Suhoj Su-17

Suhoj Su-17 (NATO oznaka: Fitter) je sovjetski enomotorni reaktivni lovski bombnik, ki so ga razvili v Sovjetski zvezi v 1960ih. Zgradili so 2867 letal, ki so se široko uporabljala v Vzhodnem bloku. Zasnovan je na podlagi Suhoj Su-7. Su-17 ima za razliko gibljiva krila in boljše sposobnosti na nizkih višinah. Specifikacije (Su-17M4) Podatki iz Sukhoi, WilsonSplošne karakteristike Posadka: 1 Dolžina: 19,02 m (62 ft 5 in) Razpon kril: Spread: 13,68 m (44 ft 11 in) Swept: 10,02 m (32 ft 10 in) Višina: 5,12 m (16 ft 10 in) Površina kril: Spread: 38,5 m² (415 ft²) Swept: 34,5 m² (370 ft²) Teža praznega letala: 12160 kg (26810 lb) Naložena teža: 16400 kg (36155 lb) Pogon letala: 1 × Ljulka AL-21F-3 turboreaktivni motor z dodatnim zgorevanjem Potisk motorjev (suh): 76,4 kN (17185 lbf) Potisk motorjev z dodatnim zgorevanjem: 109,8 kN (24675 lbf) Kapaciteta goriva: 3770 kg (8310 lb) Zmogljivost Maks. hitrost: Na nivoju morja: 1400 km/h (755 vozlov, 870 mph) Na višini: 1860 km/h (1005 vozlov, 1156 mph, Mach 1,7) Doseg: Bojni: 1150 km (620 nmi, 715 mi) v načinu nizko-nizko-nizko s 2000 kg (4409 lb) tovora Največji dolet: 2300 km (1240 nmi, 1430 mi) Višina leta: 14200 m (46590 ft) Hitrost vzpenjanja: 230 m/s (45275 ft/min) Obremenitev kril: 443 kg/m² (90,77 lb/ft²) Razmerje potisk/teža: 0,68 G-obremenitev: 7 Življenjska doba: 2000 letečih ur, 20 letaOborožitev 2 × 30 mm Nudelman-Rihter NR-30 top, vsak s 80 naboji Rakete zrak-zrak R-60 (AA-8 'Aphid') ali K-13 (AA-2 'Atoll') Do 4000 kg (8820 lb) tovora na desetih nosilcih Različice Izdelanih je bilo več različic Su-17. Su-7IG (S-22I, "Fitter-B") Demonstrator kril s spremenljivo geometrijo za letalo Su-7BM. Su-17 (S-32, "Fitter-C") Fitter-C je bila začetna proizvodna različica z hrbtenico, podobno kot pri Su-7U (nosila je ožičenje in opremo), poganjal pa jo je isti motor Lyulka AL-7F-1 kot Su-7. Različico so izdelovali med letoma 1969 in 1973, skupno pa je bilo izdelanih 224 enot. Su-17M (S-32M, "Fitter-C") Ta različica je uporabljala motor Lyulka AL-21F-3 ter posodobljen navigacijski in napadalni računalnik. Ohranjen je bil radar za merjenje razdalje SRD-5M iz Su-7BMK. Dve Pitotovi cevi, lopatice za nadzor vpadnega kota in enojno zavorno padalo. Srednje telo sesalnega ventila s spremenljivim položajem je zagotavljalo največjo hitrost 2,1 Macha. S to različico je prvič poletel 28. decembra 1971 V. S. Solovjov. Izvozna različica je bila označena kot Su-20, prvič pa je z njo 15. decembra 1972 poletel A. N. Isakov. Su-17M so proizvajali med letoma 1972 in 1975, v uporabo pa je vstopil leta 1973. Su-20 so izvozili v Egipt, na Poljsko in v Sirijo. Opremljen je bil s spremenjenim trupom in mehanizmom za premikanje kril (brez pogonskih gredi). Sistem za gorivo je bil sestavljen iz osrednjega rezervoarja, treh med seboj povezanih rezervoarjev za gorivo pod tlakom, ki so napajali osrednji rezervoar, in dveh dodatnih rezervoarjev za gorivo v fiksnem delu krila. Su-17M je bil opremljen z opozorilnikom na radar SPO-10 Sirena-ZM in radijskim kompasom ARK-15 Tobol. Bojna nosilnost Su-17M se je z dodatkom dveh dodatnih trupnih pritrdilnih točk povečala na štiri tone, s čimer je bilo na voljo skupno osem pritrdilnih točk BDZ-57M ali MT za prenašanje prosto padajočih bomb. Pritrdilne točke MBDZ-U6-68 so na voljo za zabojnike s podstrelivom KMGU, rakete S-8 ali S-25. Su-17M je lahko nosil protiradiacijsko raketo Kh-28, ki je v kombinaciji s podvozjem Metel-A ELINT omogočala letalu napad na