NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sobór Zaśnięcia Matki Bożej w Smoleńsku

Sobór Zaśnięcia Matki Bożej – prawosławny sobór w Smoleńsku, katedra eparchii smoleńskiej. Pierwszy sobór prawosławny w Smoleńsku został wzniesiony przez Włodzimierza Monomacha w 1101. Przetrwał on do oblężenia Smoleńska w latach 1609–1611. Według opisu wydarzeń zawartego w rosyjskim latopisie, grupa ostatnich obrońców zamknęła się w świątyni i wysadziła ją w powietrze, nie chcąc poddać się wojskom polsko-litewskim. Nowa cerkiew, nosząca to samo wezwanie – Zaśnięcia Matki Bożej – została wzniesiona dalej na północ w porównaniu z wysadzonym soborem. Początkowo budowę świątyni zlecono mistrzowi Jewsiutce Iwanowowi, który jednak odmówił wykonania zamówienia, gdyż nie otrzymał informacji ani o planowanych rozmiarach cerkwi, ani o życzeniach zamawiających odnośnie do jej wyglądu i stylu. Ostatecznie wznoszenia budynku podjęli się Leontij Kostrourow, Aleksiej Korolkow i Jakow Szarutin, którzy wzorowali się na soborze w Aleksandrowskiej Słobodzie. Prace budowlane rozpoczęto w 1676, jednak uległy one przerwaniu po trzech latach, gdy nieoczekiwanie runęła jedna ze ścian wznoszonego obiektu. Ostatecznie wznoszenie soboru zakończył w latach 1732–1740 architekt z Kijowa, A. Szepel. Sobór był czynny do 1929, gdy został zamknięty na polecenie władz radzieckich. Nie został jednak zdewastowany i w 1941 jego wyposażenie opisywano jako zachowane w całości. Obiekt reprezentuje rosyjski barok. Zlokalizowany na wysokim wzniesieniu, stanowi główną dominantę panoramy Smoleńska. We wnętrzu znajduje się złocony, bogato rzeźbiony ikonostas wykonany przez Syłę Trusickiego i jego uczniów. Ci sami artyści wykonani dla świątyni zespół ikon. W świątyni tej znajduje się kopia jednej z najsłynniejszych rosyjskich ikon Bogurodzicy – Smoleńska Ikona Matki Bożej, będącej wzorcową dla kolejnych ikon typu Hodigitria (Przewodniczka). Oryginał wizerunku zaginął między r. 1941 a 1943, gdy Smoleńsk był okupowany przez Niemców. W sąsiedztwie soboru znajduje się jego dzwonnica, znacznie niższa od samej świątyni, wzniesiona w 1767 według projektu P. Obuchowa. W soborze znajduje się nagrobek biskupa smoleńskiego Parteniusza. Przypisy Bibliografia A. Nizowskij, Samyje znamienityje monastyri i chramy Rossii, Wecze, Moskwa 2000, ISBN 5-7838-0578-5
Заріччя (Новосільський район)

Заріччя (рос. Заречье) — село у Новосільському районі Орловської області Російської Федерації. Населення становить 865 осіб. Входить до муніципального утворення Зареченське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у межах Чорнозем'я та історичного Дикого Поля. Від 30 липня 1928 року у складі Орловського округу Центрально-Чорноземної області, 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної Курської області. З 1937 року в складі новоутвореної Орловської області. Від 2013 року входить до муніципального утворення Зареченське сільське поселення. Населення Примітки
Горенка (Орловська область)

Горенка (рос. Горенка) — присілок у Новосільському районі Орловської області Російської Федерації. Населення становить 38 осіб. Входить до муніципального утворення Прудовське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у межах Чорнозем'я та історичного Дикого Поля. Від 30 липня 1928 року у складі Орловського округу Центрально-Чорноземної області, 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної Курської області. З 1937 року в складі новоутвореної Орловської області. Від 2013 року входить до муніципального утворення Прудовське сільське поселення. Населення Примітки
Заводской (Липецкая область)

Заводско́й — посёлок Добровского сельсовета Добровского района Липецкой области. На 2018 год в Заводском улиц и переулков не числится Население Посёлок расположен на суходоле, среди лесов, высота центра селения над уровнем моря — 130 м. Примечания
Заводський (Липецька область)

Заводський (рос. Заводской) — селище у Добровському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 40 осіб. Належить до муніципального утворення Добровська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Рязанської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Добровська сільрада. Населення Примітки
Івановка (Тележенська сільрада)

