NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cemitério de Kuntsevo

O Cemitério de Kuntsevo (em russo: Ку́нцевское кла́дбище, Kúntsevkoye kládbishche) é um cemitério em Kuntsevo, Moscou. O cemitério é administrado como parte do complexo do Cemitério Novodevichy. Sepultamentos Anatoly Rybakov Geórgiy Malenkov, Primeiro-ministro da União Soviética Leonid Gaidai Valeri Kharlamov Nadezhda Mandelstam Mark Naimark, matemático soviético Mamuka Kikaleishvili Larisa Shepitko Lyubov Sokolova Ramón Mercader, assassino de Leon Trótski Varlam Shalamov, poeta e escritor russo, sobrevivente do Gulag Kim Philby, agente duplo inglês-soviético Paul Tatum, empresário de hoteis estadunidense Iskhak Razzakov, lider do Partido Comunista da República Socialista Soviética Quirguiz, trasladado para o Cemitério Ala-Archa, Bishkek em 2000 Tankho Israilov, dançarino, coreógrafo, Artista do Povo da URSS Trofim Lysenko Vsevolod Bobrov, Glenn Michael Souther (também conhecido como Mikhail Yevgenyevich Orlov), espião na Marinha dos Estados Unidos que desertou a União Soviética Morris Cohen, espião Lona Cohen, mulher de Morris Cohen, espiã Kirill Yevstigneyev, major general Yury Trifonov Andrei Chabanenko, oficial naval soviético Nikolai Vinogradov, oficial naval soviético Yuri Vizbor Leonid Lubennikov, primeiro secretário do Partido Comunista da República Socialista Soviética Carelo-Finlandesa Referências
Кунцевський цвинтар

Ку́нцевський цвинтар (рос. Кунцевское кладбище) — один зі старих некрополів Москви, розташований на заході столиці, у Можайському районі Західного адміністративного округу Москви, за адресою: вулиця Рябинова, 20. Є філією Новодівочого цвинтаря. Поділяється на Старе і Нове Площа становить близько 13 га. Цвинтар виник наприкінці XVII століття, як некрополь села Спаського на Сетуні і до 1920-х років XX століття мало назву Сетуньським. На його території розташований Храм Спаса Нерукотворного Образу на Сетуні. Відомі особистості, які поховані на цвинтарі Авдєєв Михайло Васильович — генерал-майор авіації, Герой Радянського Союзу Андрющенко Володимир Кузьмович — Герой Радянського Союзу Арбузов Олексій Миколайович — російський радянський драматург, режисер, актор. Арнштам Лев Оскарович — радянський режисер, сценарист, художній керівник фільмів Асадов Едуард Аркадійович — поет Бисті (Бісті) Дмитро Спиридонович — художник-графік Браунштейн Олександр Овсійович — український та російський біохімік, академік АН СРСР та АМН СРСР Бубеннов Михайло Семенович — російський письменник Олександр Вокач — актор Гайдай Леонід Іович — режисер Гуляєв Володимир Леонідович (1924—1997) — радянський і російський актор, Заслужений артист РРФСР (1976) Дворжецький Владислав Вацлавович — актор Жарковський Євген Еммануїлович — радянський композитор Ліфшиць Ілля Михайлович (31 грудня 1916 (13 січня 1917), Харків — †23 жовтня 1982, Москва) — радянський фізик-теоретик, автор фундаментальних праць з фізики твердого тіла, фізики низьких температур, квантової механіки і квантової статистики (СРСР). Академік АН СРСР (1970) та АН УРСР (1967) Трохим Лисенко Георгій Маленков — радянський державний і партійний діяч Марцинкевич Максим Сергійович — громадський діяч Рамон Меркадер — вбивця Льва Троцького Мандельштам Надія Яківна — письменниця, дружина Осипа Мандельштама Мордюкова Нонна Вікторівна — акторка Ілля Набатов — актор Носов Микола Миколайович — письменник Павлов Віктор Павлович — актор Птичкін Євген Миколайович — композитор Стадничук Микола Михайлович — Герой Радянського Союзу Стриженов Гліб Олександрович — актор театру та кіно Кім Філбі — розвідник Харламов Валерій Борисович (1948—1981) — радянський хокеїст Чаковський Олександр Борисович (1913—1994) — радянський письменник Чулюкін Юрій Степанович (1929—1987) — режисер Шепітько Лариса Юхимівна — кінорежисер Щипачов Степан Петрович (1899—1979) — російський поет Примітки Джерела Перелік похованих на Кунцевському цвинтарі. (рос.) Найбільші цвинтарі Москви. [Архівовано 30 квітня 2012 у Wayback Machine.] (рос.) Могили відомих осіб. (рос.)
Epifaniekathedraal (Noginsk)