radarsko vodene sisteme zračne obrambe. Testna platforma za protiradiacijsko raketo Kh-28 (AS-9 Kyle) Su-17MKG Testna platforma za rakete Kh-25 in Kh-29 Su-17R Majhno število letal Su-17M, opremljenih za nošenje izvidniških kapsul. Izvozna različica je imela oznako Su-20R. Su-17M2 (S-32M2, "Fitter-D") Nos je bil podaljšan za 38 cm z odstranjenim radarjem za določanje razdalje in "spuščanjem" za izboljšanje vidljivosti pilota. Opremljen je bil z laserskim daljinomerjem /iskalnikom označenega cilja (LRMTS) Fon-1400, avioniko za namerjanje ASP-17 in PBK-3-17 in sistemom za instrumentalno pristajanje RSBN-6S. Imel je spodnjo oblogo za Dopplerjev navigacijski radar DISS-7. Su-17M2 je prvič poletel 20. decembra 1973 z V. S. Iljušinom za krmilom. Izdelovali so ga med letoma 1974 in 1977, v uporabo pa je vstopil leta 1975. Zasnova Su-17M je bila nadalje spremenjena v tisto, kar je kasneje postalo Su-17M2, pri čemer so bila kot prototipi uporabljena tri predprodukcijska letala. Vgrajen je bil navigacijski sistem KN-23, prevzet iz letala MiG-23, z inercialnim kazalnikom položaja IKV, Dopplerjevim senzorjem hitrosti DISS-7, sistemi za zračne signale in analognim računalnikom V-144 z lastno vhodno ploščo. Z navigacijskim sistemom RSBN-6S Romb-K in avtopilotom SAU-22M je KN-23 omogočal samodejno navigacijo po poti, ki jo določajo tri točke obračanja, pred usmeritvijo proti ciljni lokaciji. V-144 je shranil štiri nize koordinat za pristajalna letališča in letalu omogočil samodejni približevanje letališču za pristanek in spuščanje na višino 50–60 metrov pred ročnim pristankom. Transponder SOD-57M je bil nadomeščen z novejšim SO-69. Med uporabo je bil transponder SRO-2M nadomeščen z novejšim sistemom Parol (rusko "geslo"). Pod vstopnim stožcem je bil nameščen laserski daljinomer Fon-1400. Sistem za krmiljenje raket Delta NG, zasnovan za pošiljanje ukaznih signalov raketi Kh-23 Grom, je bil integriran v podvozje pod krilom. Su-17M2 je bil opremljen z merkom za topovsko orožje ASP-17S in merkom za bombe PBK-3-17S. Od letala št. 03909 naprej je bil z namestitvijo črpalke za gorivo ETsN-45 uveden centralni sistem dovajanja goriva. Su-17M2 je lahko nosil raketo zrak-zemlja Kh-25, opremljeno z laserskim iskalnikom 24N1. To so prvič preizkusili predelani Su-7BM in Su-17M, označeni z oznako Su-17MKG. Možna je bila nošnja dveh takih raket, eno na krilo, nameščeni na nosilcu APU-68U ali UM. Rakete so bile vodene z laserskim označevalnikom Prožektor-1. Su-17M2 je imel neuradni vzdevek "s borodoj", kar v ruščini pomeni "z brado". Su-17M2D Ta model je bil testna različica motorja Tumansky/Hatchaturov R-29BS-300 (ki si ga je delil z nekaterimi MiG-23) z močjo 112,7 kN potiska z dodatnim zgorevanjem v izbočenem zadnjem delu trupa. Zaradi pomanjkanja prednosti v zmogljivosti in zmanjšanega dosega zaradi večje porabe goriva je bil ta motor namenjen samo izvozu. Ta različica je prvič poletela 31. januarja 1975 z A. N. Isakovim za krmilom. Izvozna različica je bila označena kot Su-22 (tovarniška koda S-32M2K, NATO "Fitter-F"). Izdelovali so jo med letoma 1977 in 1978. Su-17UM (S-52U, "Fitter-E") To je bila prva dvosedežna vadbena različica, ki je temeljila na Su-17M2. Imela je globlji trup z vetrobranskim steklom, pomaknjenim naprej, bila pa je enake dolžine kot Su-17M. Notranja prostornina rezervoarja za gorivo je bila zmanjšana, levi top pa odstranjen, vendar je letalo ohranilo celotno avioniko in oborožitev. Su-17UM je prvič poletel 15. avgusta 1975 z