NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кавельщино

Каве́льщино — село в Бельском районе Тверской области. Центр Кавельщинского сельского поселения. Находится в 12 километрах к юго-востоку от районного центра города Белый. Протянулось на 4 км вдоль дороги «Белый—Комары», по берегу реки Начи. Население по переписи 2002 года — 398 человек, 173 мужчины, 225 женщин. В селе 7 улиц. История В середине XIX-начале XX века село Ковельщина относилось к Комаровской волости Бельского уезда Смоленской губернии, здесь имение помещика Д. Н. Синягина, который содержал фабрику по производству сукна, кирпичный завод, мельницу. В 1900 в Кавельщине — 7 дворов, 34 жителя, земская школа, мелочная лавка, в 1923 — 7 дворов, 36 жителей, создан колхоз «Коммунар». В 1940 году село — центр Кавельщинского сельсовета Бельского района Смоленской области. В годы Великой Отечественной войны в районе Кавельщино сражались воины 6-го сибирского добровольческого корпуса. В селе братская могила воинов Красной Армии. С 1957 года Кавельщинский сельсовет Бельского района в Калининской области. В 1960 образован совхоз «Кавельщинский». К селу были присоединены соседние деревни Шамилово, Шавырдино, Босино. В 1997 году — 199 хозяйств, 454 жителя. Центральная усадьба СПК «Кавельщино», неполная средняя школа, детсад, дом народного творчества, больница, сбербанк, отделение связи, магазин. Население Воинское захоронение Количество захороненных: 628, известных 616, неизвестных 12. Первые захоронения произведены в феврале 1942 года. После освобождения района были проведены перезахоронения из одиночных могил, расположенных на территории Кавельщинского сельского Совета. Памятник установлен летом 1954 года. Мемориальные плиты с именами погибших установлены в августе 1979 года.. По другим данным в братской могиле покоятся 744 человека. На плитах высечены фамилии 704 захороненных бойцов. Примечания Ссылки Электронный энциклопедический справочник «Тверская область» Архивная копия от 5 марта 2016 на Wayback Machine
Каданок

Каданок — посёлок в городском округе Луховицы Московской области России, до 2017 года входил в состав городского поселения Белоомут Луховицкого района. Расположен в 6 км севернее центра рабочего посёлка Белоомут и 20 км северо-восточнее окружного центра — города Луховицы. В посёлке две улицы — Зелёная и Центральная. В Каданке действует торфодобывающее предприятие, возникшее ещё в XIX веке. Действовал также торфобрикетный завод, ныне закрытый из-за истощения запасов торфа. Завод обслуживался узкоколейной железной дорогой, которая в настоящее почти полностью разобрана. Посёлок серьёзно пострадал от лесного пожара 29 июля 2010 года. Сгорело 12 домов, 31 из 56 жителей был эвакуирован. Примечания
Казановка (посёлок, Кимовский район)

Казановка — посёлок (в 1938—2005 гг. — посёлок городского типа) в Кимовском районе Тульской области России. В рамках административно-территориального устройства образует Казановский сельский округ Кимовского района, в рамках организации местного самоуправления входит в сельское поселение Епифанское. География Расположен примерно в 24 км к югу от города Кимовска. Восточнее посёлка протекает река Казановка. Население Численность населенияГод0100020003000400050006000193019401950196019701980199020002010Казановка (посёлок, Кимовский район)Статистика населения.mw-chart-975383b23ef2dd6294c20f95ef6bf3c6de0ccc2e1a8dc7b1d225deb3f13e2220f4ebce320305c72903f741e82fb65b27269a48485ad7d40ce7f6f52fb93fcd97__zr180998-cls-936824:hover{pointer-events:none}.mw-chart-975383b23ef2dd6294c20f95ef6bf3c6de0ccc2e1a8dc7b1d225deb3f13e2220f4ebce320305c72903f741e82fb65b27269a48485ad7d40ce7f6f52fb93fcd97__zr180998-cls-936825:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-975383b23ef2dd6294c20f95ef6bf3c6de0ccc2e1a8dc7b1d225deb3f13e2220f4ebce320305c72903f741e82fb65b27269a48485ad7d40ce7f6f52fb93fcd97__zr180998-cls-936826:hover{cursor:pointer}.mw-chart-975383b23ef2dd6294c20f95ef6bf3c6de0ccc2e1a8dc7b1d225deb3f13e2220f4ebce320305c72903f741e82fb65b27269a48485ad7d40ce7f6f52fb93fcd97__zr180998-cls-936827:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-975383b23ef2dd6294c20f95ef6bf3c6de0ccc2e1a8dc7b1d225deb3f13e2220f4ebce320305c72903f741e82fb65b27269a48485ad7d40ce7f6f52fb93fcd97__zr180998-cls-936828:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} История В 1938 году Казановка стала рабочим посёлком (посёлком городского типа). В советское время в рабочем посёлке имелось производство игрушек. В 2005 году преобразован в сельский населённый пункт как посёлок. Примечания Ссылки История посёлка
Церковь Казанской иконы Божией Матери (Суздаль)