De Theofaniekathedraal (Russisch: Богоявленский собор) of Kathedraal van de Verschijning van de Heer is een Russisch-orthodoxe kathedraal in de Russische stad Noginsk. Geschiedenis Een eerste vermelding van een kerk op dezelfde plaats in het toenmalige dorp Rogosj dateert van 1628. Het betrof een kerk gewijd aan de Heilige Nicolaas. In de jaren 1755-1767 werd een nieuwe kerk gebouwd van steen ter ere van de Epifanie. Een nieuwe, grotere koepelkerk in de stijl van laat-classicisme werd in de jaren 1869-1876 gebouwd. In dezelfde periode (1873) werd de kerk verheven tot kathedraal. De klokkentoren dateert uit 1884-1885. Sovjet-periode Opmerkelijk is dat er nog in 1924 herstelwerkzaamheden aan de kathedraal werden verricht. Maar de kerk ontkwam daarmee niet aan het lot van de meeste andere kerken in Rusland. In 1938 werd de kathedraal gesloten. Ook de geestelijkheid van de kerk werd zwaar getroffen. Priester Nikolai Speranski werd in 1931 gearresteerd en gedeporteerd. Na zijn terugkeer werd de priester in 1937 opnieuw gearresteerd en vervolgens geëxecuteerd in Boetovo. Eenzelfde lot trof ook aartspriester Sergei Makhaev en priester Andreev Nicolai en een aantal actief bij de kerk betrokken parochianen. Vanaf 1940 werd het gebouw in gebruik genomen voor de fabricage van chemische stoffen. Een poging van het Uitvoerend Comité van Noginsk in 1953 om de kerk gedeeltelijk en de klokkentoren te slopen wist men te verhinderen. Heropening In 1989 vond teruggave van kathedraal aan de Russisch-orthodoxe Kerk plaats. Echter in de jaren 1993-1997 kreeg een afscheidingsbeweging de kerk in handen. Uiteindelijk keerde de kathedraal in de herfst van 1997 terug naar de Russisch-orthodoxe kerk. Externe links (ru) De kathedraal op temples.ru (ru) officiële website van de kathedraal
Sobór Objawienia Pańskiego w Nogińsku