V. A. Krečetovim za krmilom. Testni leti so pokazali vzdolžno nestabilnost pri velikih napadalnih kotih, kar so odpravili s povečanjem repnega krila. Izvozna različica z motorjem R-29 je dobila oznako Su-22U. Su-17UM so proizvajali med letoma 1976 in 1978, v uporabo pa je vstopil leta 1976. Su-17M3 (S-52, "Fitter-H") Su-17M3 in njegove izvozne različice so predstavljale najštevilčnejšo različico, saj jih je bilo izdelanih skoraj 1000. M3 je temeljil na prenovljeni trupu Su-17UM, z dodanim prostorom za avioniko in dodatnim rezervoarjem za gorivo namesto zadnje pilotske kabine. Notranja prostornina goriva se je povečala na 4850 litrov. Dopplerjev radar so premaknili navznoter, okvir pa so odstranili. M3 je bil opremljen z laserskim daljinomerjem/označevalnikom cilja Klen-P. Med dva stebra na vsakem krilu so dodali izstrelitveno tirnico za rakete zrak-zrak Vympel K-13 ali Molnija R-60. Su-17M3 je prvič poletel 30. junija 1976 z V. A. Krečetovim za krmilom. Njegova izvozna različica z motorjem R-29 in izboljšano avioniko (enakovredna tisti pri Su-17M2) je dobila oznako Su-22M (tovarniška oznaka S-52K, NATO "Fitter-J") in je prvič poletela 24. maja 1977 z E. S. Solovjovim za krmilom. Izvozna različica z avioniko Su-17M3 je dobila oznako Su-22M3 (tovarniška S-52MK). Su-17 so izdelovali od leta 1976 do 1981, Su-22M pa od leta 1978 do 1984. Su-17M3 so načrtovali hkrati s trenažnim letalom UM. Prostornina rezervoarja za gorivo se je povečala za 260 kg. Od 38. serije naprej je bilo repno krilo dvignjeno z radiotransparentnim vodilom, na spodnji strani repa pa je bil dodan krilni element za izboljšanje stabilnosti pri visokih hitrostih. Dodani so bili nov navigacijski sistem KN-23-1, avtopilot SAU-22M1 in radijski višinomer RV-15 (A-031). Nekatera letala so kasneje dobila radijski navigacijski sistem dolgega dosega RSDN-10 Skip-2 (A-720) z anteno, nameščeno na sprednjem robu repnega krilca. Zapisovalnik leta SARPP-12GM je bil nadomeščen z zapisovalnikom Tester-UZ, opozorilnik na radar SPO-10 pa s SPO-15A (izdelje L006L) Berjoza. Poleg merilnika ASP-17BTs je bil nameščen kombinirani laserski merilnik razdalje/označevalnik Klyon-PS. Su-17M3 je lahko nosil kapsulo SPS-141 (ali 142–143) Siren ali kapsulo SPS-141MVG Gvozdika. Infrardeči protiukrepi so se lahko uporabljali z izstrelnimi napravami KDS-23. Uporabljen je bil sistem za nadzor ognja BSPPU, ki je krmilil topovska podvozja SPPU-22-01, obešena na krilih, da so samodejno ostali na cilju do kota spuščanja 30°. Pod trupom sta bili nameščeni dve dodatni pritrdilni točki s stebri S-52-8812-300, na katerih sta lahko nosilca BDZ-57MT ali MTA nosila rakete APU-68UM, ki so nato lahko nosile rakete Kh-23M ali Kh-25. Te pritrdilne točke bi lahko nosile rakete Kh-25ML ali MR, pa tudi rakete Kh-29L, nameščene na iizstrelitveni nosilec AKU-58. Nekatera letala Su-17M3 so bila predelana v standard Su-17M3P, kar jim je omogočilo nošenje do štirih raket Kh-27PS, dveh na krilih in dveh pod trupom, ali dveh protiradiacijskih raket Kh-58, ki so jih lahko nosili le na trupnih stebrih. Pod trupom je bilo mogoče namestiti podvozje z označevalnikom cilja Vjuga-17 (L-086), njegov sprejemnik pa je bil integriran v nos. Nosilci BDZ-57MT so lahko vsebovali tudi običajna izstrelka, kot sta raketni podvozji UB-16, -32 ali B-13L, prosto padajoče bombe, zabojnike za podstrelivo KMGU in topovska podvozja SPPU-22-01. Na nekoliko nekonvencionalen način so lahko na letalo namestili topovska podvozja S-52-8307-200, na