Церковь Казанской иконы Божией Матери, или Казанская церковь — зимняя церковь на Торговой площади Суздаля рядом с Торговыми рядами, построенная в 1739 году. В нескольких десятках метров от неё расположена парная летняя Воскресенская церковь (1720). Казанская церковь была пристроена к Воскресенской и многократно перестраивалась. К двухклетному невысокому каменному храму с глубокой апсидой с восточной стороны примыкает небольшой придел. Храм и придел увенчаны небольшими луковичными главками на невысоких барабанах. Церковь интересна кружевным металлическим гребнем на коньке крыши. Обращает на себя внимание продуманное разнообразие форм покрытий алтарных апсид ансамбля Казанской и Воскресенской церквей: прямой скат апсиды Воскресенской церкви удачно дополняется изогнутым фигурным покрытием апсиды Казанской церкви и сферическим покрытием придела. В храме находятся мощи святителей Иоанна и Феодора Суздальских. Кроме того, по предположениям местных краеведов, в здании Казанской церкви мог быть похоронен ключарь Рождественского монастыря Анания Фёдоров, написавший в 1770-х годах «Историческое собрание о богоспасаемом граде Суждале». В 2019-2021 года храм был полностью отреставрирован и заново расписан на пожертвования благотворителя Александра Геннадьевича Шишкина. 1 мая 2022 года митрополит Владимирский и Суздальский Тихон (Емельянов) возглавил чин великого освящения храма Примечания Источники Суздаль. Воскресенская и Казанская церкви Ссылки Круговая панорама Воскресенской и Казанской церквей
Казилово

Казилово — деревня в Холм-Жирковском районе Смоленской области России. Входит в состав Холм-Жирковского городского поселения. Население — 7 жителей (2007 год). Расположена в северной части области в 5 км к юго-западу от Холм-Жирковского, в 33 км севернее автодороги М1 «Беларусь», на берегу реки Любастинка. В 7 км юго-западнее деревни расположена железнодорожная станция Игоревская на линии Дурово — Владимирский Тупик. История В годы Великой Отечественной войны деревня была оккупирована гитлеровскими войсками в октябре 1941 года, освобождена в марте 1943 года. Примечания
Kazimirowo (obwód smoleński)

Kazimirowo (ros. Казимирово) – wieś (ros. деревня, trb. dieriewnia) w zachodniej Rosji, w osiedlu wiejskim Lubawiczskoje rejonu rudniańskiego w obwodzie smoleńskim. Geografia Miejscowość położona jest nad Bierieziną, 12 km od granicy z Białorusią, 14,5 km od najbliższego przystanku kolejowego (481 km), 13 km od drogi magistralnej M1 «Białoruś», przy drodze regionalnej 66N-1614 (66N-1608 / Centnierowka – Kazimirowo – Szyłowo), 13 km od drogi federalnej R120 (Orzeł – Briańsk – Smoleńsk – granica z Białorusią), 9,5 km od centrum administracyjnego osiedla wiejskiego (Lubawiczi), 15 km od centrum administracyjnego rejonu (Rudnia), 60,5 km od Smoleńska. W granicach miejscowości znajdują się ulice: Bieriozowaja, Centralnaja, Centralnyj pierieułok, imieni M. A. Jegorowa, Klenowaja, Ługowaja, Sadowaja, Wostocznaja, Zariecznaja. Demografia W 2010 r. miejscowość zamieszkiwało 545 osób. Historia W czasie II wojny światowej od lipca 1941 roku wieś była okupowana przez hitlerowców. Wyzwolenie nastąpiło w październiku 1943 roku. Uchwałą z dnia 20 grudnia 2018 roku w skład jednostki administracyjnej Lubawiczskoje weszły wszystkie miejscowości zlikwidowanego osiedla wiejskiego Kazimirowskoje (w tym Kazimirowo – siedziba tegoż). Przypisy
Казимирово (Смоленская область)

