NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Подвожњак

Подвожњак је објекат у трупу пута којим се регулише укрштање у два нивоа са другим путем, другим инфраструктурним системом или железницом. Подвожњак је у ствари део пута који пролази испод: пута, пруге, пешачке стазе, бициклистичке стазе или надвожњака (прелаза) за дивље животиње па чак и испод аеродромске писте. Пут (објекат) који пролази изнад подвожњака назива се надвожњак. Код подвожњака су важне карактеристике ширина и висина које треба да се налазе исписане на саобраћајном знаку испред пролаза кроз подвожњак.Ово је битно како би возило својом ширином или висином могло да прође кроз подвожњак. На зидовима подвожњака где је најнижа тачка се на неким местима у неким земљама (САД) се означава, исписује, избаждарена висина како би се у случају поплаве знао ниво воде како возило или пешак не би ушли у превелику дубину воде. Референце
Kulvert

En kulvert är en anlagd täckt gång eller tunnel, till exempel för att förbinda två eller flera byggnader med varandra under jord inom ett sjukhusområde. Sådana kulvertar används för person- och varutransporter. Inom fackspråk förekommer kulvertar i överförd betydelse. Vägar som korsar vattendrag byggs så att de släpper igenom vattnet under vägbanan, i en trumma, en kulvert eller en bro, alltefter vattendragets storlek. För mindre bäckar eller för dagvatten från större terrängsänkningar där en trumma är otillräcklig, byggs vanligen en kulvert av huggen granit i cementbruk. Även bottnen utgörs ibland av ett omvänt valv, så att kulverten får en äggformig genomskärning. Framför mynningen görs en spåntpålning av plank för att hindra vattnet från att skära sig väg under kulvertens botten. Även fjärrvärme-, fjärrkyle- och tappvattenledningar förläggs ofta i kulvertar (egentligen kulvertrör), där ledningsrören ligger inneslutna i ett grövre rör som skyddar mot omgivningen, inte sällan utfylld med isolering. Källor Noter
Полет 411 на „Аерофлот“

Полет 411 на „Аерофлот“ е редовен международен пътнически полет от летище Шереметиево, Москва, Руска съветска федеративна социалистическа република, Съюз на съветските социалистически републики, до международното летище Лунги, Фрийтаун, Сиера Леоне, с планирано междинно кацане в Дакар, Сенегал, управляван от „Аерофлот“. На 6 юли 1982 г. на борда на самолета „Ил-62M“, който изпълнява полета, се развива аварийна ситуация при излитане от Москва, в която екипажът получава предупреждение за пожар в двигател № 1 и малко след това в № 2. Пилотите изключват двигателите и се насочват обратно към летището, но самолетът губи височина и се разбива източно от Менделеево на 11,4 км северозападно от летището. Загиват всички 80 пътници и 10 членове на екипажа. Според констатациите на разследващата комисията пожарната аларма е задействана от фалшив сигнал, дължащ се на неустановена системна неизправност. Към момента на задействане на алармата и четирите двигателя на самолета се намират в напълно работещ режим. Установено е, че действията на екипажа в тази ситуация са съобразени с ръководството за летателна експлоатация и са счетени за подходящи. Жителите на село Менделеево са първите, които пристигат на мястото на катастрофата, станало известно сред тях като „Самолетната поляна“. Там се намират паметни плочи в памет на загиналите. Информацията за бедствието, в съответствие с действащите по това време разпоредби в Съветския съюз, е класифицирана. Източници Външни препратки Анимирано представяне на катастрофата в „Ютюб“
Aeroflot-Flug 411 (1982)

