Мангуп

Мангу́п, Мангу́п-Кале́ (кримс. Mangup Qale) — стародавнє місто-фортеця, столиця князівства Феодоро, згодом турецька фортеця. Знаходиться на Мангупському плато (гора Баба-кая) у Криму неподалік села Ходжа Сала Бахчисарайського району. Вже кілька століть, як його покинули останні мешканці. Назва Сучасна назва (про її походження є кілька версій) стала поширеною лише після 1475 року. В 14–15 ст. місто було відоме як Феодоро. Ототожнення пам'ятки з м. Дорос, яке згадується у візантійських джерелах VII—IX ст., має гіпотетичний характер. Найпоширеніша етимологія виводить назву Мангуп з османського menkûp — «постраждалий», «відлучений», «опальний» — слова, імовірно запозиченого з арабської (можливо через перську), від якого, в свою чергу походить також серб. мангуп — «розбишака» і грец. μαγκούφης — «безхатько», «волоцюга». Османська легенда про походження назви дійшла до нас завдяки Евлії Челебі: «Навіть після того, як Кримська країна була завойована, ця фортеця перебувала в руках невірних сім років. Ґедік Ахмед-паша поклав тут стільки воїнів, що через це сам загинув від гніву султана. Тому цю фортецю й назвали Манкуп — тобто „Злощасна“.» На думку Трубачова О. М. назва Мангуп походить від індоєвропейського «man kap» — «мати гір», «материнська гора». Пізніше кримські татари переклали назву як «Баба-даг» — «Батьківська гора». Але вперше назва Мангуп з'являється в хозарських джерелах Х ст. (т. з. Листі царя Іосіфа), тож більш імовірне її тюркське, ніж індоєвропейське походження. Натомість О. В. Вус вважає, що ойконім має давньогерманське походження (Manngupf), адже відомо, що в околицях Мангупа впродовж довгого часу жили готи. Опис міста Висота гори над рівнем моря 584 м. Мангупське плато закінчується скелястими обривами (до 70 м), північний схил прорізаний трьома ярами: Капу-дере («капу» — вхід, брама; «дере» — яр), Гама-дере (Банний яр), Табана-дере (Шкіряний яр). Між ярами — чотири миси: Тешклі-бурун (Дірявий мис), він порізаний печерами; Єллі або Еллі-бурун (Вітряний або — Еллінський мис); Чуфут-Чоарган-бурун (мис заклику юдеїв або караїмів) і мис Чамни-бурун — (Сосновий мис). Мангуп відносять до так званих печерних міст. Сама природа створила мис Теклі-Бурун у вигляді бастіону. Людям залишилось тільки відокремити цей вузький, обмежений прірвами стрімчак оборонною стіною, довжина якої сягає 102 м, а товщина — 2,8 м. По периметру мису тягнуться численні підземні споруди, більшість яких використовували як військові каземати, вигідно розташовані для знищення неприятеля зверху. На території мису помітні сліди вирубок вапняку для мурування стін. Тут знаходилась дозорна вежа й печерні каземати, що охороняли підступи до головних воріт Мангупа. У підвалини вежі ведуть сходи, які виводять у простору підземну камеру, передня стіна якої зруйнована й утворює великий отвір, що послужив назві мису: «теклі» означає «дірявий». З печери ще одні сходи ведуть до в'язниці — великої підземної камери з опорним стовпом для підтримання покрівлі. На кам'янистій поверхні мису видно велику кількість вироблених у скелях споруд для збирання води, для віджиму винограду, а також склепів і часовень. Цікавою гірничою виробкою є споруджена у вапнякових породах вертикальна шахта глибиною 23,6 м, яка поєднувала водоносну щілину й природний грот-накопичувач. Привертає увагу печерна церква Мангупа. Природний грот перед храмом використовували як двір, навпроти розміщувалися споруджені в скелі келії монахів і настоятеля. З церкви починався потайний хід, що виводив з міста в долину. Навіть дорога в місто вирубана в породах гірського плато. Окрім печерних споруд, на території мису знаходились наземні будівлі, які розпізнаються в рельєфі ґрунту й окремих залишках стін. До найбільших наземних споруд Мангупа належать цитадель, храм на честь св. Костянтина та