Sobór Objawienia Pańskiego – prawosławny sobór w Nogińsku, należący do dekanatu bogorodskiego eparchii bałaszyskiej Rosyjskiego Kościoła Prawosławnego. Sobór wznosi się na miejscu cerkwi św. Mikołaja, wzniesionej najpóźniej w XVII stuleciu. Na jej miejscu w latach 1755–1767 ze środków zgromadzonych przez miejscowych wiernych została wzniesiona znacznie obszerniejsza świątynia. Od początku funkcjonowały w niej ołtarze Objawienia Pańskiego i św. Mikołaja. W latach 1822–1824 obiekt został powiększony o obszerny przedsionek, do którego przylegały ołtarze Opieki Matki Bożej i św. Mikołaja; pierwszy z wymienionych ołtarzy miał upamiętniać ocalenie miasta przed wojskami francuskimi w 1812. W latach 1822–1824 powstała również dwukondygnacyjna dzwonnica. W 1873 cerkiew w Bogorodsku. otrzymała status soboru, jednak w tym samym roku, na prośbę miejscowych wiernych, została rozebrana, by na jej miejscu mogła powstać jeszcze okazalsza świątynia. Obszerniejszy sobór, także pod wezwaniem Objawienia Pańskiego, został otwarty dla kultu w 1876. W latach 1885–1886 podwyższono dzwonnicę cerkwi. Sobór był czynny do 1938, gdy został zamknięty. Dwa lata później został zaadaptowany na potrzeby produkcji przemysłowej i stację gazową. W 1953 pojawił się projekt zniszczenia jego kopuł i dzwonnicy, jednak ostatecznie nie został on zrealizowany. Świątynia została zwrócona wiernym w 1989. W 1992 proboszcz parafii soborowej, archimandryta Adrian (Staryna), został usunięty z dotychczasowo zajmowanych funkcji. Cerkiew znalazła się wówczas w rękach niekanonicznej organizacji kościelnej – Ukraińskiego Kościoła Prawosławnego Patriarchatu Kijowskiego (w którego jurysdykcji pozostawała do 1997 r.). W 1994 powołana została w jego strukturach eparchia bogorodska, której katedrą był właśnie sobór Objawienia Pańskiego. Szczególnym kultem w soborze otaczane są kopia Tichwińskiej Ikony Matki Bożej, Kazańskiej Ikony Matki Bożej, ikony św. Mikołaja, św. Fiodora Uszakowa, Soboru Świętych Nowogrodzkich. Związani z cerkwią W cerkwi służył św. Konstantyn Gołubiew, rozstrzelany w 1918 r. duchowny prawosławny, święty nowomęczennik. Należąca do niego kopia Włodzimierskiej Ikony Matki Bożej jest przechowywana w świątyni i otaczana szczególnym kultem. W młodości psalmistą i śpiewakiem chóru soboru był Siergiej Izwiekow, później patriarcha moskiewski i całej Rusi Pimen. Uwagi Przypisy
Base aérea de Lipetsk

Base aérea de Lipetsk é uma base da força aérea russa em Lipetsk. A Escola de Pilotos de Caça de Lipetsk, também conhecida por Base aérea de Lipetsk, foi uma escola secreta de treino e instrução de voo da Reichswehr, durante a República de Weimar. Localizava-se na cidade de Lipetsk, na União Soviética. Tendo o Tratado de Versalhes proibido a Alemanha de constituir uma força aérea, esta foi encontrar uma alternativa para continuar a treinar cidadãos e a desenvolver secretamente um futuro ramo aéreo. Referências
Russian State Agrarian University – Moscow Timiryazev Agricultural Academy

Moscow Timiryazev Agricultural Academy (full name in Russian: Российский государственный аграрный университет — МСХА имени К.А. Тимирязева) is one of the oldest agrarian educational institutions in Moscow, Russia. It was founded on December 3, 1865. It is under the Supervisory of the Russian Ministry of Agriculture. It was named for Kliment Timiryazev, a Russian botanist and physiologist and proponent of evolution by natural selection. Prior to this it was called the Petrovsky Agricultural Academy. References External links Official website (in Russian)
Московська сільськогосподарська академія імені К. А. Тимірязєва

