NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mil Mi-26

Mil Mi-26 (V kódu NATO „Halo“) je sovětský, resp. ruský super těžký transportní vrtulník z konce 70. let 20. století. Jedná se o nejtěžší, největší a nejvýkonnější sériově vyráběný vrtulník. Tento vrtulník byl zkonstruován na základě požadavku letectva SSSR na těžký víceúčelový transportní vrtulník. Vznikl kompletním přepracováním základní konstrukce vrtulníku Mi-6, kdy byl rozšířen trup, zesílená strukturální pevnost, přepracován ocas a stroj byl následně osazen výkonnějšími motory D-136, každý o výkonu 8360 kW. První prototyp stroje vzlétl 14. prosince 1977. Do výzbroje sovětské armády se dostal až roku 1983. Vrtulník má rozsáhlý nákladní prostor s kapacitou 80 plně vyzbrojených vojáků nebo 25 000 kg nákladu. Je určen převážně k týlové podpoře, na transport vozidel a dělostřelectva. Stroje se používají také pro civilní účely, například jako dopravní či k hašení požárů. Během katastrofy v Černobylu v roce 1986 shazovaly vrtulníky Mi-26 tuny písku na rozžhavený reaktor. Tyto stroje se však osvědčily při vysoké koncentraci radioaktivity jen několik málo dní, přičemž jejich povrch byl pokryt zhruba dvěma centimetry spečeného radioaktivního prachu. Ten se snažili mechanici výrobního závodu Mil odstranit, oba použité stroje ale musely být nakonec zakopány do 10 m hluboké jámy. Verze Mi-26MS – verze pro přepravu zraněných Mi-26T – verze pro nákladní přepravu Mi-26TZ – verze pro přepravu pohonných hmot Mi-26 Halo-A – vojenská verze Mi-26P – civilní 63místná verze pro přepravu osob Mi-26PK – létající jeřáb Uživatelé Bělorusko Bělorusko Indie Indie Indonésie Indonésie Kazachstán Kazachstán Laos Laos Mexiko Mexiko Peru Peru Rusko Rusko Ukrajina Ukrajina Indie Indie Severní Korea Severní Korea Venezuela Venezuela Řecko Řecko Specifikace Zpracováno na základě publikace Jane's All The World's Aircraft 2003–2004. Technické údaje Posádka: 5 (2 piloti, 1 navigátor, 1 inženýr, 1 technik) Nosnost: 90 vojáků nebo 60 ležících raněných 20 000 kg nákladu Délka trupu: 33,72 m Délka s rotory: 40,025 m Průměr hlavního rotoru: 32,00 m Výška: 8,145 m Plocha rotoru: 804,25 m² Prázdná hmotnost: 28 200 kg Vzletová hmotnost: 49 600 kg Maximální vzletová hmotnost: 56 000 kg Pohonná jednotka: 2× turbohřídelový motor Lotarev D-136, 8 500 kW každý Výkony Maximální rychlost: 295 km/h Cestovní rychlost: 255 km/h Dolet: 1 920 km (s přídavnými nádržemi) Dostup: 4 600 m Odkazy Reference Literatura Encyklopedie letadel. Bratislava: Slovo, 1997. ISBN 80-85711-29-X. ZDOBINSKÝ, Michal. Atlas vojenské techniky: Vrtulníky. Praha: Magnet-Press, 1994. ISBN 80-85847-13-2. Opyжиe Pоссии 2006-2007 / Russia's Arms 2006-2007. [s.l.]: OOO „Boeнный Пapaд“ / Military Parade Ltd., 2006. (rusky, anglicky) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mil Mi-26 na Wikimedia Commons Galerie Mil Mi-26 na Wikimedia Commons Mil Mi-26 (Kód NATO: Halo-A)
Mil Mi-26

