NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Собор Олександра Невського (Ялта)

Собор Святого благовірного князя Олександра Невського — головний православний собор Ялти, одна з визначних архітектурних пам'яток міста. Історія Собор було збудовано на честь російського імператора Олександра II, який загинув від рук народовольців. Будівельний комітет, створений 1 березня 1890, очолив відомий ялтинський інженер і краєзнавець О. Л. Бертьє-Делагард. Великі суми були пожертвувані знатними городянами Б. В. Хвощинським та І. Ф. Токмаковим, ділянку землі подарував барон А. Л. Врангель. Архітекторами були Н. П. Краснов і П. К. Теребєнєв, проект яких особисто затвердив імператор Олександр III. У закладці першого каменя 1 березня 1891, в день десятої річниці загибелі імператора, брала участь імператриця Марія Федорівна. Освячення собору відбулося 4 грудня 1902 в присутності імператора Миколи II, його сім'ї та свити. Двоярусний, з відкритими галереями, ялтинський собор збудований у давньоруському стилі і прикрашений численними декоративними елементами: пілястрами, кіотцями, порталами, сердечками, шатровим ґанком. Ошатного вигляду йому надали біло-рожеві тони. Поруч із собором була споруджена триярусна дзвіниця, 11 дзвонів для якої відлили в Москві. Ікони для собору були написані майстрами з Мстери у Володимирської губернії. Інтер'єр було оформлено архітектором С. П. Крошечкина, іконостас, купол і стіни розписав київський художник І. Мурашко. Мозаїка з образом святого князя на зовнішній стороні храму була виконана учнями венеційця А. Сальвіаті. Куполи храму були вкриті золотом. Поруч із собором у стилі давньоруського терема за проектом архітектора М. І. Котенкова був збудований церковний будинок. В 1908 було завершено будівництво триповерхового будинку, у якому розмістилася церковно-школа на честь цесаревича Олексія, притулок для хворих на туберкульоз, зал для зборів Олександро-Невського братства. Православне Олександро-Невське братство займалося благодійною діяльністю, організацією церковнопарафіяльних шкіл та місіонерською діяльністю, а під час Першої світової війни також і допомогою пораненим і облаштуванням лазаретів і санаторіїв . Першим настоятелем собору, був А. Я. Тернівський, до того він служив при ялтинській церкви Іоанна Златоуста. В 1938 храм було закрито, дзвони відправлені на переплавку. У соборі влаштували спортивний клуб, а в шкільному будинку — Будинок учителя. Богослужіння в соборі було відновлено 1942 року, після встановлення німецької адміністрації в Криму. Після звільнення Криму храм був зареєстрований як фактично діючий. Сьогодення Приміщення церковно-парафіяльної школи повернуто лише майже через півстоліття, в ньому з 1995 діє загальноосвітня школа де навчається близько 100 дітей. Адреса собору: вул. Садова, 2. Посилання Собор Ялта, собор Святого Благовірного Князя Олександра Невського[недоступне посилання з липня 2019] Собор Святого Благовірного Князя Олександра Невського [Архівовано 22 вересня 2009 у Wayback Machine.] На сайті «Мандрівка Україною», світлини собору[недоступне посилання з липня 2019]
Flèche de Bakal

La flèche de Bakal, en ukrainien : Бакальська коса, Bakalksa kossa, en russe : Бакальская коса, Bakalskaïa Kossa, est une flèche littorale d'Ukraine méridionale, sur la mer Noire, au nord-ouest de la Crimée et dans le golfe de Karkinit. Géographie La flèche de Bakal se trouve dans la partie nord-ouest de la péninsule de Crimée. Elle subdivise en deux le golfe de Karkinit, au nord de l'oblast de Kherson. Elle est appartient à la république de Crimée, annexée par la Russie en 2014. Notes et références Voir aussi Articles connexes Crimée, Golfe de Karkinit Liens externes Portail du monde maritime Portail de l’Ukraine
Бакальська коса (регіональний ландшафтний парк)