Казимирово — деревня в Смоленской области России, в Руднянском районе. Расположена в западной части области в 15 км к югу от Рудни, в 13 км севернее автомагистрали М1 «Беларусь» на правом берегу реки Березина. Население — 521 житель (2007 год). Административный центр Казимировского сельского поселения. Экономика Средняя школа, дом культуры. Ссылки Сведения на сайте областной администрации
Какузево

Какузево — деревня в Раменском районе Московской области, входит в Чулковское сельское поселение, расположена в 4 км от впадения реки Пахры в реку Москву. Население — 89 чел. (2010). Другие названия этой деревни в прошлом: Какузева и Кукузева. Упоминается впервые в 1632 году, когда она была вместе с селом Еганово (Яганово) и деревней Бисерина пожалована по указу царя и великого князя Михаила Федоровича Романова в вотчину Знаменского монастыря. В 1646 году в селе Яганово с деревнями Какузево и Бисерина — вотчинах Знаменского монастыря числилось 46 дворов. В 1704 году уже 78 дворов. В XVIII веке владения Знаменского монастыря передаются в распоряжение Коллегии экономии. Именно за этим ведомством Какузево числится в результатах Генерального межевания земель Московской губернии 1770 года. К тому времени в деревне жили 58 человек. В 1764 году в деревне насчитывалось 26 дворов, в 1852 году — 45 дворов, в 1878 году — 35 дворов, в 1924 году — 37 домов, в 1993 году — 25 домов. В 1858 году в Какузево родился видный общественный деятель, старообрядческий начётчик Михаил Иванович Бриллиантов, принадлежавший к белокриницкому согласию, он был одним из инициаторов сбора 50 тысяч подписей за легализацию положения старообрядческих общин в Российской империи. Население Примечания Литература Аверьянова М. Г. Край Раменский: Очерки краеведа. — М.: Энциклопедия российских деревень, 1995. — 592 с. — (Энциклопедия сёл и деревень Подмосковья). — ISBN 5-88367-003-2. Ссылки Информация о деревне Какузево на сайте деревни Титово Деревня Какузево
Калаис (село)

Калаи́с — село в Кирсановском районе Тамбовской области, административный центр Калаисского сельсовета. Расположено в 8 км к юго-западу от районного центра, при впадении реки Калаис в Ворону. Население — 1180 человек. История Село начало своё существование с начала XVIII века и в основе населения были однодворцы. Первые упоминания можно найти в окладных епархиальных книгах: «Часовня Николая Чудотворца в Тамбовском уезде в новоселебном сельце Калаисе. У той часовни двор попа Ивана… Да в приходе к той часовне в том селе жителей шестьдесят девять дворов Тамбовских детей боярских… А поп Иван в новоселебное село Калаис пришёл жить и мирские требы стал управлять в июне месяце нынешнего 706 году». По данным повторной переписи населения «в стане за большим заповедным лесом Тамбовского уезда» было 88 дворов детей бояр. Примечания
Калініно (селище, Воронезька область)

Калініно (рос. Калинино) — село, підпорядковане місту Борисоглєбську Воронезької області Російської Федерації. Населення становить 628 осіб. Входить до складу муніципального утворення Борисоглєбський міський округ. Історія Населений пункт розташований у межах суцільної української етнічної території, частини Східної Слобожанщини. До Перших визвольних змагань належав до Воронезької губернії. Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Борисоглєбський міський округ. Населення Примітки
Калініно (село, Воронезька область)