Mil Mi-26 (Russisk: Ми-26, NATO-rapporteringsnavn Halo) er en russisk/sovjetisk tung transport helikopter der kan indsættes i militære såvel som civile funktioner. Det er den tungeste og mest kraftfulde helikopter i produktion. Historie Mi-26 blev designet til militær og civilt brug, med det krav at den skulle kunne løfte mere end nogen tidligere helikopter. Den første Mi-26 kom i luften 14. december 1977 og de første enheder blev indsat i det sovjetiske militær fra 1983. Mi-26 var den første helikopter der brugte en otte-bladet rotor. Mens Mi-26 kun er en smule tungere end dens forgænger Mil Mi-6, så er dens løfteevne næsten fordoblet, fra 12 tons til over 20 tons. Variationer V-29 – Prototype. Mi-26 Halo-A – Militær transport. Mi-26A – Upgraderet udgave. Mi-26M – Større effekt udgave. Mi-26MS – Luftevakuations udgave. Mi-26NEF-M – Undervandsbådsjæger. Mi-26P – Civil transporthelikopter, med plads til 63 passagere. Mi-26PK – Flyvende kran helikopter. Mi-26T – Civil transporthelikopter. Mi-26TC – Transporthelikopter. Mi-26TM – Flyvende kran helikopter. Mi-26TP – Ildslukningshelikopter. Mi-26TS – Eksportudgave af Mi-26T. Mi-26TZ – Flyvende brændstofttanker udgave. Militære operatører Mil Mi-26 er i tjeneste i Grækenland, Indien, Laos, Mexico, Peru, Rusland, Sydkorea, Venezuela, Forenede Nationer Civile operatører Aeroflot Eksterne henvisninger Aviation.ru – Mi-26 Arkiveret 14. maj 2006 hos Wayback Machine Aeronautics.Ru – Mi-26 Arkiveret 6. januar 2002 hos Wayback Machine Fas.org – Mi-26 Arkiveret 24. december 2006 hos Wayback Machine
Mil Mi-26

O Mil Mi-26 (em russo: Миль Ми-26, designação da OTAN: Halo) é um helicóptero russo/soviético usado para transporte de carga e pessoal. Utilizado por vários países para fins civis e militares, é a maior aeronave de asas rotativas do mundo e uma das mais poderosas aeronaves do seu tipo em produção. Ver também Aeronaves de comparável missão, configuração e era Boeing CH-47 Chinook Mil Mi-6 Mil V-12 Sikorsky CH-53E Super Stallion Sikorsky CH-53K King Stallion Notas Referências Bibliografia Jackson, Paul (2003). Jane's All The World's Aircraft 2003–2004. Coulsdon, UK: Jane's Information Group. ISBN 0-7106-2537-5. Ligações externas Mil Mi-26 Halo (em inglês)
Mil Mi-26

Mil Mi-26 (Cirilic Миль Ми-26, NATO: "Halo") este un elicopter de transport greu de dimensiuni foarte mari introdus de Uniunea Sovietică în 1983. Este cel mai mare elicopter care a fost produs în serie. Vezi și Mil Mi-6 Mil Mi-12 CH-47 Chinook CH-53E Super Stallion
Mil Mi-26

Mil Mi-26 (Ryska: Миль Ми-26, NATO-rapporteringsnamn Halo) är en rysk transporthelikopter utvecklad av Sovjetunionen. Helikoptern är världens största idag flygande (VS-12 var större och kom ifrån samma tillverkare, men kom inte längre än prototypstadiet) och kan bära laster på upp till 20 ton, dock har den lyft större laster. Första flygningen kom 1977 och togs för första gången i bruk 1984. Den har använts under bekämpningen av olyckan i Tjernobyl. Största användaren idag (2007) är Ryssland med ca 25 st i tjänst.
Антонов Ан-24