Бака́льська коса́ (кримс. Baqqal beli regional parkı) — регіональний ландшафтний парк (з 2000 р.), гідрологічна пам'ятка природи (1972—1999), розташована на північно-західному узбережжі Криму на території Перекопського району. Площа — 1520 га. Землекористувач — Роздольненський ДЛГ. Історія 22 лютого 1972 р. було створено гідрологічну пам'ятку природи місцевого значення «Бакальська коса» рішенням виконавчого комітету Кримської обласної Ради депутатів трудящих № 97. Створено згідно з Постановою Верховної Ради Автономної Республіки Криму № 913-2/2000 «Про розширення і впорядкування мережі територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення в Автономній Республіці Крим» від 16 лютого 2000, шляхом реорганізації пам'ятки природи в регіональний ландшафтний парк «Бакальська коса». Парк і коса в цілому знаходяться під загрозою зникнення через діяльність моря (гідрологічних процесів): сильні зимові шторми намивають і розмивають землі об'єкту. Шторми 2005 і 2007 років завдали значної шкоди природі та інфраструктурі коси і парку. Опис До складу регіонального ландшафтного парку включено 1520 га земель: Бакальська коса 300 га Бакальське озеро 810 га Прибережний аквальний комплекс 410 га На півночі межа парку простягається по воді, на півдні — закріплена межовими знаками. Територію об'єкту виділено в натурі аншлагами в кількості 20 шт., на території об'єкту встановлені: один шлагбаум, один туалет, п'ять сміттєзбірників (встановлюються на період регульованої рекреації), одна інформаційна карта, одна спостережна вишка, дві попереджувальні огорожі біля пляжів, один щит для розміщення рятувальних кругів. Найближчий населений пункт — село Стерегуще, місто — Яни Капу. Природа Територія парку являють собою оригінальне геоморфологічне утворення, еталон, який ілюструє процеси формування соляного озера морського походження (Бакальське). Біля берегів Бакальської бухти сформувалися своєрідні морські біоценози. Під час зимівлі і пташиних міграцій на прибережних територіях Джарилгацької і Каркінітської заток скупчується до 150 тис. пернатих, переважно водоплавних. Безпосередньо на узбережжі знаходять притулок і корм мігруючі водоплавні птахи, наприклад лебідь-кликун (Cygnus cygnus) і лебідь-шипун (Cygnus olor) У Джарилгацькій і Каркінітській затоках зустрічаються три види загону китоподібні: дельфін білобокий (Delphinus delphis), афаліна (Tursiops truncatus), морська свиня (а саме підвид чорноморська морська свиня (Phocoena phocoena relicta)), занесені до Червоної Книги України. Галерея Примітки Посилання Про парк на сайті Республіканського комітету з лісового та мисливського господарства[недоступне посилання з лютого 2019] Про парк на сайті Ради міністрів АРК[недоступне посилання з лютого 2019] Жемчужины Причерноморья [Архівовано 1 березня 2019 у Wayback Machine.] О косе на сайте mejvodnoe.ru [Архівовано 3 вересня 2014 у Wayback Machine.]
RT-70

There are three radio telescopes designated RT-70, all in countries that were once part of the former Soviet Union, all with similar specifications: 70m dishes and an operating range of 5–300 GHz. They are a part of the former Soviet Deep Space Network, now operated by Russia. The Yevpatoria facility has also been used as a radar telescope in observations of space debris and asteroids. With their 70m antenna diameter, they are among the largest radio telescopes in the world. They are: the Yevpatoria RT-70 radio telescope at the former soviet Center for Deep Space Communications or West Center for Deep Space Communications, Yevpatoria, Crimea, Ukraine. the Galenki RT-70 radio telescope at the East Center for Deep Space Communications, Galenki (Ussuriysk), Russia. the Suffa RT-70 radio telescope at the Suffa Radio Observatory on the Suffa plateau, Uzbekistan. Never completed. In 2008, RT-70 was used to beam 501 messages at the exoplanet Gliese 581c, in hopes of making contact with extraterrestrial intelligence. The messages should arrive in 2029. See also RT-64, a smaller aperture Russian design. References External links Yevpatoria RT-70 radio telescope (in Russian) Suffa RT-70 radio telescope (in Russian) Suffa Radio Observatory in Uzbekistan: progress and radio-seeing research plans Russian Space Agency Backs US Asteroid Control Plan (mentions Galenki telescope) Don P. Mitchell. Soviet Telemetry Systems. Deep-Space Communication Centers
RT-70