Олени, який був споруджений у VI ст. та перебудований у XIV ст. (розміри 31,5 на 26 м), а також палац останніх володарів князівства Феодоро (XIV—XV ст.). На жаль, збереглися тільки невеликі рештки колись величних будівель. Слід відзначити тісний взаємний зв'язок між поверхневими й підземними об'єктами міста, який простежується через функціональне доповнення одне одного, спільні архітектурні елементи, будівельні матеріали, технологічні засоби. Історія Розкопки показали, що людина вперше з'явилася на плато у мідно-кам'яну та бронзову добу (5 тисяч років тому). Знайдена кераміка таврів І тисячоліття до н. е.. Сучасна періодизація Мангупа містить шість основних етапів його історії: пізньоримський (кінець ІІІ — середина VI століть), ранньовізантійський (середина VI — кінець VIII століть), хозарський (кінець VIII — середина IX століть), фемний (середина IX — середина XI століть), феодоритський (XIV століття — 1475 рік.) і турецький (османський, 1475—1792 рр.). У IV—V ст. виникло поселення алано-готів, яке перебуває у тісних зв'язках з грецьким Херсонесом. У другій половині V ст. за ініціативою візантійської адміністрації на Мангупському плато зводяться перші укріплення. У центрі міста будується базиліка. У VII-ІХ ст. Мангупське місто у візантійських джерелах згадується під іменем Дорос як столиця князівства Дорі (Трубачов припускав, що топоніми «Дорос» та Дорі походять від слова праіндійського походження «Дорант», яке означає «печерна країна» або «країна, що багата печерами») — Кримської Готії. Тут знаходиться Готська єпархія. 80-ті рр. VIII ст. Хозарський каганат захоплює Дорос. Це спровокували антихозарське повстання на чолі з єпископом Іоанном Готським, яке було придушене. Не пізніше серед. 9 ст. фортеця знов стала візантійською. Імовірно, саме тоді М. став значним центром виноробства. Розвиток міста був раптово перерваний наприкінці 10 — на поч. 11 ст. Причиною цього міг стати напад печенігів або землетрус. У середині XIV ст. місто отримало назву Феодоро, яке стало столицею однойменного пізньовізантійського князівства. Наприкінці XIV ст. місто було розорене військами Тамерлана (Тимура). XV ст. — розквіт Феодоро. У місті зміцнюються оборонні споруди, реконструюються базиліка, цитадель та палац правителя, збільшуються «печерні» церкви та монастир. Зростає значення князівства Феодоро, не тільки в південно-західному Криму, але і в християнському світі, разом з цим, зростає і місто. 1426 року Мангупська княжна Марія вийшла заміж за майбутнього трапезундського (і останнього) імператора Давида Комнина. 1472 року Мангупська княжна Марія була видана за господаря Молдови Стефана. Московський князь Іван III у 1474-75 роках вів перемовини з князем Феодоро Ісааком — про шлюб свого сина з Мангупською княжною. Були контакти князівства також і з київським князем Семеном Олельковичем. 1475 р. Феодоро було захоплено османськими військами. Мангуп був визначений центром Мангупського кадилику Кефинського еялету (провінції) Османської імперії. Османи відбудували фортецю і розмістили в ній турецький гарнізон. З кінця XV ст. у Мангупі залишається турецький гарнізон та невелике поселення караїмів. На початку XVI століття гарнізон Мангупа складався з 37 осіб, а до другої половини XVII століття скоротився до 15. Головним у фортеці був діздар (комендант), а до складу гарнізону входили також два доглядача воріт, гармаші, імам, зброяр та солдати. Арсенал був оснащений 25 малокаліберними гарматами, 45 рушницями, луками та обладунками. Згідно з османськими податковими відомостями 1520 року (Джизйе дефтера Ліва-ї Кефе), у місті, в межах оборонних стін, налічувалося шість ремісничих кварталів. Серед них було 80 грецьких домогосподарств та 15 вдів, що становило загалом 460 осіб — понад половину населення міста. Також існував вірменський квартал (8 