Антонов Ан-24 (наименование в НАТО: Coke) е 44 местен самолет с два турбовитлови двигателя. Произвеждан е в СССР от АНТК Антонов. В Авиомузей Бургас може да бъде видян отвън, Антонов Ан-24, модификация Б, с държавен регистрационен знак LZ-ANL. Разработка Първият полет е през 1959 г. Произведени са над 1000 бройки, като над 800 все още са в експлоатация най-вече в страните от ОНД и Африка. Към август 2006 г. 448 самолета Ан-24 са били на служба в различни авиолинии. Ан-24 е конструиран за да замести ветерана Ил-14, транспортен самолет за къси или средно дълги превози. Конструкцията на самолета е оптимизирана за да може да излита и от непригодени летища и площадки. Оператори Военни Афганистан Военновъздушни сили на Афганистан получават 6 самолоета през 1975. Алжир Военновъздушни сили на Алжир Ангола Военновъздушни сили на Ангола Армения Военновъздушни сили на Армения Азербайджан Военновъздушни сили на Азърбайджан Бангладеш Военновъздушни сили на Бангладеш, всички изведени от експлоатация Беларус Военновъздушни сили на Беларус България Военновъздушни сили на България Камбоджа Военновъздушни сили на Камбоджа Китай Военновъздушни сили на Китай; като Y-7 Република Конго Военновъздушни сили на Конго Куба Военновъздушни сили на Куба Чехия Военновъздушни сили на Чехия (преди 2005) Чехословакия Военновъздушни сили на Чехословакия – вече не е в експолатация. ГДР Военновъздушни сили на Източна Германия Египет Военновъздушни сили на Египет Грузия Военновъздушни сили на Грузия Гвинея Въоръжени сили на Гвинея Гвинея-Бисау Въоръжени сили на Гвинея-Бисау Унгария Военновъздушни сили на Унгария Иран Военновъздушни сили на Иран Ирак Военновъздушни сили на Ирак Казахстан Въоръжени сили на Казахстан Лаос Военновъздушни сили на народна република Лаос Мали Въоръжени сили на Мали Монголия Въоръжени сили на Монголия Северна Корея Военновъздушни сили на Северна Корея Полша Воънновъздушни сили на Полша Румъния Воънновсъдушни сили на Румъния – поне 24 Ан-24 са изведени от експлоатация през 2007 г. Русия Военновъздушни сили на Русия Военноморска авиация на Русия Словакия Военновъздушни сили на Словакия – последния изведен от експлоатация през 2006 г. Сомалия Военновъздушни сили на Сомалия Судан Военновъздушни сили на Судан Сирия Военновъздушни сили на Сирия Украйна Военновъздушни сили на Украйна СССР Военновъздушни сили на СССР Военноморска авиация на СССР Узбекистан Воъръжени сили на Узбекистан Виетнам Военновъздушни сили на Виетнам Йемен Военновъздушни сили на Йемен Източници Външни препратки Информация за Ан-24.
Antonov An-24

L'Antonov An-24 (Code OTAN : « Coke ») est un avion biturbopropulseur pouvant transporter 44 à 52 passagers fabriqué en URSS, (maintenant en Ukraine) par le bureau d'études Antonov. L'avion était prévu pour évoluer dans un environnement rustique et était particulièrement réussi, même à l’aune des standards occidentaux ; cependant sa rentabilité commerciale était faible, car il était handicapé par une masse à vide trop élevée. Deux versions essentiellement militaires en ont été dérivées, l'Antonov An-26 avec une large porte cargo à l'arrière et l'Antonov An-30 avec un nez vitré pour des missions de surveillance et de cartographie. Historique En 1957, la compagnie Aeroflot, lança un cahier des charges visant à lui fournir un bimoteur de transport pouvant transporter au minimum 32 passagers, dans le but de remplacer ses Li-2, Il-12 et Il-14 vieillissants. Le premier prototype de l'An-24 prit l'air pour la première fois le 20 décembre 1959 équipé de turbopropulseurs Ivchenko AI-24 de 2 515 ch. La mise en service de la version cargo eut lieu le 1er juillet 1962. Les premières liaisons commerciales avec 44 passagers commencèrent le 1er décembre 1963. Depuis son premier vol en 1959, plus de 1 200 exemplaires ont été construits par Antonov ainsi que plusieurs dizaines en Chine par Xian Aircraft Manufacturing Company sous la désignation Yunshuji Y-7, ces derniers étant en service entre autres dans la force aérienne chinoise et l'aviation des forces terrestres de l'armée populaire de libération. Entre 1991 et 1995, entre 171 et 400 An-24/26/28/30/32 et 61 et 67 Y-7 sont enregistrés dans la flotte commerciale mondiale par la Aerospace Industries Association. Variantes An-24 : version d'origine avec 44 passagers ; An-24V : version pouvant emporter 50 passagers ; An-24RV : version dotée d'un réacteur supplémentaire Tumanski RU-19-300 de 800 kgp ; An-24TV : version dotée d'une porte cargo ventrale ; An-24RT : version dotée d'une porte cargo ventrale et équipée de réacteurs ; An-24P : version destinée à la lutte anti-incendie. Accidents et incidents mortels Sources Pierre Gaillard, Avions et hélicoptères militaires d'aujourd'hui, Clichy, Éditions Larivière, coll. « DOCAVIA », 1999, 304 p. (ISBN 978-2-907051-24-8, BNF 37045558) Antonov An-24 Encyclopédie illustrée de l'aviation n°204 - Atlas Voir aussi Aéronefs comparables ATR 42 Variantes Antonov An-26 Antonov An-30 Antonov An-32 Articles connexes Antonov Portail de l’aéronautique
An–24