katere bi bili topovski podvozji nameščeni nazaj, usmerjeni navzdol pod kotom 23°, in izstreljeni, ko se je letalo oddaljilo od zemeljskih ciljev. Prvi Su-17M3 so bili nebarvani s srebrno barvo eloksiranega duraluminija. Kasnejši Su-17M3, kot tudi vse različice, ki so sledile, so bili pobarvani z zelenim kamuflažnim vzorcem na vrhu in modrim na dnu. Ta kamuflažni vzorec je sčasoma našel pot do vseh Su-17 v uporabi, barvanje pa je bilo opravljeno v servisnih obratih. Kamuflažni vzorec – lokacija barvnih pik – ni bil standardiziran, zato je imelo vsako letalo svojo "edinstveno" kamuflažo. Su-17M3 je imel tudivadbeno različico z oznako Su-17UM3. Su-17UM (S-52UM) Začetna vadbena različica z enako avioniko kot Su-17M. Izvozna različica je bila označena kot Su-22UM3 z motorjem R-29 in Su-22UM3K z motorjem AL-21. Izdelovali so jo od leta 1978 do 1982. Su-17UM3 (S-52UM3, "Fitter-G") To je bilo predelano vadbeno letalo z enako avioniko kot Su-17M3. Su-17UM3 je prvič poletel 21. septembra 1978 z J. A. Jegorovim za krmilom. Izvozna različica je bila označena kot Su-22UM3 z motorjem R-29 in Su-22UM3K z motorjem AL-21. Izdelovali so jo med letoma 1978 in 1982. Su-17M4 (S-54, "Fitter-K") Končna proizvodna različica z nadgrajeno avioniko, vključno z navigacijo RSDN (podobno kot LORAN), navigacijo s svetilnikom, inercialno navigacijo, radijskim kompasom in opozorilnikom na radar SPO-15LE. Imela je dodatne odprtine za dovod zraka v trup (vključno z odprtino za dovod zraka na dnu krilca) za izboljšanje pretoka zraka za hlajenje motorja in fiksni udarni stožec za dovod zraka. Številna letala so bila opremljena za uporabo video vodenih raket in podvozja BA-58 Vjuga za protiradiacijske rakete. Su-17M4 je bil opremljen z motorjem AL-21F-3, njegova izvozna različica pa je bila označena kot Su-22M4 (tovarniška S-54K). Su-17M4 je prvič poletel 19. junija 1980 z J. A. Jegorovom za krmilom. Su-17M4 so izdelovali od leta 1981 do 1988, Su-22M4 pa od leta 1983 do 1990. Od Su-17M3 se je razlikoval po odstranitvi sistema za krmiljenje vstopnega stožca, ki je omejil največjo dovoljeno hitrost leta na 1,75 Macha. V vstopnem stožcu je bil nameščen zmogljivejši laserski daljinomer Klyon-54. Avionika se je bistveno razlikovala od predhodnikov - nov navigacijski sistem za bližnje razdalje A-312 Radikal NP in dolge razdalje A-720 Skip-2, radijski kompas ARK-22, sprejemnik radijskega svetilnika MRP-66, radijski višinomer RV-21 Impuls (A-035) in Dopplerjev senzor hitrosti DISS-7, sistemi zračnih signalov in inercialni indikator položaja IKV-8, podedovan od Su-17M2. Podvozje z označevalnikom cilja Vjuga bi lahko bilo nameščeno v podvozju BA-58 pod trupom, kar bi omogočilo uporabo raket Kh-27PS in Kh-58U ali E. Nekateri Su-17M4 so bili opremljeni z indikatorjem IT-23M, ki je prenašal video iz iskalnika Tubus-2 na raketi Kh-29T za lažje zaznavanje cilja. Su-17M5 (S-56) Predlagana nadgrajena različica z novim fiksnim krilom, ki je temeljilo na nihajnem krilu s 45-stopinjskim naklonom, novo avioniko in turboventilatorskim motorjem AL-31F. Ni bila izdelana. Su-20 Začetna izvozna različica Su-17M (S-32MK). Su-22M5 Rusko-francoski paket nadgradenj, ki je bil ponujen za obstoječa letala z modernizirano pilotsko kabino, sistemom HOTAS, izboljšano avioniko in laserskim daljinomerjem, ki ga je nadomestil radar Phazotron / Thomson-CSF. Su-22U Dvosedežno vadbeno letalo S-52U, izvozna različica Su-17UM, s popolnoma preoblikovanim nosom, v katerem sta tandemski kabini za učenca