Калініно (рос. Калинино) — село, підпорядковане місту Борисоглєбську Воронезької області Російської Федерації. Населення становить 132 особи. Входить до складу муніципального утворення Борисоглєбський міський округ. Історія Населений пункт розташований у межах суцільної української етнічної території, частини Східної Слобожанщини. До Перших визвольних змагань належав до Воронезької губернії. Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Борисоглєбський міський округ. Населення Примітки
Калиновка (Московская область)

Калиновка — деревня в Ленинском городском округе Московской области России. Расположение Деревня Калиновка находится примерно в 4 км к юго-востоку от центра города Видное. Западнее деревни проходит автодорога М4 «Дон», рядом с которой находится платформа Калинина Павелецкого направления МЖД. Вблизи деревни река Купелинка впадает в Битцу. В деревне Калиновка есть средняя школа. История В XVII веке деревня Калиновка числилась во владениях государя. В 1706 году по указу Петра I деревня Калиновка вместе с рядом других населённых пунктов была пожалована Александру Даниловичу Меньшикову. В XIX веке деревня Калиновка входила в состав Сухановской волости Подольского уезда. В 1899 году в деревне проживало 293 человека. В деревне было две текстильные фабрики. До 2006 года деревня входила в Горкинский сельский округ Ленинского района, а с 2006 до 2019 года в рамках организации местного самоуправления входила в городское поселение Горки Ленинские Ленинского муниципального района. С 2019 года входит в Ленинский городской округ. Население Численность населенияГод400500600700800900100020012004200720102013201620192022Калиновка (Московская область)Статистика населения.mw-chart-bebb6ec2ca059ea7807d91a01e805ba91a332b6ee2efaade13f92ec1766f42f51c73d7a2b8bb921a19dc667c047791af5c5009f54ad271ffa4f0623788e05c36__zr181048-cls-937090:hover{pointer-events:none}.mw-chart-bebb6ec2ca059ea7807d91a01e805ba91a332b6ee2efaade13f92ec1766f42f51c73d7a2b8bb921a19dc667c047791af5c5009f54ad271ffa4f0623788e05c36__zr181048-cls-937091:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-bebb6ec2ca059ea7807d91a01e805ba91a332b6ee2efaade13f92ec1766f42f51c73d7a2b8bb921a19dc667c047791af5c5009f54ad271ffa4f0623788e05c36__zr181048-cls-937092:hover{cursor:pointer}.mw-chart-bebb6ec2ca059ea7807d91a01e805ba91a332b6ee2efaade13f92ec1766f42f51c73d7a2b8bb921a19dc667c047791af5c5009f54ad271ffa4f0623788e05c36__zr181048-cls-937093:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-bebb6ec2ca059ea7807d91a01e805ba91a332b6ee2efaade13f92ec1766f42f51c73d7a2b8bb921a19dc667c047791af5c5009f54ad271ffa4f0623788e05c36__zr181048-cls-937094:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Согласно Всероссийской переписи, в 2002 году в деревне проживало 414 человек (181 мужчина и 233 женщины). По данным на 2005 год в деревне проживало 420 человек. Примечания
Калиновка (Ленінський міський округ)

Кали́новка (рос. Калиновка) — присілок у складі Ленінського міського округу Московської області, Росія. Населення Населення — 537 осіб (2010; 414 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 90 % Джерела Аркуш карти N-37-16 Подольск. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1982 р. Видання 1987 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]
Cimetière Kalitnikovskoïé