Hay tres radiotelescopios designados RT-70, todos en los países que alguna vez fueron parte de la antigua Unión Soviética, todos con características muy similares: con platos de 70 m y un rango de operación de 5-300 GHz. El telescopio Eupatoria también se ha utilizado como un telescopio radar de observación de desechos espaciales y asteroides. Con su diámetro de la antena de 70 metros, se encuentran entre los radiotelescopios más grandes del mundo. Ellos son: el radio telescopio Eupatoria RT-70 en el Centro de Comunicaciones del espacio profundo o el Centro Occidental de las Comunicaciones del espacio profundo (Eupatoria, Crimea, Ucrania). el radio telescopio Galenki RT-70 en el Centro Este de Comunicaciones del espacio profundo (Galenki, Rusia). el radio telescopio Suffa RT-70 en el Observatorio Suffa Radio (meseta de Suffa, Uzbekistán). Enlaces externos Eupatoria RT-70 radio-telescopio (en ruso) Suffa RT-70 radio-telescopio (en ruso) Suffa Radio Observatorio en Uzbekistán: el progreso y ver la radio, los planes de investigación Agencia Espacial Rusa apoya asteroide EE.UU. Plan de Control (menciona al telescopio Galenki) Don P. Mitchel. Sistemas de Telemetría soviéticos. Deep-Space Communication Centers
RT-70

Trois radiotélescopes portent le nom de RT-70. Ils sont tous situés dans des pays qui ont fait partie de l'Union des républiques socialistes soviétiques : Le radiotélescope d'Eupatoria situé à Eupatoria, Crimée, et géré jusqu'à tout récemment par l'Agence spatiale nationale d'Ukraine, Le radiotélescope de Galenki (en) situé à Galionki (Oussouriisk, Russie), Le radiotélescope de Suffa de l'observatoire radio Suffa, situé sur le plateau Suffa en Ouzbékistan. Ces radiotélescopes possèdent tous des configurations similaires : une antenne avec une coupole de 70 mètres de diamètre et un domaine d'observation situé entre 5 et 300 GHz. Le radiotélescope d'Eupatoria a notamment été utilisé pour l'observation de débris spatiaux, d'astéroïdes ainsi que pour l'envoi de la série de messages interstellaires Cosmic Call. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « RT-70 » (voir la liste des auteurs). Liens externes (ru) Yevpatoria RT-70 Portail de l’astronomie Portail de l'Union soviétique
RT-70

RT-70 è un radiotelescopio con un'antenna a disco di 70 m di diametro costruito in tre esemplari, installati in tre diversi osservatori situati in paesi provenienti dall'ex-Unione Sovietica. Da agosto 2025, a seguito della distruzione di quello in Crimea, ne rimangono operativi due. Il progetto del radiotelescopio prevede che sia completamente movimentabile. Per dimensioni risulta tra i più grandi del mondo in questa tipologia ed opera nel campo di frequenze da 5 a 300 GHz. I tre esemplari prodotti sono stati installati nei seguenti osservatori: "Ussurijsk Astrophysical Observatory", Ussurijsk, Russia 44°00′57.9″N 131°45′25.13″E44°00′57.9″N, 131°45′25.13″E "Center for Deep Space Communications", Jevpatorija, Crimea, Ucraina 45°11′20.65″N 33°11′14.49″E45°11′20.65″N, 33°11′14.49″E "Suffa Radio Observatory", Uzbekistan 39°37′27.05″N 68°26′51.63″E39°37′27.05″N, 68°26′51.63″E L'Agenzia Spaziale Russa ha annunciato nel 2008 che parteciperà col radiotelescopio RT-70 di Ussurijsk al programma della NASA per la ricerca e il monitoraggio di asteroidi la cui orbita potrebbe portarli ad un'eventuale collisione con la Terra. Nell'ottobre 2008 l'RT-70 di Eupatoria in Ucraina è stato usato per inviare un segnale radio di alta potenza in direzione del pianeta extrasolare Gliese 581 c. Il segnale arriverà al pianeta nel 2029, ed un'eventuale risposta potrà giungere alla Terra non prima del 2049. Il 31 agosto 2025 il radiotelescopio installato in Crimea, il cui utilizzo era stato esteso dalla Russia da scopi scientifici anche a scopi militari per garantire la comunicazione con i satelliti, è stato oggetto di un attacco ucraino con droni che ha portato alla distruzione dello specchio e quindi all'inoperatività del radiotelescopio. Note Collegamenti esterni (EN) Russian Space Agency Backs US Asteroid Control Plan, su spacedaily.com. (EN) Suffa Radio Observatory in Uzbekistan, su journals.cambridge.org.
RT-70