Aeroflot-Flug 411 war ein Linienflug von Moskau nach Freetown in Sierra Leone, der am 6. Juli 1982 mit dem Absturz einer Iljuschin Il-62 kurz nach dem Start endete. Verlauf Die IL-62 startete um 0:31 Uhr Ortszeit mit einem hohen Startgewicht von 164,5 Tonnen vom Flughafen Moskau-Scheremetjewo in Richtung Westen. Etwa acht Sekunden nach dem Abheben der Maschine löste der Feueralarm für Triebwerk Nr. 1 aus und die Piloten stellten das Triebwerk daraufhin ab. Dreißig Sekunden später wurde auch der Feueralarm für Triebwerk Nr. 2 ausgelöst. Dieses Triebwerk wurde ebenfalls abgestellt. Zu diesem Zeitpunkt hatte die Il-62 eine Höhe von 160 Metern und eine Geschwindigkeit von 320 km/h erreicht. Die Piloten leiteten nun eine Rechtskurve ein, um mit den verbleibenden zwei Triebwerken zum Flughafen zurückzukehren. Beim Versuch, die Höhe zu halten, sank die Geschwindigkeit, bis es in einer Höhe von 75 Metern zum Strömungsabriss kam. Das Flugzeug schlug um 20° nach unten und 70° nach links geneigt zwischen der Siedlung Mendelejewo und dem Dorf Kluschino in einem sumpfigen Waldgebiet auf den Boden auf. Beim Absturz starben 89 Insassen. Ein zunächst überlebender Fluggast verstarb zwei Tage später an seinen schweren Verletzungen und 60-prozentigen Verbrennungen im Krankenhaus. Unfallursache Nach der Untersuchung der Trümmer wurde festgestellt, dass alle vier Triebwerke voll funktionstüchtig und die Feueralarme falsch waren. Ein Rohr für die Klimaanlage, das die Luft von den Triebwerken abzapfte, war gebrochen und blies die heiße Luft auf Temperatursensoren der Triebwerke und löste so die falschen Feueralarme aus. Die Piloten bekamen keine Schuld, weil es für den Flug mit nur zwei Triebwerken nach dem Start kein Standardverfahren vom Hersteller gab. Weblinks Flugunfalldaten und -bericht im Aviation Safety Network (englisch) Flugunfallbericht auf Airdisaster.ru
Aeroflot Flight 411

Aeroflot Flight 411 was an international scheduled flight from Sheremetyevo Airport, Moscow to Freetown, Sierra Leone via Dakar in Senegal. Early on 6 July 1982, the four-engined Ilyushin Il-62 crashed and was destroyed by fire after two engines were shut down shortly after take-off. All 90 passengers and crew on board died as a result of the accident. Aircraft The accident aircraft was an Ilyushin Il-62M, with registration SSSR-86513. Its first flight was in November 1980 and it had flown slightly more than 4,800 hours prior to the accident. The Il-62's four jet engines are mounted in pairs, on pylons either side of the rear fuselage. Accident The aircraft took off from Moscow's Sheremetyevo Airport at 12:33am with 80 passengers and 10 crew on board. Within seconds the engine fire warning for No. 1 engine was annunciated. The crew shut down the engine and discharged the engine fire extinguishers. Less than a minute later the engine fire warning for No. 2 engine was also annunciated and the crew shut this engine down as well. The crew turned the aircraft to return to Sheremetyevo Airport but after the second engine shutdown it was only at an altitude of about 160 metres (520 ft) and a speed of 320 km/h (170 kn; 200 mph). Despite the pilots' efforts to keep it airborne, the aircraft gradually lost height and airspeed until it stalled about 75 metres (246 ft) above the ground. It then crashed in a forested wetland 1.5 kilometres (0.9 mi; 0.8 nmi) east of the town of Mendeleyevo and 11.4 kilometres (7.1 mi; 6.2 nmi) northwest of Sheremetyevo Airport, less than three minutes after takeoff. A passenger from Sierra Leone survived the initial accident and subsequent fire, but died on the evening of 8 July. Investigation Post-crash examination of the engines found no pre-crash damage or signs of in-flight fire – the fire warnings were false. The fire warning system was almost completely destroyed by the accident and fire and the reason for the false warnings could not be determined; although there had been nine reported instances of bleed air leaks causing spurious engine fire warnings on Il-62s between 1975 and the date of the accident, this was ruled out as a cause. The investigation found that it was impossible for the aircraft to maintain altitude on two engines with its flaps set for takeoff and at its weight of 164,514 kilograms (362,691 lb), which was close to the maximum takeoff weight for an Il-62. It found no fault with the pilots' actions, who could not make a forced landing because of the dark and the urban areas on the ground below. The investigation found the pilots had followed flight manual procedures; however, there was no procedure in the flight manual to cover the situation in which they found themselves. Notes References
Vol Aeroflot 411