Івановка (рос. Ивановка) — присілок у Липецькому районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 47 осіб. Належить до муніципального утворення Тележенська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 1954 року у складі Воронезької області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Тележенська сільрада. Населення Примітки
Малоозёрский

Малоозёрский — посёлок Борисовского сельсовета Добровского района Липецкой области. География Посёлок Малоозёрский расположен примерно в 13 километрах на северо-восток от райцентра, в центральной части Добровского леса, к югу от несколько более заболоченной северной части лесного массива. В частности, северо-восточнее посёлка отмечен болотистый район в урочище Большой Озеровский (Озёрский) Кордон. Произрастает в окрестностях населённого пункта преимущественно сосна, на востоке от посёлка также берёза. К северо-востоку от Малоозёрского в пределах Добровского леса находится посёлок Кривецкое лесничество, к востоку — кордон Трастоватский, к юго-востоку — село Кривец. Также в юго-восточном направлении от посёлка зафиксированы лесные урочища Кордон Средний и Кордон Борисовский, южнее них, за трассой Доброе—Мичуринск, проходящей через лес, расположено село Борисовка, центр сельсовета. Ещё с южной стороны от дороги, приблизительно в юго-западном и южном направлениях от населённого пункта, имеются урочище Кордон Липовский и, далее, село Липовка, тоже входящее в Борисовский сельсовет. Юго-западнее Малоозёрского в лесу находятся посёлки Заводской, Нейманский и кордон Боровской (Боровский). На севере располагаются посёлок Дальний и кордон Куликовский, на северо-западе — кордон Зеленовский. В четырёх километрах к северо-западу от посёлка также имеется озеро Андреевское. В половодье озеро соединяется с рекой Воронеж, русло которой проходит на расстоянии около трёх километров западнее водоёма. Озеро является памятником природы регионального значения ландшафтно-биологического профиля. История Малоозёрский был основан не ранее начала XX века как кордон в Добровском лесу. Своё название посёлок получил по урочищу Малые озёра, на территории которого он возник. До конца 2009 — начала 2010 года Малоозёрский входил в территорию государственного природного заказника «Добровский», оставаясь при этом населённым пунктом Борисовского сельсовета. Население Численность населения в конце XX — начале XXI века Половой и национальный состав Согласно переписи 2002 года, в Малоозёрском проживало 18 мужчин и 20 женщин, 100 % населения составляли русские. Инфраструктура Ранее в посёлке действовала начальная школа. На 2019 год в Малоозёрском улиц и переулков не числится. В плане транспортной инфраструктуры посёлок имеет выезд к автодороге Доброе—Мичуринск протяжённостью 6,3 км (1,5 км — щебень, 4,8 км — грунтовое покрытие). Примечания
Малоозерський

Малоозерський (рос. Малоозёрский) — селище у Добровському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 27 осіб. Належить до муніципального утворення Борисовська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Рязанської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Борисовська сільрада. Населення Примітки
Нейманский

Нейма́нский — посёлок (ранее — кордон) Добровского сельсовета Добровского района Липецкой области. География Посёлок расположен примерно в 8 километрах (расстояние по дороге) на северо-восток от райцентра, в центральной части Добровского леса, к северу от трассы Доброе—Мичуринск. Преобладающие породы дерева в окрестностях населённого пункта — сосна и осина. В сосновом бору в районе посёлка в 2018 году проводился забег Добровского района в рамках Кросса нации. К северо-востоку от Нейманского на расстоянии менее 1 км по прямой, также в лесу, находится посёлок Заводской, за ним — посёлок Малоозёрский (около 4 км). Восточнее отмечены урочища Кордон Средний и Кордон Борисовский. Юго-восточнее, к югу от шоссе на Мичуринск — урочище Кордон Липовский и сёла Борисовка и Липовка (6 км по прямой). К юго-западу, у дороги, располагается посёлок Зарницы (2 км), далее в том же направлении, за рекой Воронеж, находится село Доброе, центр сельсовета и административный центр района. Северо-западнее имеется кордон Боровской. История Нейманский возник как лесной посёлок на землях лесного фонда. До конца 2009 — начала 2010 года Нейманский входил в территорию государственного природного заказника «Добровский», оставаясь при этом населённым пунктом Добровского сельсовета. Население Численность населения в конце XX — начале XXI века Половой и национальный состав Согласно переписи 2002 года, в Нейманском проживали 41 мужчина и 54 женщины, 99 % населения составляли русские. Инфраструктура На 2019 год в Нейманском улиц и переулков не числится. В посёлке зарегистрировано 2 микропредприятия. Торговля осуществляется передвижной автолавкой. В посёлке расположено административное здание конторы Добровского лесхоза. Примечания
Нейманський