Московська сільськогосподарська академія імені К. А. Тимірязєва, або «Тимірязєвська академія» — вищий аграрний навчальний заклад, один з найстаріших вищих навчальних закладів Росії. Повне найменування (2012 рік) — Федеральна державна бюджетна освітня установа вищої професійної освіти «Російський державний аграрний університет — Московська сільськогосподарська академія імені К. А. Тімірязєва» (ФГБОУ ВПО РГАУ-МСХА ім. К. А. Тімірязєва). Історія Датою заснування вважається 3 грудня 1865 року, коли вийшло розпорядження про відкриття Петровської землеробської і лісової академії. 25 січня 1866 було відкрито ліцей. Російська імперія 27 жовтня 1865 року засновано статут академії; 3 грудня 1865 року оголошено розпорядження уряду про її відкриття; відкриті два відділення — сільськогосподарське та лісове; 25 січня 1866 року прочитані перші лекції; З 1871 року почалося викладання садівництва та городництва; За новим статутом від 16 червня 1873 року академія стала державним вишем; В 1878–1879 роки в академії був організований лісогосподарський музей, закладений лісової розплідник, на дослідному полі відкрилася метеорологічна станція; В 1889 році прийнято новий Статут; ліквідується лісове відділення; змінюється назва: до 1894 року - Петровська сільськогосподарська академія; 1 лютого 1894 закриття академії; У червні 1894 заснований Московський сільськогосподарський інститут; У 1895–1898 роках закладений ботанічний сад. СРСР У 1917 році відновлено назву — Петровська сільськогосподарська академія, змінені статут і організаційна структура, створено нові навчальні плани і програми; У грудні 1923 року — нова назва: Сільськогосподарська академія імені К. А. Тимірязєва; навчання було трирічним, існувало 3 факультети: агрономічний, економічний та інженерний На початку 1930-х років на базі факультетів академії створені гідромеліоративних інститут, Інститут інженерів сільськогосподарського виробництва та Інститут рибної промисловості; У 1941 році Сільськогосподарська академія імені Тімірязєва, була вишем Наркомзему СРСР і мала поштову адресу: місто Москва, вул. Нове шосе, 10; Російська Федерація В 1994 році затверджено Статут і назва Московська сільськогосподарська академія імені К. А. Тимірязєва (МСГА); В 2001 році прийнято новий Статут академії; 20 червня 2005 р. академія перейменована в Федеральний державний освітній заклад «Російський державний аграрний університет — МСХА імені К. А. Тімірязєва» (ФГТУ ВПО РГАУ — МСГА імені К. А. Тімірязєва). Структура Факультети: Агрономічний; Ґрунтознавства, агрохімії та екології; Садівництва і ландшафтної архітектури; Зооінженерний; Економічний; Обліково-фінансовий; Гуманітарно-педагогічний; Технологічний; Очно-заочного, заочного та дистанційного освіти; Довузівської підготовки. Примітки Посилання Официальный сайт Публикация о проблемах Тимирязевской Академии [Архівовано 2 серпня 2009 у Wayback Machine.] Турклуб «ВЕТЕР» (МСХА) [Архівовано 26 червня 2013 у Wayback Machine.]
MiG–19

A MiG–19-es (NATO-kódja: Farmer) a Szovjetunió első szuperszonikus vadászrepülőgépe, fejlesztése az 1950-es években zajlott, a típus a MiG–17-esen alapult. A gép prototípusa 1953 szeptemberében emelkedett a magasba, a sorozatgyártás pedig 1955-ben indult be. A típusból több mint 10 000 db épült, különböző változatokban. A gépet a Szovjetunión kívül gyártotta Lengyelország, Csehszlovákia, valamint Kína is J–6/F–6 típusnéven az 1990-es évek közepéig 2000 példányt állított elő. Története A gép szolgálatban állt a Varsói Szerződés légierőiben, Magyarországon is, alkalmazta Kína (J–6), Észak-Vietnám, Irak, Kuba, Észak-Korea (J–6), Pakisztán (J–6), Egyiptom, Albánia, Burma (J–6), Kambodzsa (J–6), Szudán, Tanzánia, Zambia és Banglades (J–6) légiereje is. Csehszlovákiában az Aero gyártotta, ahol 1958–1962 között 103 darabot építettek. A Szovjetunió az 1960-as években cserélte le MiG–21-esekkel MiG–19 típusú gépeit, ám sok ország később is hadrendben tartotta. A J–6/F–6 vadászgép Kína 1958-ban kezdte el gyártani a MiG–19-es kínai változatát, a gyártás még a kilencvenes évek közepén is folyt, jóllehet akkorr a gép már igen elavultnak számított. Az exportra gyártott változatnál használták az F–6 típusjelzést. A háborúkban A MiG–19-es több hadszínteret is megjárt. Az egyiptomi légierő szolgálatában megjárta a Közel-Kelet konfliktusait, a Pakisztán és India közötti konfliktusokban is harcolt. A legeredményesebbnek a vietnámi háborúban bizonyult. Kínai, vietnámi pilóták több légigyőzelmet is arattak a típussal, jóllehet jókora hátrányban voltak az amerikai, jóval modernebb F–4 Phantom II típusú gépekkel szemben. Ennek oka egyrészt abban kereshető, hogy fordulóharcban több esélye volt, jó manőverezhetőségének hála, másrészt a Phantom korai változata nem rendelkezett beépített gépágyúval. Gépágyú függesztménnyel pedig a teljesítménye erősen csökkent. Jegyzetek További információk A MIG-19-es repülése - video Archiválva 2010. december 8-i dátummal a Wayback Machine-ben A FAS.org típusismertetője (angolul) The Mikoyan MiG-15, MiG-17, & MiG-19 – Az Air Vectors típusismertetője (angolul) МиГ–19, МиГ–19 (СМ–2), МиГ-19 (СМ-6), МиГ-19 (СМ-10), МиГ-19 (СМ-30), МиГ-19С, МиГ-19СВ, МиГ-19СУ, МиГ-19П, МиГ-19ПМ, МиГ-19ПТ – Az Ugolok nyeba cikkei (oroszul) MiG MiG-19/J-6 Farmer – Festésminták a WINGS PALETTE oldalán (angolul) Archiválva 2007. szeptember 27-i dátummal a Wayback Machine-ben
Mikoyan-Gurevich MiG-19