RT-70 oz. P-2500 (rusko Радиотелескоп П-2500 - РТ 70) je serija treh sovjetskih radijskih teleskopov s premerom antene 70 metrov (površina 2500 m2). Teleskopi delujejo v frekvenčnem območju 5–300 GHz. So največji radijski teleskopi na svetu. Teleskopi se nahajajo v: Jevpatorija, Krim Galenki Suffa, Uzbekistan Zunanje povezave Yevpatoria RT-70 radio telescope (in Russian) Suffa RT-70 radio telescope (in Russian) Suffa Radio Observatory in Uzbekistan: progress and radio-seeing research plans Russian Space Agency Backs US Asteroid Control Plan (mentions Galenki telescope) Don P. Mitchel. Soviet Telemetry Systems. Deep-Space Communication Centers
РТ-70

Радіотелескоп РТ-70 (П-2500) — серія радіотелескопів з діаметром параболічної антени 70 м, один із найбільших повністю рухомих радіотелескопів у світі. Назва РТ-70 означає радіотелескоп діаметром 70 м, а інша назва, П-2500, пов'язана з площею радіотелескопа — 2500 квадратних метрів. Серія включає три радіотелескопи: РТ-70 у Національному центрі управління та випробувань космічних засобів у Євпаторії РТ-70 у Східному центрі далекого космічного зв'язку у селі Гальонки на Делекому Сході Росії РТ-70 у радіообсерваторії Суффа в Узбекистані (недобудований) Історія Для перших радянських космічних програм використовувався комплекс «Плутон» у Євпаторії. Однак з часом його дальність зв'язку та швидкість передачі інформації стали недостатніми. Тоді НДІ космічного приладобудування розробив радіотехнічний комплекс «Квант-Д» з високоефективною антеною П-2500 з діаметром дзеркала 70 м. Основною програмою, для якої призначалася ця розробка, була «Марс». Перший телескоп цієї серії був побудований на березі Чорного моря біля Євпаторії. Будівництво почалось 1973 року і завершилось 1978 року. Введений в експлуатацію комплекс був у 1980 році. До програми «Вега» у 1985 році в районі селища Гальонки в Приморському краї було збудовано другу антену РТ-70. Ці два радіотелескопи спільно з глобальною РНДБ-мережею провели унікальний експеримент щодо вимірювання траєкторій польоту космічних апаратів в атмосфері Венери. Наприкінці 1980-х років розпочалося будівництво третьої антени РТ-70 в Узбецькій РСР на плато Суффа, але через розпад СРСР будівництво так і не було завершене. У 1990-ті роки зацікавленість у будівництві радіотелескопа виявляла Індія, проходили активні переговори сторін. Примітки Література Козлов А. Гигант смотрит во Вселенную. — Наука и жизнь, 1982, № 3. — (Детальний опис конструкції та характеристик радіотелескопа). Посилання Don P. Mitchel. Soviet Telemetry Systems. Deep-Space Communication Centers
Akademia Marynarki Wojennej im. Pawła Nachimowa

Akademia Marynarki Wojennej im. Pawła Nachimowa (ukr. Академія військово-морських сил імені П. С. Нахімова, АВМС) – ukraińska szkoła wyższa w Sewastopolu (od 2014 w Odessie). Czarnomorska Wyższa Szkoła Marynarki Wojennej im. Pawła Nachimowa odznaczona Orderem Czerwonej Gwiazdy (ukr. Чорноморське вище військово-морське ордена Червоної Зірки училище імені П. С. Нахімова) została założona w 1937 (szkoliła oficerów marynarki o specjalności rakietowych), a Sewastopolska Wyższa Szkoła Inżynierii Marynarki Wojennej (ukr. Севастопольське вище військово-морське інженерне училище) w 1952 (szkoliła oficerów marynarki - inżynierów mechaników i inżynierów elektryków do okrętów nawodnych i łodzi podwodnych Marynarki Wojennej). 25 lipca 1992 obie te uczelnie zostały połączone w Sewastopolski Instytut Marynarki Wojennej (ukr. Севастопольський військово-морський інститут). 13 maja 2009 Instytut został przemianowany w Sewastopolski Instytut Marynarki Wojennej im. Pawła Nachimowa odznaczony Orderem Czerwonej Gwiazdy (ukr. Севастопольський військово-морський ордена Червоної Зірки інститут імені П. С. Нахімова), a 1 września 2009 reorganizowany w Akademię Marynarki Wojennej im. Pawła Nachimowa. Od 5 kwietnia 2014 roku w związku z aneksją Krymu przez Rosję Akademia Marynarki Wojennej im. Pawła Nachimowa została przeniesiona do Odessy. Kształcenie prowadzone jest w różnych specjalnościach na 4 fakultetach. Bibliografia Informacja o uczelni na stronie academia.in.ua
Camozzi