Az An–24 (cirill betűkkel: Ан-24, NATO-kódja: Coke) szovjet légcsavaros gázturbinás, kéthajtóműves utasszállító repülőgép. Az Antonov tervezőiroda fejlesztette ki az 1950-es évek második felében. 1959 októberében szállt fel először. Sorozatgyártása 1962–1979 között folyt. Összesen 1367 darabot gyártottak, ebből 1028 darabot a kijevi Aviant repülőgépgyárban. Az An–24 konstrukcióján alapul a teherszállító változata, a hátsó teherrámpával felszerelt An–26. Speciális változata az An–30 légi fényképező repülőgép. Kínában gyártott változata a J–7, ebből több mint száz darabot gyártottak. Története A Szovjetunió Minisztertanácsa 1957. december 18-án adta ki az 1417-656 sz. határozatát, amelyben megbízta a GSZOKB–473 tervezőirodát (később Antonov tervezőiroda) egy kis és közepes hatótávolságú (mai kategória szerint regionális) utasszállító repülőgép kifejlesztésére, amellyel az akkorra elöregedő Li–2-es, Il–12-es és Il–14-es repülőgépeket akarták felváltani. Jelentős technológiai újítás volt a törzs gyártásánál a hagyományos szegecskötés helyett alkalmazott ragasztott kötések és hegesztési eljárás, amelyet a kijevi Paton Intézetben dolgoztak ki. Források Yefim Gordon, Dmitriy Komissarov, Sergey Komissarov: Antonov's Turboprop Twins: An-24, An-26, An-30, An-32, Midland Publishing, 2003, (Red Star Vol. 12), ISBN 978-1857801538, pp. 5–40.
Antonov An-24

De An-24 (Russisch: Ан-24) (NAVO-codenaam: Coke) is een tweemotorig propellervliegtuig van de Oekraïense vliegtuigbouwer Antonov. Specificaties Bemanning: 3-4 (2 piloten, 1 vluchtingenieur, optioneel 1 radio operator) Lengte: 23,53 m Spanwijdte: 29,20 m Hoogte: 8,23 m Vleugeloppervlak: 75 m² Leeggewicht: 13.300 kg Maximum startgewicht: 21.000 kg Motor: 2× Ivtsjenko AI-24A Aantal motoren: 2 Vermogen: 2.820 pk (2.100 kW) elk Maximumsnelheid: 500 km/h Kruissnelheid: 450 km/h Maximum hoogte: 8.400 m Gebruikers Militaire gebruikers De luchtmacht van volgende landen maakt of maakte gebruik van een of meer An-24's. Civiele gebruikers Volgende luchtvaartmaatschappijen maken gebruik van een of meer An-24's. Cambodja PMTair President Airlines Royal Khmer Airlines Cuba Aero Caribbean (1) Cubana de Aviacion (2) Djibouti Daallo Airlines Kirgizië Kyrgyzstan (airline) Noord-Korea Air Koryo (8) Oekraïne Air Urga (10) ARP 410 Airlines (10) Ukraine National Airlines (12) Motor Sitsj Airlines (2) Pakistan Askari Aviation Rusland Aeroflot (6) Novosibirsk Air Enterprise (9) UT Air (17) Yakutia Airlines (17) Ongelukken en incidenten Op 11 juli 2011 kwamen vijf mensen om toen een Antonov-An-24 noodgedwongen een noodlanding moest maken op de rivier Ob in Siberië. Een van de motoren van het toestel was in brand gevlogen. Op 8 augustus 2011 gleed een Antonov An-24 van IrAero van de landingsbaan tijdens de landing op Ignatyevo Airport bij Blagoveshchensk. Het toestel gleed aan een bos in en raakte hierbij zwaar beschadigd. Vijftien inzittenden raakten gewond bij het ongeluk. Op 13 februari 2013 raakte een An-24 vlak voor de landing in Donetsk een weerstation en stortte neer. Vijf mensen vonden de dood. Op 24 juni 2023 werd een An-24 neergehaald nabij Voronezhj tijdens de Vermeende staatsgreep door de Wagnergroep. Op 24 juli 2025 verongelukte een An-24 die een vlucht uitvoerde van Blagoveshchensk naar Tynda in het oosten van Rusland, met 43 passagiers aan boord, waaronder 5 kinderen en 6 bemanningsleden. Het toestel verdween van de radar op ongeveer 16 km (10 mijl) van de bestemming. Kort daarna meldde het Russische ministerie van Noodsituaties dat een Russische burgerluchtvaarthelikopter het neergestorte vliegtuig met een brandende romp had gevonden. Niemand zou de ramp hebben overleefd. Externe links Foto's van An-24's op airliners.net
An-24