O Mikoyan-Gurevich MiG-19 (em russo: Микоян и Гуревич МиГ-19) (Designações da OTAN: "Farmer") é um caça de segunda geração fabricado pela União Soviética. Foi o primeiro avião russo capaz de chegar a velocidade supersônica em nível de voo. Ele foi projetado para enfrentar jatos americanos da chamada "Série Centenária", como o North American F-100 Super Sabre, mas acabou tendo que enfrentar os caças F-4 Phantom e F-105 Thunderchief durante o conflito no Vietnã. Mais de 2 mil aeronaves deste modelo foram construídos. Possivelmente o MiG-19 foi o primeiro caça supersônico operacional produzido em larga escala.[carece de fontes?] Referências Ligações externas Mikoyan-Gurevich MiG-19 (1955) (em inglês)
Mikoian-Gurevici MiG-19

Mikoian-Gurevici MiG-19 (nume de cod NATO: Farmer) a fost un avion de vânătoare sovietic cu reacție, monoloc, din a doua generație. A fost primul avion sovietic de producție capabil să aibă viteză supersonică la nivel de zbor. Un avion de vânătoare comparabil a fost modelul american F-100 Super Sabre, deși MiG-19 se va confrunta cu avioanele mult mai moderne F-4 Phantom II și F-105 Thunderchief în Războiul din Vietnam. Un număr total de aproximativ 8.500 de avioane MiG-19 au fost produse, în principal în Uniunea Sovietică, dar și în Republica Populară Chineză (sub denumirea de Shenyang J-6) sau Cehoslovacia (sub denumirea de Avia S-105). Avionul a fost folosit și de alte forțe aeriene, precum cele din Cuba, Vietnamul de Nord, Egipt, Pakistan și Coreea de Nord. MiG-19 a fost și în dotarea Forțelor Aeriene Române între 1958 și 1972 (16 MiG-19P și 10 MiG-19PM). Avionul a fost folosit în Războiul din Vietnam, Războiul de Șase Zile și în Războiul din Bangladesh din 1971. În Uniunea Sovietică, MiG-19 a fost înlocuit de avionul MiG-21. În ciuda vechimii sale, MiG-19 s-a dovedit a fi manevrabil la altitudine joasă și are o rată ascensională surprinzător de mare, iar armamentul său greu - trei tunuri automate de calibrul 30 mm NR-30 - îl transformă într-un adversar redutabil în cazul luptelor aeriene apropiate. Bibliografie Nicolle, David and Tom Cooper. Arab MiG-19 and MiG-21 Units in Combat. London: Osprey Publishing, 2004. ISBN 1-84176-655-0. Toperczer, Istvan. MiG-17 and MiG-19 Units of the Vietnam War (Osprey Combat Aircraft: 25). Oxford, UK: Osprey, 2001. ISBN 1-84176-162-1.
Mikojan-Gurevitj MiG-19