Le vol Aeroflot 411 était un vol assuré par un Iliouchine Il-62 quadrimoteur au départ de l'aéroport de Cheremetievo, à Moscou à destination du Sénégal quand il s’écrasa et fut détruit par le feu peu après son décollage. Une alarme incendie moteur s’alluma peu après le décollage, le pilote coupa l’alimentation des deux moteurs et essaya de revenir à l'aéroport de Sheremetyevo. En essayant de retourner vers l'aéroport sur deux moteurs, les pilotes perdirent le contrôle de l'Il-62 qui s’écrasa dans un champ et brûla. L’enquête conclut que les alarmes d'incendie étaient erronées. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Aeroflot Flight 411 » (voir la liste des auteurs). Liens externes Description de l'accident par Aviation Safety Network Portail de l’aéronautique Portail des années 1980 Portail de l'Union soviétique
Volo Aeroflot 411

Il volo Aeroflot 411 era un volo di linea internazionale dall'aeroporto di Mosca-Šeremet'evo, Unione Sovietica, a Freetown, in Sierra Leone, con scalo intermedio a Dakar, in Senegal. Il 6 luglio 1982, il quadrimotore Ilyushin Il-62 operante il volo si schiantò e fu distrutto da un incendio dopo che due motori erano stati spenti poco dopo il decollo. Tutti i 90 passeggeri e membri dell'equipaggio a bordo persero la vita nell'incidente. L'aereo Il velivolo coinvolto era un Ilyushin Il-62M, con registrazione CCCP-86513. Il suo primo volo fu nel novembre 1980 e aveva accumulato poco più di 4 800 ore di volo prima dell'incidente. I quattro motori dell'Il-62 sono montati in coppia, su piloni su entrambi i lati della parte posteriore della fusoliera. L'incidente L'aereo decollò dall'aeroporto Šeremet'evo di Mosca alle 00:33 con 80 passeggeri e 10 membri dell'equipaggio a bordo. In pochi secondi suonò in cabina di pilotaggio l'avviso di incendio del motore n.1. L'equipaggio lo spense e scaricò gli estintori. Meno di un minuto dopo suonò anche l'avviso di incendio del motore n.2 e l'equipaggio spense anche quello. I piloti virarono per tornare all'aeroporto Šeremet'evo, ma dopo l'arresto del secondo motore si trovavano solo a un'altitudine di circa 520 piedi (160 m) e una velocità di 170 nodi (310 km/h). Nonostante gli sforzi per mantenerlo in volo, l'aereo perse gradualmente altezza e velocità fino a stallare a circa 246 piedi (75 m) dal suolo. Si schiantò poi in una zona umida boscosa a 1,5 chilometri a est della città di Mendeleevo e 11,4 chilometri a nord-ovest dell'aeroporto di Šeremet'evo, meno di tre minuti dopo il decollo. Un passeggero della Sierra Leone sopravvisse allo schianto iniziale e al successivo incendio, ma morì la sera dell'8 luglio. Le indagini L'esame post-incidente dei motori non rilevò danni pre-incidente o segni di incendio in volo: gli avvisi di incendio erano falsi. Il sistema di allarme antincendio era stato quasi completamente distrutto dallo schianto e dall'incendio e non fu possibile determinare il motivo dei falsi allarmi; tra il 1975 e la data dell'incidente c'erano stati nove casi segnalati di perdite di aria che avevano causato l'attivazione di falsi allarmi di incendio su alcuni Ilyushin Il-62. L'indagine permise di appurare che era impossibile per l'aereo mantenere l'altitudine con due motori con i flap impostati per il decollo e con il suo peso di 164 514 chilogrammi, che era vicino al peso massimo al decollo per un Il-62. Non vennero riscontrati errori nelle azioni dei piloti, che non avevano potuto effettuare un atterraggio forzato a causa dell'oscurità e delle aree urbane al suolo sottostante. L'inchiesta rivelò che i piloti avevano seguito le corrette procedure di volo; tuttavia non c'era alcuna procedura nel manuale di volo per coprire la situazione in cui si trovavano. Note Voci correlate Incidenti aerei di voli commerciali Ilyushin Il-62 Aeroflot
Урочище Гулино