домогосподарств, а в 1542 році — вже лише одне). У тому ж дефтері за іменами парафіяльних священиків наведені назви шести грецьких кварталів (махале) з православним населенням («невіруючі»): «квартал отця Феодора», «квартал отця Олексія», «квартал отця Христодула», «квартал отця Георгія» та «квартал отця Василя». До 1542 року був врахований вже лише один квартал урумів (25 домогосподарств, що складало приблизно 26 % від загальної кількості жителів). У 1578 році Мартин Броневський згадує дві «зовсім нікчемні» церкви — Св. Костянтина та Св. Георгія, з яких діяла лише перша. Домініканський монах Джиовані Лукка, який побував у Криму в першій половині XVII століття, повідомляв, що в Мангупі «зберігаються всі скарби ханів; тут же вони ховаються під час якогось заколоту в державі…». 1629 р. фортеця, що вважалась неприступною, була захоплена і розграбована загоном запорозьких козаків. Відомий факт, що ханську казну, яка зберігалася в цитаделі, у 1633 році вдалося захопити запорізьким козакам. У дефтері 1649 року християнського населення на Мангупі вже не зафіксовано, і воно не згадується у жодних пізніших письмових джерелах. Евлія Челебі у 1666 році писав, що в цитаделі міста жителів тоді не було, але була мечеть, і будівлі використовувалися як арсенал. Поза цитаделлю мандрівник описав на плато ще дві мечеті та мусульманський квартал. А «внизу» розташовувалися сім юдейських кварталів (ймовірно, караїмів) — близько тисячі будинків. Ці юдеї займалися вичинкою телячих і козячих шкур, причому «теляча шкіра з Мангупа» була знаменитою в Криму. Турецьке джерело 1740 року повідомляє про Мангуп як про укріплене місто з приблизно 60 будинками. У 1777 році Йоганн Тунманн зазначав, що Мангуп являв собою невелике містечко з 50 будинків, жителями якого були євреї (караїми) і лише кілька татар[46]. 1774 р. турки залишили фортецю за умовами Кучук-Кайнарджійського миру в результаті програної російсько-турецької війни (1768-1774). Після здобуття Кримським ханством незалежності за Кючук-Кайнарджійським мирним договором 1774 року, Мангуп був включений до його складу як центр Мангупського кадилику Бахчисарайського каймаканства. У 1790 році Мангуп покинули його останні мешканці — община караїмів. Залишки караїмського кладовища збереглися в яру «Табана-Дере». Дослідження Перші дослідники Мангуп-кале доволі часто згадується в описах дипломатів і мандрівників Мартіна Бронєвського, Емілдіо Дортеллі д'Асколлі, Евлії Челебі, Дюбуа де Монпере та інших. Однак, на думку науковців, ці описи не можуть бути корисними для вивчення Мангуп-кале. Перший науковий опис пам'яток Мангупа здійснено академіком Петером-Симоном Палласом, що відвідав Крим в 1793—1794 роках. Паллас детально описав географічне положення Мангупу, а також архітектурно-археологічні пам'ятки. В 1821 році керівництво Російської імперії відкомандирувало академіка Келлера. Йому було доручено зробити опис архітектурних пам'яток городища з метою формулювання пропозицій для їхнього збереження. Поява серйозних дослідницьких робіт пов'язана з початком розкопок на Мангупі. Перша археологічна експедиція на Мангуп була здійсненна в 1853 році під керівництвом О. Уварова. За його словами, від «шукав давні гробниці минулих володарів цього міста». В 1890 році дослідник-германіст Ф. А. Браун організував експедицію на Мангуп, що, на його думку, був резиденцією готських конунгів. Сліди перебування готів намагався відшукати і Р. Х. Лепер в 1912 році. Перед Другою світовою війною В 1938 році була здійснена спроба розпочати системне вивчення Мангуп-кале. Для цього була організована експедиція під очільництвом Є. Веймарна, М. Тиханової і А. Якобсона. Проєкт «Готенланд» Під час Другої світової війни пам'яткою були зацікавлені нацистські дослідники. В липні 1942 року Фрауенфельд спорядив археологічну експедицію, якою керував