Mikojan-Gurevitj MiG-19, kort MiG-19 (NATO-rapporteringsnamn: Farmer), var ett sovjetiskt jetdrivet jaktflygplan utvecklat under 1950-talet. Planet som är en vidareutveckling av MiG-15 och MiG-17 sattes i produktion 1955 och byggdes totalt i över 8 500 exemplar. Planet deltog i stor omfattning i strid under Vietnamkriget och förblev i bruk i en mängd länder utanför Sovjetunionen en bra bit in på 1980-talet. Idag har de flesta plan pensionerats, det förblir dock i tjänst i ett fåtal länder såsom Nordkorea. Planet har även byggts på licens i Folkrepubliken Kina, då under namnet Shenyang J-6. Spel I krigsspelet War Thunder finns två stycken MiG-19 och en Shenyang J-6 som är en kinesisk kopia av MiG-19. De tre planen är en sovjetisk MiG-19PT, en östtysk MiG-19S och en kinesisk J-6. Bilder
МіГ-19

МіГ-19 (за кодифікацією НАТО: Farmer) — радянський одномісний реактивний винищувач другого покоління, що був розроблений КБ МіГ на початку 50-х років. Став першим серійним надзвуковим винищувачем в СРСР. МіГ-19 використовувався в системі ППО СРСР та експортувався за кордон. Розробка та виробництво Винищувач МіГ-19 став подальшим розвитком реактивного винищувача МіГ-15біс, що спочатку був доведений до варіанту МіГ-17, а потім і до МіГ-19. Свій перший політ цей винищувач здійснив 5 січня 1954 року, а вже в 1955 році був прийнятий на озброєння ВПС СРСР. За ліцензією МіГ-19 серійно вироблявся також в Китаї, де отримав індекс Shenyang J-6. Всього за роки виробництва Китай та СРСР разом випустили близько 8500 МіГ-19. МіГ-19 на війні Винищувач МіГ-19 широко використовувався під час бойових дій. Цей винищувач у повітряному бою зустрічався з американськими літаками. Добре себе проявив як винищувач та перехоплювач. Характеристики Модифікації Модифікації МіГ-19, що будувалися серійно в СРСР: МіГ-19: Перший серійний варіант з трьома гарматами НР-23 і двигунами РД-9Б. МіГ-19П: Всепогодний перехоплювач з РЛС РП-1 «Смарагд» і двома гарматами НР-23 (на пізніх серіях РП-5 «Смарагд-2» і дві гармати НР-30). МіГ-19ПГ: МіГ-19П з апаратурою передачі даних і наведення із землі «Горизонт-1». МіГ-19С: Винищувач з трьома гарматами НР-30, оновленим складом БРЕО і поліпшеннями в конструкції планера. МіГ-19Р: Розвідувальний літак на базі МіГ-19С з двигунами РД-9БФ-1, двома гарматами НР-30 і фотокамерами АФА-39 на місці третьої. МіГ-19СВ: Висотний перехоплювач з полегшеною конструкцією, двома гарматами НР-30 і двигунами РД-9БФ-1. МіГ-19ПМ: Перехоплювач без гарматного озброєння, з чотирма ракетами РС-2У і РЛС РП-2У «Смарагд-2». МіГ-19ПМЛ: МіГ-19ПМ оснащені станцією наведення із землі «Лазур». Див. також МіГ-15 МіГ-15біс МіГ-17 Shenyang J-6 Посилання МіГ-19 на airwar.ru [Архівовано 10 липня 2011 у Wayback Machine.] МіГ-19 на сайті Air Vectors [Архівовано 11 грудня 2011 у Wayback Machine.] МіГ-19 на сайті CombatAvia [Архівовано 3 січня 2011 у Wayback Machine.]
Großer Moskauer Staatszirkus