Camozzi (Камоцци) — международный итальянский концерн по производству пневмоаппаратуры и пневмооборудования, пневмосистем и пневмоавтоматики. Один из мировых лидеров в области промышленной пневматики (которая составляет треть оборота компании). Штаб-квартира находится в городе Брешиа (Италия). Была основана в 1964 году как семейная фирма братьями Камоцци в городе Лумедзане на севере Италии. Первой их продукцией были фитинги. В 1974 году открыта первая производственная площадка. В 1980 году вышла на рынок Германии, в 1986 году — США. В 1991 году в г. Симферополе (Крым) было создано подразделение на территории СССР. В 1993 году появилось подразделение в Москве. В 2003 году в Брешиа (Италия) создан собственный исследовательский центр. В 2003 году приобретена компания «Ingersoll» (США). В 2006 году открыт производственно-логистический комплекс в Подмосковье. В настоящее время концерн состоит из 13 компаний, входящих в 5 структурных подразделений: автоматизация, станкостроение, обрабатывающее оборудование, тяжелое и энергетическое машиностроение, производство текстильного оборудования. В 2010 году, по предварительным подсчётам, оборот корпорации составил 350 млн. евро. Производство: 19 заводов, в том числе в России. Штаб-квартира «Камоцци Пневматика», открыта в 2006 году в пос. Чашниково (Подмосковье) завод по производству пневмоцилиндров, в Симферополе (Крым) — открытый в 2000 г. завод по производству пневмоцилиндров. Примечания Ссылки en.camozzigroup.com (англ.)camozzi.ru (рус.) — официальный сайт Camozzi
Camozzi Group

Camozzi Group S.p.A. — міжнародний італійський концерн із виробництва пневмоапаратури та пневмообладнання, пневмосистем і пневмоавтоматики. Один зі світових лідерів у галузі промислової пневматики. У жовтні 2023 року НАЗК внесло компанію «Camozzi Group» до переліку «Міжнародні спонсори війни». Причиною стало те, що компанія продовжила роботу на ринку Росії після російського повномасштабного вторгнення в Україну. Див. також Міжнародні спонсори війни Примітки Посилання Офіційний сайт
Frauenkloster St. Georg (Katyrles)

Das Frauenkloster St. Georg (ukrainisch Катерлезький Свято-Георгіївський жіночий монастир) ist ein Kloster in Katyrles (Rajon Lenine) auf der Krim. 1856 wurde auf Initiative des Erzbischofs Inokentij von Cherson im Dorf Katyrles ein Männerkloster gegründet. An dessen Stelle soll Ende des 18. Jahrhunderts der Heilige Georg erschienen sein. Im selben Jahr begann der Bau einer Kirche zu Ehren des Heiligen Georg, die 1857 geweiht wurde. 1859 wurde ein Gebäude für die Brüder errichtet und 1862 ein Glockenturm und das Haus des Abts. Das Kloster wurde von 1889 bis 1893 erweitert, insbesondere wurden ein Refektorium, ein Gebäude für Pilger und Wirtschaftsgebäude errichtet. Ab 1896 lebten hier 32 Einwohner. 1898 wurde eine neue Kirche zu Ehren des Heiligen Antonius und Theodosius geweiht. Hier wurden Reliquien des Andreas, Pantaleon, Paulus I., Kosmas, Christophorus und Chrysanthus aufbewahrt. Im Jahr 1900 wurde es in ein Frauenkloster umgestaltet. 1912 lebten hier 95 Einwohnerinnen. 1922 wurde das Kloster geschlossen und auf seinem Territorium ein Waisenhaus errichtet. 1924 wurden die Klostergebäude abgerissen, um Baumaterial zu gewinnen. 1999 begann mit dem Segen des Erzbischofs Lazarus von Simferopol die Restaurierung des Klosters unter der Leitung der Äbtissin Akilina Lyaschko. Dem Kloster wurden zwei Gebäude, die ehemals zu einer Kolchose gehörten, überlassen. Eines davon enthält Klosterzellen und eine Kirche. Am 7. Januar 2000 wurde die erste Liturgie gefeiert. 2011 begann der Bau einer neuen Kirche. Weblinks Einzelnachweise
Kachyk Lake

Kachyk Lake (Russian: Качик; Ukrainian: Качик; Crimean Tatar: Qaçıq) is a salt lake in the south of the Kerch Peninsula in the Lenine Raion district of Crimea. The lake belongs to the Kerch group of lakes. Koyashskoye Salt Lake and Uzunlarske Lake are located to the east, and the coast of the Black Sea is to the south. The closest village is Vulkanivka to the west. References
Kačik