Le cimetière Kalitnikovskoïé (Калитниковское кладбище) est un cimetière situé à Moscou dans le district central. La station de métro la plus proche est Volgogradski prospekt. Histoire Ce cimetière a été ouvert en 1771 en dehors de la ville après une épidémie de peste, lorsque tous les cimetières à l'intérieur de la ville ont été interdits. L'administration ouvre alors de nouveaux cimetières, comme le cimetière Rogojskoïe, le cimetière de la Présentation, le cimetière Vagankovo et celui-ci. Il s'étend aujourd'hui sur environ 19 hectares. L'on construit au début une église de bois, puis en pierre, dédiée à l'icône de la Mère de Dieu « Consolatrice des affligés ». Elle est construite en style néoclassique selon les plans de l'architecte Nikolaï Kozlovski entre 1834 et 1836, puis réaménagée en 1881 par Viktor Veriguine. L'intérieur, dont l'iconostase, est refait dans les années 1890 par Ivan Barioutine. les murs entourant le cimetière sont l'œuvre de l'architecte Nikolaï Markov. Avant la révolution russe on y enterrait surtout des commerçant et des artisans issus de la classe paysanne; mais quelques membres de l'intelligentsia russe y sont aussi inhumés. Selon différentes versions, son nom proviendrait du lieu-dit de « Kalitniki », donné par le prince Ivan Kalita au palais de Kroutitsi. Cependant, il n'y a pas de village de ce nom appartenant à Kalita et aucun document ne le mentionne du XVe au XVIIe siècle. On rencontre ce nom pour la première fois dans un plan de 1688 où l'on montre la petite rivière Kalitenka ou ruisseau Kalitnikovski. la forme de ce nom laisse supposer qu'à Kalitniki vivaient des kalitniki, c'est-à-dire en russe des artisans fabriquant des sacs de cuir et des bourses de cuir (kaliti). Personnalités inhumées Anatoli Akimov (1947-2002), champion olympique de water-polo Robert Falk (1886-1958), peintre Afanassi Grigoriev (1782-1868), architecte Pavel Ovtchinnikov (1830-1888), orfèvre Evgueni Ratchev (1906-1997), peintre et sculpteur Willi Tokarev (1934-2019), poète et chanteur Evdokia Tourtchaninova (1870-1963), actrice Alexandre Vvedenski (1889-1946), chef d'une branche religieuse soumise aux communistes Elizaveta Zaroubina (Esther Rosenzweig) (1900-1987), espionne soviétique Références Bibliographie (ru) Encyclopédie «Moscou», 1980, 1997 Liens externes (ru) Le cimetière Kalitnikikovskoïé, photos sur Russian Necropolis Gallery Portail de la mort Portail de Moscou
Калитниківський цвинтар

Кали́тниківський цви́нтар, Кали́тниківське кладови́ще (рос. Калитниковское кладбище) — некрополь на південному сході Москви у Таганському районі Центрального адміністративного округу. Найближча станція метро — «Волгоградський проспект». Поховання здійснюються в родинні та сімейні могили урною. Нових поховань (в землю, колумбарій) немає. Історія цвинтаря Калитниківський цвинтар засновано у 1771 році за межами міста. У 1771 році, після епідемії чуми, всі поховання в межах міста були заборонені, і за Камер-Колезьким валом були засновані нові цвинтарі, з них зараз збереглися Рогозький, Введенський, Ваганьковський та Калитниківський. У січні 1773 року на цвинтарі була збудована перша дерев'яна церква, яка згоріла. Нова, з боковим вівтарем Боголюбської Богоматері, була побудована в 1780 році. Ці цвинтарні церкви були дерев'яними. Існуюча кам'яна церква Ікони Божої Матері «Всіх скорботних Радість» була зведена за проектом архітектора Миколи Козловського у 1834-1838 роках, була перебудована в 1881 році архітектором В. І. Верігіним. У 1890-і роки оздоблення інтер'єру церкви (ризниця, іконостас) здійснені архітектором Іваном Барютіним. Огорожа цвинтаря споруджена за проектом архітектора Миколи Маркова. До 1917 року на цвинтарі ховали в основному торгових людей та селян, а також окремих представників російської інтелігенції. Назва походить від місцевості Калитники́. Згідно з поширеною легендою, князь Іван Калита заповів Крутицькому подвір'ю. Проте, в духівницях князя місцевості з такою назвою не зустрічається. Вперше ця назва зустрічається на плані 1688 року, де показана річка Калитенка, вона ж — Калитниківський струмок. Форма назви дозволяє припускати, що вона пішла від слова «калитники» — майстри, які робили шкіряні торбинки та калити (гаманці). Нині цвинтар розділений на дві частини яром, складається з 30 ділянок і має площу 16,2 га. Відомі особи, поховані на Калитниківському цвинтарі Горська Наталя Олександрівна — радянський та російський історик, доктор історичних наук (1978). Закорко Микола Тихонович — радянський діяч, залізничник, генерал-директор руху 2-го рангу, Герой Соціалістичної Праці. Начальник Сталінської залізниці та Південно-Східної залізниці. Кошель Степан Миколайович — майор радянської армії, Герой Радянського Союзу (1944 р.). Любешкін Петро Володимирович — російський радянський актор. Мар'єнко Віктор Семенович — радянський футболіст, тренер. Майстер спорту СРСР (1959). Заслужений тренер РРФСР (1963). Мілес Золтан Золтанович — радянський футболіст, воротар. Майстер спорту СРСР. Федоров Володимир Дмитрович — учасник німецько-радянської війни, Герой Радянського Союзу (1945). Рачов Євген Михайлович -радянський художник Графік роботи Цвинтар відкритий щодня: Влітку — з травня по вересень — з 9:00 до 19:00 години, Взимку — з жовтня по квітень — з 9:00 до 17:00 години. Поховання можуть бути зроблені щодня з 9 до 19 години. Примітки Посилання Міська ритуальна служба з питань похоронної справи. Калитниківський цвинтар [Архівовано 15 травня 2017 у Wayback Machine.] (рос.) Калитниківський цвинтар [Архівовано 25 липня 2017 у Wayback Machine.] на Russian Necropolis Gallery (рос.)
Калошино (Старицький район)