Der Große Moskauer Staatszirkus (russisch Большой Московский Государственный цирк) ist neben dem Nikulin-Zirkus einer der beiden stationären Zirkusse in Moskau. Er befindet sich auf dem Wernadski-Prospekt im Stadtteil Gagarinski, in der Nähe des Hauptcampus der Lomonossow-Universität sowie der U-Bahn-Station Uniwersitet. Beschreibung Der Zirkus gilt als der größte stationäre Zirkus weltweit. Seine Veranstaltungshalle umfasst 3400 Zuschauerplätze mit 23 Reihen, die nach Art eines Amphitheaters auf insgesamt 36 Metern Höhe angeordnet sind. Der Große Moskauer Staatszirkus beschäftigt mehrere Hundert Künstler. Er veranstaltet gelegentlich auch Gastspiele im Ausland, wo er als „Großer Russischer Staatszirkus“ auftritt. Eine bekannte Clownin, die an dem Zirkus tätig war, ist die in Deutschland lebende Artistin Antoschka. Das Zirkusgebäude wurde bis zum Jahr 1971 erbaut und am 30. April des gleichen Jahres eröffnet. Architekten waren J. Belopolski, J. Wulich und S. Feoktisow. Während des Umbaus des alten Nikulin-Zirkus von 1985 bis 1989 war der Staatszirkus die einzige Schauspielstätte dieser Art in Moskau. Zu Sowjetzeiten war der Zirkus gemeinhin auch als „Zirkus auf den Leninbergen“ (Цирк на Ленинских горах) bekannt. Literatur Sigurd Schmidt u. a.: Moskwa: enziklopedija. Bolschaja rossijskaja enziklopedija, Moskau 1997, ISBN 978-5-85270-277-7. (russisch) Weblinks Offizielle Website (russisch, englisch)
Gran Circo Estatal de Moscú

El Gran Circo Estatal de Moscú (en ruso: Большой Московский государственный цирк на проспекте Вернадского, El Gran Circo Estatal de Moscú en en la avenida Vernadsky) es un recinto público de Moscú, dedicado al circo, el teatro y los espectáculos. Fundado en 1971 durante la administración de Leonid Brézhnev, es obra de los arquitectos Yakov Belopolsky, Yefim Vulykh y Vladimir Kavhin.​​​ Se ubica al suroeste de la capital rusa, en la avenida Vernadsky, cerca de la Colina de los Gorriones. Características Tiene una capacidad para 3 400 personas y el anfiteatro tiene un diámetro de 36 metros. Destaca su diseño e ingeniería para el espectáculo, al contar con 5 arenas (ecuestre, acuática, ilusionismo, pista de patinaje sobre hielo y efectos de luz), ubicadas a 18 metros debajo del piso, las cuales pueden intercambiarse durante las presentaciones.​ Véase también Circo ruso Referencias
Grand cirque d'État de Moscou

Le Grand cirque d’État de Moscou (Bolchoï Tsirk) est un cirque russe non itinérant qui réalise ses spectacles dans une salle de 3 400 places qui lui est dédiée. La salle est située boulevard Vernadski à Moscou au sud-ouest du centre-ville sur la rive droite de la Moskova. La salle dispose de cinq pistes qui s'escamotent chacune dédiée à un type de spectacle : équestre, sur glace, aquatique, illusion et lumières. La salle en amphithéâtre a une superficie de 3 000 m2 et une hauteur de 31 mètres. Elle est en partie sous le niveau du sol : la partie émergée comporte des parois en verre et est coiffée d'un dôme. Historique Le bâtiment du cirque est l’œuvre de l'architecte Iakov Belopolski et est inauguré en 1971. Initialement la salle ne faisait qu'accueillir des compagnies de cirque extérieures. Au début des années 1990 une compagnie de cirque résidente est créée. Celle-ci emploie plusieurs centaines d'artistes et techniciens et accueille des artistes invités. Elle présente un spectacle nouveau chaque année qui se tient deux fois par jour. Les artistes du cirque participent à des tournées à l'étranger. Le cirque est détenu par l'état russe et en juin 2007 sa privatisation a été mise à l'étude. L'opposition à ce projet a entrainé son abandon. Notes et références Voir aussi Articles connexes Cirque Nikouline de Moscou l'autre grand cirque de Moscou Irina Bougrimova Oleg Popov Liens externes (ru) Site officiel (en) Dominique Jando, « Bolshoi Circus », sur Circopedia (consulté le 3 juillet 2021). Portail des entreprises Portail des arts du spectacle Portail de la culture russe Portail de Moscou
Circo de Moscou

O Circo de Moscou é um circo da capital russa Moscou e foi inaugurado em 30 de abril de 1971. O Circo de Moscou foi projetado e construído por um grupo dos arquitetos e por coordenadores sob a liderança de I. Belopolsky. Ligações externas «Página oficial do Circo de Moscou» (em inglês)