Нейманський (рос. Нейманский) — селище у Добровському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 88 осіб. Належить до муніципального утворення Добровська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Рязанської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Добровська сільрада. Населення Примітки
Ніколаєвка (Лев-Толстовський район)

Ніколаєвка (рос. Николаевка) — присілок у Лев-Толстовському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 12 осіб. Належить до муніципального утворення Новочемодановська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Рязанської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Новочемодановська сільрада. Населення Примітки
Племянниково (Липецкая область)

Племя́нниково — село Знаменского сельсовета Лев-Толстовского района Липецкой области. История Отмечается в описании Данковского уезда 1771 г. Первоначальное построение в селе Спасском, Племянниково тож, деревянной церкви в честь иконы Божьей Матери - неизвестно, прошение о построении вместо деревянной каменной церкви в селе подано было епархиальному начальству С. Дмитриевной Кушниковой еще в марте 1817 года. Построение каменной Казанской церкви с приделами Трех-Святительским и Никольским начато Григорием Сергеевичем Кушниковым в 1826 году и окончено в 1837 году. В XIX — начале XX века село входило в состав Знаменской волости Данковского уезда Рязанской губернии. В 1906 году в селе было 119 дворов. С 1928 года село являлось центром Племянниковского сельсовета Лев-Толстовского района Козловского округа Центрально-Чернозёмной области, с 1954 года — в составе Знаменского сельсовета Липецкой области. Население Примечания
Плем'янниково (Липецька область)

Плем'янниково (рос. Племянниково) — село у Лев-Толстовському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 3 особи. Належить до муніципального утворення Знаменська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Рязанської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Знаменська сільрада. Населення Примітки
Полібіно (Задонський район)

Полібіно (рос. Полибино) — присілок у Задонському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 130 осіб. Належить до муніципального утворення Хмелинецька сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Орловської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз належить до муніципального утворення Хмелинецька сільрада. Населення Примітки
Свищевка (Липецкая область)

Сви́щевка — село Знаменского сельсовета Лев-Толстовского района Липецкой области. Географическое положение Село расположено на берегу реки Ягодная Ряса в 4 км на восток от центра поселения села Знаменское и в 8 км на север от райцентра посёлка Лев Толстой (Липецкая область). История Ягодные Рясы, Свищевка тож, в качестве новоселебного села с церковью Введения Пресвятой Богородицы упоминаются в окладных книгах 1676 года. В Ландратск. книге 1716 года при Введенской церкви показан один двор попов, а в рейтаров 17 дворов, солдатских, оскудалых и вдовьих 5 дворов. Вместо основанной в конце XVII века Вознесенской церкви в селе в 1783 году построена была новая деревянная церковь того же храмонаименования. В XIX — начале XX века село входило в состав Знаменской волости Данковского уезда Рязанской губернии. В 1906 году в селе было 108 дворов. С 1928 года село входило в состав Знаменского сельсовета Лев-Толстовского района Козловского округа Центрально-Чернозёмной области, с 1954 года — в составе Липецкой области. Весной 1989 года здесь в рамках т. н. горбачёвской «перестройки» началось строительство «новой советской деревни», «деревни будущего», «деревни, из которой не уезжают», под лозунгом «превратим село в образцовый населённый пункт.» Деревню будущего до распада СССР (1992 года) не достроили. Население Примечания
Свищевка (Липецька область)

Свищевка (рос. Свищевка) — село у Лев-Толстовському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 197 осіб. Належить до муніципального утворення Знаменська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Рязанської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Знаменська сільрада. Населення Примітки
Стояново (Чорноголовський міський округ)

Стоя́ново (рос. Стояново) — присілок у складі Чорноголовського міського округу Московської області, Росія. Населення Населення — 32 особи (2010; 19 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 100 % Джерела Аркуш карти O-37-137 Загорск. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1984 р. Видання 1985 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії
Шейно (Новосильский район)