An-24 (ros. Ан-24) – wąskokadłubowy turbośmigłowy samolot pasażerski zaprojektowany w biurze konstrukcyjnym Olega Antonowa. Historia Prototyp oblatano w 1959 roku. Z ponad 1000 wyprodukowanych egzemplarzy ponad 880 pozostaje w użyciu głównie w państwach WNP i Afryce. Samolot zaprojektowano aby zastąpić samoloty Ił-14 o napędzie tłokowym, pracochłonnym w obsłudze. Samolot przystosowano do operowania z lotnisk o słabej infrastrukturze, zarówno jeśli chodzi o nawierzchnie lotniska, jak i o wyposażenie serwisowe. Produkcja odbywała się w zakładach w Kijowie (985 egzemplarzy), Ułan Ude (180 egzemplarzy) i Irkucku (197 egzemplarzy w wersji transportowej). W Chinach samoloty te są produkowane jako Xi’an Y-7. Wersje An-24: Wersja pierwotna z 44 miejscami pasażerskimi. An-24B: Wersja 50-osobowa An-24T: Wersja towarowa. An-24P: Wersja przystosowana do gaszenia pożarów. An-24V: 50-miejscowy samolot krótkodystansowy. An-24V seria II: wersja 50-miejscowa osobowo-towarowa. Samoloty An-24 w Polsce Samoloty tej serii latały w barwach PLL LOT i w Siłach Powietrznych Rzeczypospolitej Polskiej. Samolot tej serii (SP-LTF, należący do PLL LOT) rozbił się 2 kwietnia 1969 na północnym stoku Policy w Paśmie Babiogórskim, na terenie Skawicy, pociągając za sobą śmierć 53 osób (47 pasażerów i 6 członków załogi). Wcześniej tego samego roku doszło do rozbicia podobnego samolotu (SP-LTE Polskich Linii Lotniczych LOT, nr rejsu 149) podczas lądowania na lotnisku Wrocław-Strachowice. Do serii tej należał również samolot o nr rejestracyjnym SP-LTD Polskich Linii Lotniczych LOT, który rozbił się 2 listopada 1988 około 32 km od lotniska Rzeszów-Jasionka z 23 pasażerami i 6 członkami załogi na pokładzie, w wyniku czego zginęła jedna osoba. Katastrofa ta przyspieszyła wymianę floty PLL LOT na nowsze zachodnie konstrukcje (wiek rozbitego samolotu wynosił 22 lata). Samoloty serii An-24 zostały zastąpione włosko-francuskimi samolotami ATR, początkowo były to ATR-72, zaś w następnych latach mniejsze ATR-42. Galeria Zobacz też Fokker F27 An-26 Przypisy
Antonov An-24

O Antonov An-24 é uma aeronave bimotora desenvolvida na ex-União Soviética pelo escritório de projetos aeronáuticos Antonov. O projeto previa uma aeronave com capacidade de transportar cargas e passageiros entre localidades com aerodromos precários usando sua capacidade para pouso e decolagens de pistas curtas e não pavimentadas. Ver também Antonov An-26 Antonov An-30 Antonov An-32 Xian MA60 Xian Y-7 Referências
Antonov An-24