начальник СС і поліції в Тавриді бригадефюрер СС Людольф фон Альвенслебен, а полковник Вернер Баумельбург виконував обов'язки археолога. Експедиція мала досліджувати Бахчисарайський район та фортецю Мангуп-кале. Мета, яку переслідували нацисти, — пошук доказів перебування на Мангупі кримських готів. Третій Рейх шукав зв'язок між Кримом та Німеччиною, адже це мало стати основою для проєкту «Готенланд»: перетворення півострова на німецьку колонію. Дослідження в повоєнний час Щорічні археологічні дослідження Мангуп-кале розпочалися в УРСР. Експедиція була створена на базі Кримського державного педагогічного університету імені М. В. Фрунзе (тепер — Таврійський національний університет імені В. І. Вернадського) в 1967 році під очільництвом Є. Вермайна. В 1976 році новим керівником експедиції стає О. Герцен, що на сьогодні є одним з найвідоміших дослідників археологічного комплексу Мангуп-кале. За часів Незалежності України археологічні дослідження на Мангуп-кале тривали. Так само, як і в УРСР, експедиції відбувалися на базі ТНУ імені В. І. Вернадського. Дослідження Мангупа після 2014 року Після анексії Криму Росією в березні 2014 року, всі археологічні дослідження, що проводяться на Мангуп-кале, є незаконними. Однак окупаційна влада продовжує проводити експедиції на базі так званого КФУ імені В. І. Вернадського. Пам'ятка архітектури Печерне місто Мангуп фігурує як пам'ятка архітектури в таких документах: Постанова Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 р. № 970, обл. № 292; Постанова Ради Міністрів УРСР від 21.07.1965 р. № 711, обл. № 63; рішення Кримського облвиконкому від 05.09.1969 р. № 595; обл. № 696; рішення Кримського облвиконкому від 20.02.1990 р. № 48; Державний реєстр національної культурної спадщини (пам'ятники історії, монументального мистецтва та археології), затверджений наказом Міністерства культури та мистецтв України від 15.06.1999 р. № 393, додаток 3, номер за реєстром 373. До складу архітектурної пам'ятки входить 41 елемент: Рішенням Кримського облвиконкому від 22.05.1979 р. № 284, встановлена охоронна зона. Кордон проходить по шосе Залісне-Тернівка (по підніжжя Мангупського плато); Рішенням Кримського облвиконкому від 15.01.1980 р. № 16, встановлена межа охоронної зони площею 337,0 га, у межах підошви гори Красномакська с/р, с. Ходжа-Сала, гора Мангуп. Див. також Печерні міста Криму Примітки Література Вус О. В. Оборонна доктрина Візантії у Північному Причорномор'ї: інженерний захист Таврики та Боспора в кінці IV –– на початку VII ст. –– Львів: Тріада Плюс, 2010. –– 304 с. Герцен А. Г., О. А. Махнева-Чернец. Пещерные города Крыма. — Севастополь, 2006. Могаричев Ю. М. Пещерные города в Крыму. — Симферополь, 2005. Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП «Картографія», Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — 112 с. Джерела та посилання Д. Я. Вортман. Мангуп (Мангуп-Кале), археологічна пам'ятка і давнє місто [Архівовано 17 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 6 : Ла — Мі. — С. 486. — ISBN 978-966-00-1028-1. План Мангупського городища [Архівовано 18 травня 2015 у Wayback Machine.] Неофіційний сайт Мангупської археологічної експедиції [Архівовано 10 вересня 2007 у Wayback Machine.] Статті Герцена з історії та археології Мангупа [Архівовано 4 липня 2008 у Wayback Machine.] Схема оборонних споруд фортеці [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] Фотогалерея Мангупа [Архівовано 16 жовтня 2007 у Wayback Machine.] Археологічні знахідки [Архівовано 22 травня 2007 у Wayback Machine.] Фрески південного монастиря на Мангупі [Архівовано 29 вересня 2007 у Wayback Machine.] Фотографії Мангупа [Архівовано 27 жовтня 2007 у Wayback Machine.] Сайт пещерного города Мангуп-Кале Ізборник [Архівовано 20 квітня 2013 у Wayback Machine.] Фортеця Мангуп Кале