Kačik (rus. Качик, ukr. Качик, krim. tat. Qaçıq) je slano jezero na jugu Kerčkog poluotoka u Lenjinskom rajonu na Krimu. Jezero pripada Kerčkoj skupini jezera. Slano Kojaško jezero i Uzunlarsko jezero nalaze se na istoku, a obala Crnog mora na jugu, iza prevlake široke 100 - 150 metara. Najbliže selo je Vulkanivka na zapadu. Izvori
Качик

Качи́к (укр. Качик, крымскотат. Qaçıq, Къачыкъ) — солёное озеро на юге Керченского полуострова на территории Ленинского района. Площадь — 4,5 км², 4,52 км². Тип общей минерализации — солёное. Происхождение — лиманное. Группа гидрологического режима — бессточное. География Входит в Керченскую группу озёр. Длина — 2,56 км. Ширина макс — 2,6 км, средняя — 1,1 км. Площадь водосбора — 164 км². Длина береговой линии — 12 км. Ближайшие населённые пункты: сёла Вулкановка и Яркое расположены севернее озера. Качик отделён от Чёрного моря узким перешейком, который имеет узкий канал соединяющий воды озера и моря, по другим данным перешеек неразрывный. Озёрная котловина водоёма неправильной округлой удлинённой формы вытянутая с севера на юг с извилистой береговой линией. Юго-восточная часть озера частично отделена от большей части водоема выступом суши. На севере западной части озера к водоему примыкают солончаки, куда впадает два сухоречья; на севере восточной части — впадает балка сухоречья, водный режим который регулирует земельная дамба (насыпь). По южной береговой линии озера по перешейку проходит насыпная дорога с твердым покрытием местного значения сообщения идущая по южному побережью Керченского полуострова со стороны Узунларского озера до маяка Чаудинский, что расположен западнее озера на мысе Чауда. Озеро зарастает водной растительностью преимущественно на опреснённых участках — в лагунах у пересыпей, в устьях впадающих балок, в зоне выходов подземных вод. Тут интенсивно развиваются различные водоросли, вплоть до цветения воды. Среднегодовое количество осадков — 400—450 мм. Питание: поверхностные и подземные воды Причерноморского артезианского бассейна. Примечания Источники Топографическая карта. Лист L-37-108. Издание 1988 года. Водные ресурсы Ленинского района на сайте Ленинского межрайонного управления водного хозяйства Архивная копия от 3 октября 2017 на Wayback Machine Ресурсы поверхностных вод СССР. Том 6: Украина и Молдавия. Выпуск 4: Крым. Под. ред. М. М. Айзенберга и М. С. Каганера. — Л. Гидрометеоиздат. 1966. 75 с. ГНПП Картография (Атлас географии Украины), 2003 г.
Качик (озеро)

Качи́к (кримс. Qaçıq, буквально «маленька скеля») — солоне озеро на півдні Керченського півострова на території Керченського району. Площа — 4,5 км2, 4,52 км2. Тип загальної мінералізації — солоне. Походження — лиманне. Група гідрологічного режиму — безстічне. Географія Входить до Керченської групи озер. Довжина становить 2,56 км, максимальна ширина — 2,6 км, середня ширина — 1,1 км. Площа водозбору — 164 км2. Довжина берегової лінії — 12 км. Найближчі населені пункти: села Вулканівка і Ярке розташовані північніше озера. Озеро Качик відокремлене від Чорного моря вузьким перешийком, який має вузький канал, який з'єднує води озера і моря, за іншими даними перешийок нерозривний. Озеро заростає водною рослинністю переважно на опріснених ділянках — в лагунах біля пересипів, в гирлах впадаючих балок, в зоні виходів підземних вод. Тут інтенсивно розвиваються різні водорості, аж до цвітіння води. Примітки Посилання Топографическая карта. Лист L-37-108. Издание 1988 года. Водные ресурсы Ленинского района на сайте Ленинского межрайонного управления водного хозяйства [Архівовано 3 Жовтня 2017 у Wayback Machine.] Ресурсы поверхностных вод СССР. Том 6: Украина и Молдавия. Выпуск 4: Крым. Под. ред. М. М. Айзенберга и М. С. Каганера. — Л. Гидрометеоиздат. 1966. 75 с. ГНПП Картография (Атлас географии Украины), 2003 г.