Antonov An-24 este un avion de transport bimotor turbopropulsor cu 44 de locuri. Este proiectat în anul 1957 de către Biroul de Proiectări Antonov, (Ucraina) și fabricat în Uniunea Sovietică între anii 1959-1979. Fiind exploatat atât de aviația civilă cât și de cea militară a peste 30 de țări, au fost construite în total 1367 de aeronave (inclusiv Xian Y7, fabricat în China). Există și versiunea cargo. În mai 2010, mai erau în serviciu 880 An-24, dintre care 292 în țările fostei Uniuni Sovietice și în Africa. Producția versiunii modernizate continuă încă în China și este fabricat sub licență de către o corporație chineză, sub denumirea Xian Y7 sau Xian Ma60, cel din urmă fiind echipat cu avionică și motorizare occidentală. În România România a avut în dotarea armatei și tarom 11 aparate. Note Vezi și Prăbușirea avionului Antonov An-24 din 2006 Legături externe Materiale media legate de Antonov An-24 la Wikimedia Commons
Antonov An-24

Antonov An-24 (ukrajinsko Антонов Ан-24) (NATO oznaka: Coke) je sovjetsko dvomotorno turbopropelersko transportno/potniško letalo, ki ga je izdeloval Antonov.. Prvič je poletel leta 1959. Zgradili so več kot 1300 letal, veliko od njih še vedno v uporabi. Načrtovan je bil kot zamenjava za batni Iljušin Il-14. Lahko operira s slabo pripravljenih in kratkih stez. Krilo je nameščeno visoko za zaščito krakov propelerja pred letečimi delci. Razmerje moč/teža letala je večje kot pri konkurentih letalih, kar mu daje boljše sposobnosti. AN-24 je znan kot trdoživo letalo, za delovanje potrebuje minimalno opremo. Letalo se uporablja za veliko drugih namenov, kot je izvidništvo, zračno fotografiranje, letalo za testiranje motorjev, taktičen vojaški transport in drugo. Glavna prizvodna linija je bila v tovarni Kiev-Svjatošino (zdaj "Aviant"), ki je zgradila 985 letal, 180 letal je bilo zgrajenih v Ulan Ude in 197 An-24T v Irkutsk. Proizvodnja v Sovjetsi zvezi se je končala leta 1978. Licenčna proizvodnja modificiranih različic se nadaljuje na Kitajskem pri podjetju Xi'an Aircraft Industrial Corporation. Kitajska letala imajo oznako Xian Yunshuji Y7. Xian je načrtoval tudi veliko letal na bazi Y7, kot so Šjan MA60, Šjan MA600 in Šjan MA700. Slednja letala uporabljajo zahodne Pratt & Whitney Canada PW127 turbopropelerske motorje in zahodno avioniko. Tehnične specifikacije Posadka: 4 Število potnikov: 50 Dolžina: 23,53 m (77 ft 3 in) Razpon kril: 29,2 m (95 ft 1 in) Višina: 8,32 m (27 ft 4 in) Površina krila: 74,97 m2 (807 ft2) Prazna teža: 13 300 kg (29 321 lb) Gros teža: 21 000 kg (46 300 lb) Motorji: 2 × Ivčenko AI-24A Turboprop, 1 902 kW (2 550 KM) vsak Potovalna hitrost: 450 km/h (280 mph) Dolet: 2 761 km (1 716 milj) Višina leta (servisna): 8 400 m (27 560 ft) Glej tudi Antonov An-26 Antonov An-30 Antonov An-32 Xian Y-7 Šjan MA60 Antonov An-140 Fokker F27 Fokker F50 Hawker Siddeley HS 748 Handley Page Dart Herald Sklici in reference Zunanje povezave Airliners.net
Antonov An-24

Antonov An-24 är ett flygplan som tillhör familjen An-26, An-30 och An-32. Flygplanet drivs med två stycken Ivtjenko/Progress turbopropmotorer på vardera 1887 kW kopplade till fyrbladiga propellrar med justerbar propellerbladvinkel (constant speed/variable pitch-propeller). An-24 flögs för första gången år 1959 och har tillverkats i 1332 exemplar hittills och tar maximalt 52 passagerare. Idag produceras endast planet av tillverkaren Xian aircraft i Kina, och då under namnet Xian Y-7. Rysslands president Dmitrij Medvedev manade till skrotning av denna flygplanstyp under 2011. Detta efter att ett flygplan av denna typ havererade i floden Ob i Sibirien den 11 juli 2011 och orsakade minst sex stycken dödsfall. Flygbolag Angara Externa länkar Airliners.net - Bilder på detta flygplan Wikimedia Commons har media som rör Antonov An-24.
Воронеж