Ше́йно – село в Новосильском районе Орловской области. Входит в состав Петушенского сельского поселения. География Расположено по обоим берегам реки Пшевки в 13 км от районного центра Новосиля и в 7 км от сельского административного центра деревни Михалёво. История В Дозорной книге Новосильского уезда писца Петра Есипова и подьячего Венедикта Махова, составленной в 1614 – 1615 гг. говорится о казачьих слободах, располагавшихся с юго - восточной стороны Новосиля по реке Зуше и её притокам, перекрывая места возможных татарских переправ. Одной из них была Шеина слобода (Шеинские Дворы) на Шеином верхе с деревянной церковью Михаила Архангела, поповским двором, кельей пономаря и 47-ю казачьими дворами. Селение получило название от фамилии воеводы Шеина. По многим областям разбросаны одноимённые бывшие поселения (существующие и давно исчезнувшие) дворян Шеиных. Впоследствии слобода разрослась и образовалось село Шеина на реке Пшевке. Статус селения со временем менялся. В Писцовой книге стрелецких и казачьих слобод за 1648 год упомянуто как село с казачьими дворами. На карте ПГМ (планов дач генерального межевания) 1774 года обозначено как деревня, а в Ревизских сказках (1782-1816 гг.) как село. Хотя после постройки в 1751 году каменного храма в Нижней Пшеви, деревня Шеино относится к Пшевскому приходу Вознесенской церкви и в 1915 году тоже. В деревне имелась земская школа. В 1859 году в Шейно насчитывалось 63 крестьянских двора, а в 1915 — 133. В настоящее время восстановлен статус села. Недалеко от села находится святой источник Всемилостивого Спаса и Пресвятой Богородицы. Население Примечания Литература Т. В. Майорова, О. В. Полухин. Историко-топонимический словарь Новосильского уезда Тульской губернии. — Тула. 2014 — ISBN 978-5-905154-18-8 Ссылки Карта ПГМ. Тульская губерния Военно-топографическая карта Российской Империи XIX века (карта Шуберта). Тульская губерния, (лист 17-15). Карта РККА. 1941 г. Орловская, Липецкая и Тульская области.
Шейно (Новосільський район)

Шейно (рос. Шейно) — село у Новосільському районі Орловської області Російської Федерації. Населення становить 35 осіб. Входить до муніципального утворення Петушенське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у межах Чорнозем'я та історичного Дикого Поля. Від 30 липня 1928 року у складі Орловського округу Центрально-Чорноземної області, 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної Курської області. З 1937 року в складі новоутвореної Орловської області. Від 2013 року входить до муніципального утворення Петушенське сільське поселення. Населення Примітки
Monestir Símonov

El monestir Símonov (rus: Симонов монастырь) es troba a la ciutat russa de Moscou i va ser establert el 1370 pel monjo Fiodor, nebot i deixeble de Sergi de Ràdonej. El terreny on s'assenta aquest monestir ortodox, pertanyia anteriorment a Stepan Khovrin, un boiar d'origen got, progenitor de la família Golovín. Va prendre els vots monàstics al monestir sota el nom de Simon, motiu pel qual el monestir es diu Símonov. El 1379, el monestir va ser desplaçat mitja milla a l'est, en convertir la ubicació original del monestir en cementiri de la batalla de Kulikovo, fet que encara es commemora a la vella església Símonov. Durant el segle xv, el monestir era el més ric de Moscou. Entre els monjos erudits que van viure i treballar en el monestir hi ha Vassian Kosoi-Patrikéiev i Màxim el Grec. El 1405 es va erigir una catedral de pedra blanca, que seria ampliada posteriorment per ordre d'Ivan el Terrible. En defensar el monestir els accessos meridionals de Moscou, seria fortament fortificat en la dècada de 1640. L'última addició al complex va ser el campanar històric modelat d'acord amb el Campanar d'Ivan el Gran del Kremlin de Moscou. El monestir va ser abolit pels bolxevics el 1923, i poc després, part dels edificis van ser demolits per fer lloc per a la construcció d'una planta d'automòbils. Les estructures supervivents són del segle xvii i inclouen tres torres amb aparença de canó i edificis auxiliars d'estil barroc Narixkin. Recentment el govern de Moscou va anunciar plans per una reconstrucció a gran escala del famós monestir. D'acord amb diferents fonts, part dels antics edificis del monestir van ser transferits del Ministeri de Cultura de l'URSS a l'Església ortodoxa russa i a la comunitat ortodoxa de sords, que van començar les obres de restauració i reconstrucció de les instal·lacions. El primer servei després de la restauració va tenir lloc el 1992. Referències Enllaços externs http://fr.structurae.de/structures/data/index.cfm?id=s0012145 http://www.elmundo.es/elmundo/2004/03/14/sociedad/1079297828.html
Simonov Monastery