Калошино (рос. Калошино) — присілок в Старицькому районі Тверської області Російської Федерації. Населення становить 1 особу. Входить до складу муніципального утворення Ново-Ямське сільське поселення. Історія Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Ново-Ямське сільське поселення. Раніше населений пункт належав до Ново-Ямського сільського округу. Населення Примітки
Калузька духовна семінарія

Калузька православна духовна семінарія — вищий духовний навчальний заклад Калузької і Борівської єпархії Відомства православного сповідання Російської імперії. Історія Створена 1775 року, до дня відвідин Калуги Катериною II, яку супроводжував архієпископ Московський Платон Левшин. Калузьке духовне училище відразу перейменували на семінарію. Офіційне відкриття в Лаврентієвському монастирі — 1776. Найкращих з учнів переводили до Московської духовної академії. 1800 року відкриті риторичний і філософський класи, в 1802 — богословський. Під час війни 1812 семінарія була евакуйована до Орла, а в її будівлі розміщувався військовий лазарет. 2 грудня 1917 року комуністи закрили семінарію, а майно привласнили. У 1992 році стараннями архієпископа Климента (Капаліна) в Калузі було відкрито духовне училище. Викладацький склад був сформований з духівництва єпархії. Програма навчання складена за зразком московських духовних шкіл, курс навчання — 3 роки. У 1996 році училище перетворено в семінарію, з переходом на чотирирічний курс навчання. Навчальні програми орієнтовані на курс Московської духовної семінарії. У 2000 році був здійснений перехід до п'ятирічного курсу навчання. Ректори Іона Василевський (1808—1810) Феофілакт (Ширяєв) (1814—1821) Венедикт (Григорович) (вересень 1821 — 31 серпня 1829) Володимир (Алявдін) (25 вересня 1829 — 5 грудня 1834) Ізраїль (Лукін) (10 лютого 1834 -?) Феофілакт (Губін) (3 травня 1850—1857) Агапіт (Лопатін) (1858—1860) Герасим (Добросєрдов) (12 березня 1860—1863) Асінкріт (Верещагін), архімандрит (08.03.1863 — 1870) Йосип (Баженов) (10 липня 1870—1873) Мисаїл (Крилов) (9 квітня 1878—1879) І. Д. Авраамій (Летницький) (23 жовтня 1879—1880) Олександр (Трапіцин) (1901—1904) Посилання http://eparhia-kaluga.ru/duhovnaja-seminarija/istorija-seminarii.html [Архівовано 9 лютого 2016 у Wayback Machine.] http://www.eparhia-kaluga.ru/duhovnaja-seminarija.html [Архівовано 9 лютого 2016 у Wayback Machine.] http://www.petergen.com/bovkalo/duhov/kalugasem.html [Архівовано 2 березня 2016 у Wayback Machine.] Семінарія Калузька духовна на сайті «Русское православие»(рос.)