostante buona parte della Crimea rimanesse a far parte del Khanato di Crimea, ora vassallo degli Ottomani, le terre che erano state di Teodoro e la Crimea meridionale vennero amministrate direttamente dalla Sublime porta. L'inesorabile declino della città proseguì. Nel 1774 la fortezza venne abbandonata dalle guarnigioni turche. Gli ultimi abitanti, una piccola comunità di Caraimi, abbandonarono la città nel 1790. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mangup Collegamenti esterni MANGUP - Kale, Crimea, Feodoro fortress, su www.xenophon-mil.org. URL consultato il 7 luglio 2017.