in inštruktorja. Topovski podvozji, kot sta UPK-23 in SPPU-22 na osnovi GŠ-23, sta bili uporabljeni na letalih Su-17, Su-20 in Su-22. Različica za zemeljski napad SPPU-22 je imela 30-stopinjski obratni kot. Eksperimentalna različica Su-20 je bila zgrajena s fiksnimi krili, pritrjenimi na trup Su-17M, da bi povečali razmerje med nosilnostjo in dosegom z odpravo teže sistema za upravljanje kril. V letalskih testih leta 1973 so bili doseženi dobri rezultati, vendar je bil nadaljnji razvoj prekinjen. Taktične izvidniške različice vseh variant bi bilo mogoče izdelati z namestitvijo KKR (Kombinirovannyi Konteiner Razvedky – kombinirana izvidniška kapsula) na osrednjo točko podvozja. Interne oznake OKB S-22I Prvi prototip letala Su-7 s "spremenljivo geometrijo", predelanega iz serijskega Su-7BM, je prvič poletel 2. avgusta 1966. S-32 Začetna proizvodna različica, ki so jo VVS – sovjetske zračne sile – poimenovale Su-17. S-32M Su-17 z motorjem Ljulka AL-21F in preoblikovanim trupom ter nekaj manjšimi modifikacijami, kar je pomenilo večjo prostornino rezervoarja za gorivo in več orožnih postaj. S-32MK Izvozna različica Su-20 z zamenjano oborožitvijo in manj dovršeno avioniko. Prvi polet: 15. december 1972. Hibrid S-32MK Eno letalo (letalna št. 9500), izdelano s trupom S-32MK in fiksnimi krili Su-7BMK. Strankam je bilo ponujeno kot cenejša/manj kompleksna alternativa Su-20, vendar ni bilo serijsko izdelano. S-32M2 Su-17M z izboljšanim upravljanjem letenja in opremo za namerjanje orožja. Proizvodnja je potekala od leta 1975 do 1977. S-32M2K Izvozna različica Su-22 Su-17M2 z motorjem Tumansky R-29 BS-300. S-32M2D Su-17, preizkušen s smučarskim podvozjem, podobnim tistemu, ki se uporablja na S-26 (Su-7), ki se je uporabljal za zelo zahtevne pristajalne in vzletne teste na terenu. Su-52U Dvosedežno vadbeno letalo Su-17UM/Su-22U s popolnoma preoblikovanim nosom, v katerem sta tandemski kabini za učenca in inštruktorja. S-52 V obratnem razvoju so bile modifikacije trenažerja prilagojene za novo napadalno različico, Su-17M3. S-52K Izvozna različica S-52, z oznako Su-22M. S-52M3K Serijsko letalo Su-22M3 z laserskim daljinomerjem in modifikacijami avionike. S-52UK Vadbena različica z vsemi strukturnimi spremembami S-32M2K in zmanjšanim naborom orožja. S-52UM3 Su-17UM3 za VVS z avioniko in aerodinamičnimi spremembami. S-52UM3K Izvozna različica Su-17UM3. S-52R Taktični izvidniški letalnik Su-17M3R s KKR (Kombinirovanny Konteiner Razvedy – kombinirana izvidniška kapsula) na osrednjem pilonu S-54 Serijski lovski bombniki Su-17M4. S-54K Izvozni Su-17M4, označeni kot Su-22M4. S-54R Taktično izvidniško letalo Su-17M4R s KKR (Kombinirovanny Konteiner Razvedy – kombinirana izvidniška kapsula) na osrednjem pilonu. Glej tudi Suhoj Su-7 A-7 Corsair II IAR 93 SEPECAT Jaguar Soko J-22 Orao Nančang Q-5 Sklici Bibliografija Cooper, Tom and Farzad Bishop. Iranian F-14 Tomcat Units in Combat. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2004. ISBN 1-84176-787-5. Green, William; Swanborough, Gordon (2001). The Great Book of Fighters. St. Paul, Minnesota: MBI Publishing. COBISS 23953925. ISBN 0-7603-1194-3. Wilson, Stewart (2000). Combat Aircraft since 1945. Fyshwick, Australia: Aerospace Publications. ISBN 1-875671-50-1. Zunanje povezave from FAS List of all Su-17 (Su-20 and Su-22) fighters used by Polish Air Force from Russian Military Analysis Su-22M4 in panoramic view Arhivirano 2014-05-26 na Wayback Machine. Su-22 Fitter in high-quality photos