Simonov Monastery (Russian: Симонов монастырь) in Moscow was established in 1370 by the monk Feodor, a nephew and disciple of St Sergius of Radonezh. It became one of the richest and most famous monasteries, comprising six major churches (often with multiple side chapels), and many icons. Job became the abbot in 1571, and became the first patriarch in Russia in 1589. The monastery land formerly belonged to Simeon Khovrin, a boyar of Greek extraction and progenitor of the great clan of Golovins. He took monastic vows in the cloister under the name Simon (hence the name); many of his descendants are also buried there. In 1379, the monastery was moved a quarter mile to the north-east. Its original location, where bodies of the warriors killed in the Battle of Kulikovo such as Alexander Peresvet had been buried, is still commemorated by the old Simonov church. During the 15th century, the cloister was the richest in Moscow. Among the learned monks who lived and worked there were Vassian Patrikeyev and Maximus the Greek. A white-stone cathedral was erected in 1405; it was later enlarged by order of Ivan the Terrible. As the monastery defended southern approaches to Moscow, it was heavily fortified in the 1640s. The last addition to the complex was a huge multi-storied bell-tower, modelled after Ivan the Great Bell Tower of Moscow Kremlin. The monastery was abolished by the Communist government in 1923, and soon thereafter most of its buildings were demolished to make way for an automobile plant. Surviving structures all date back to the 17th century and include three towers of cannon-like appearance and auxiliary buildings in the Naryshkin baroque style. Recently the Moscow government announced plans for a full-scale reconstruction of the famous cloister. According to several sources, part of the former monastery buildings was transferred in 1990 from the Ministry of Culture of the USSR to Russian Orthodox Church and Orthodox community of deaf people, who began the works on restoration and reconstruction of its facilities. The first service after the restoration was held in 1992. References Further reading James R. Millar, ed. Encyclopedia of Russian History (2003) 4:1398.
Monasterio Símonov

El monasterio Símonov (del ruso: Симонов монастырь) en Moscú fue establecido en 1370 por el higúmeno Fiódor, sobrino y discípulo de Sergio de Rádonezh. El terreno, donde se asienta este monasterio ortodoxo, pertenecía anteriormente a Stepán Jovrin, un boyardo de origen godo, progenitor de la familia Golovín. Tomó los votos monásticos en el monasterio bajo el nombre de Simón, nombre por el cual el monasterio se llama Símonov. En 1379, el monasterio fue desplazado media milla al este, al convertirse la ubicación original del monasterio en cementerio de la batalla de Kulikovo, lo que todavía se conmemora en la vieja iglesia Símonov. Durante el siglo XV, el monasterio era el más rico de Moscú. Entre los monjes eruditos que vivieron y trabajaron aquí están Vassián Kosói-Patrikéyev y Máximo el Griego. En 1405 se erigió una catedral de piedra blanca, que sería ampliada posteriormente por orden de Iván el Terrible. Al defender el monasterio los accesos meridionales a Moscú, sería fuertemente fortificado en la década de 1640. La última adición al complejo fue el campanario historiado modelado de acuerdo al Campanario de Iván el Grande del Kremlin de Moscú. En 1839, se construyó el magnífico campanario de 90 metros en cinco niveles en "estilo ruso-bizantino" según proyecto de Konstantín Ton. El campanario fue uno de los monumentos arquitectónicos de Moscú de su tiempo. El monasterio fue abolido por los bolcheviques en 1923, y poco después parte la mayoría de los edificios fueron demolidos para hacer sitio para la construcción de una planta de automóviles. Las estructuras supervivientes son del siglo XVII e incluyen tres torres con apariencia de cañón y edificios auxiliares en el estilo barroco Naryshkin. Recientemente el gobierno de Moscú anunció planes para una reconstrucción a gran escala del famoso monasterio. De acuerdo a diferentes fuentes,​​​ parte de los antiguos edificios del monasterio fueron transferidos del Ministerio de Cultura de la URSS a la Iglesia ortodoxa rusa y la comunidad ortodoxa de sordos, quienes empezaron las obras de restauración y reconstrucción de las instalaciones. El primer servicio después de la restauración tuvo lugar en 1992. Galería de imágenes Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Monasterio Símonov.