Воро̀неж (на руски: Воронеж) е град в Централна Русия, административен център на Воронежка област. Населението му достига 1 млн. жители на 17 декември 2012 г.). География Градът е разположен близо до границата с Украйна на река Воронеж, на 12 km от нейното вливане в р. Дон. По данни от Воронежстат (областната статистическа служба) населението на града е 1 057 681 души към 1 януари 2021 г. Воронеж образува агломерация с численост над 1,3 млн. души. История Селището е основано през 1585 г. от цар Фьодор I като гранична крепост. В началото на XVIII век градът става основна база на руската експанзия към долното течение на Дон. Той е център последователно на Първата Воронежка губерния (1725 – 1779), Воронежкото наместничество (1779 – 1796), Втората Воронежка губерния (1796 – 1928), Централно-черноземна област (1928 – 1934) и днешната Воронежка област. Личности Родени Иван Бунин, писател Алексей Колцов, поет Иван Никитин, поет Самуил Маршак, писател Юрий Шишкин, футболист Юрий Клинских, певец Международни отношения Източници Външни препратки Сайт на администрацията на град Воронеж Карта на Воронеж (azimutv.ru) Карта Воронеж (www.okarta.ru/vrn/) Архив на оригинала от 2008-05-30 в Wayback Machine. Градски портал
Vorónej

Vorónej (en rus: Воро́неж) és una ciutat, capital de l'óblast de Vorónej, a Rússia. Està a la vora del riu Vorónej a 12 km de la seva confluència amb el riu Don. Es divideix en sis districtes: Komintérnovski, Léninski, Levoberejni, Sovetski, Tsentralni, i Jeleznodorojni. Durant el 24 de juny de 2023, la ciutat va ser controlada per l'organització paramilitar de Wagner. Història El riu Vorónej és citat en el Codi Hypatià de 1177, però ja en el Paleolític el lloc era habitat. La ciutat actual va ser fundada el 1585 o 1586 pel tsar Fiódor I com un fort de protecció contra els tàtars. Al segle xix s'hi desenvolupà una indústria agroalimentària. Durant la Segona Guerra Mundial va ser l'escenari de forts combats entre soviètics i tropes de l'Eix. Ciutats agermanades Brno, República Txeca Landkreis Wesermarsch, Alemanya Charlotte, Estats Units Txungking, Xina Sliven (Bulgària) Lleó, Espanya Hómiel, Belarús Fills il·lustres Aleksei Koltsov (1809–1842), poeta rus famós sobretot per les seves cançons; Ivan Nikitin (1824–1861), poeta rus; Ivan Bunin (1870–1953), escriptor, Premi Nobel de Literatura de l'any 1933; Samuïl Marxak (1887–1964), escriptor, traductor i poeta infantil rus i soviètic; Georgiĭ Krutikov (1899–1958), arquitecte i artista constructivista rus; Andrei Platónov (1899–1951), escriptor soviètic; Anatoli Fediukin (1952–2020), jugador d'handbol rus; Irina Makogónova (1959), jugadora de voleibol russa; Ielena Davídova (1961), gimnasta russa; Ielena Fanàilova (1962), poetessa, traductora i periodista soviètica i russa; Aleksandr Litvinenko (1962–2006), espia rus, coronel del KGB; Dmitri Saütin (1974), saltador rus; Eduard Vorgànov (1982), ciclista rus; Dmitri Kozontxuk (1984), ciclista rus; Aleksandr Khatúntsev (1985), ciclista rus; Dmitri Kossiakov (1986), ciclista rus; Roman Xixkin (1987), futbolista rus; Anguelina Mélnikova (2000), gimnasta artística russa. Vegeu també Incident OVNI de Vorónej Referències Enllaços externs Voronezh City Аdvertising (rus) Voronezh News (rus) Big Voronezh forum "U Antona" (rus) Voronezh city churches (anglès)