«Урочище Гулино» — комплексный памятник природы общегосударственного значения, расположенный на крайнем севере Корюковского района на левом берегу реки Снов (Черниговская область, Украина). Площадь — 100 га. Код (государственный кадастровый номер) — . Находится под контролем Холминского государственного лесного хозяйства. Статус памятника природы присвоен постановлением Совета Министров УССР от 14.10.1975 № 780 с целью сохранения высокопродуктивных лесных насаждений природного происхождения на берегу реки Снов с густым подлеском и отдельными куртинами сосны и дуба. Расположен на территории квадратов 1-6 Перелюбского лесничества Корюковского района. На западе к памятнику природы примыкает гидрологический заказник местного значения Великий дятел. Ближайшие населённые пункты: сёла Барановка Семёновского района (в 8 км на восток от урочища Гилино) и Гута-Студенецкая (в 6 км на юг) Сновского района Черниговской области Украины, город — Семёновка. Ссылки Данные о заказнике на сайте Государственного управления охраны окружающей природного среды в Черниговской области (недоступная ссылка — история). (укр.) Статья в Энциклопедии современной Украины
Урочище «Гуліне»

Уро́чище «Гу́ліно» — комплексна пам'ятка природи загальнодержавного значення в Україні. Розташована в межах Корюківського району Чернігівської області, на північний захід від села Шишківка. Площа 100 га. Статус присвоєно згідно з Постановою Ради Міністрів УРСР № 780-р від 14.10.1975 року. Перебуває у віданні Холминського лісгоспзагу (Перелюбське л-во, кв. 1-6). Охороняються цінні лісові насадження природного походження на березі річки Снові з окремими куртинами дубів і сосен. У трав'яному покриві — рідкісні рослини, занесені до Червоної книги України. Має водорегулююче та ґрунтозахисне значення. Примітки Джерела Географічна енциклопедія України : [у 3 т.] / редкол.: О. М. Маринич (відповід. ред.) та ін. — К., 1989—1993. — 33 000 екз. — ISBN 5-88500-015-8. Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (14. Урочище «Гуліне»)
Музей Тропініна і московських художників його часу

Музей Тропініна і московських художників його часу — невеличкий художній музей, присвячений творчості художника Тропініна та митцям його часу. Історія Серед відомих і надзвичайно велетенських за розмірами музеїв Москви (сучасна Третьяковська галерея, Центральний будинок художників, Царицино) музей Тропініна посів своє скромне і незалежне місце. Дивом було і його створення, і його виникнення в такому мегаполісі, як Москва. Ініціатива створення музею належала Вишневському Феліксу Євгеновичу, нащадку освічених московських підприємців кінця ХІХ ст. Підозріле ставлення до колекціонерів мистецтва в СРСР, а тим паче в Москві, уряд якої роками грабував державні музеї і торгував мистецтвом за кордоном десятиліттями, карав Вишневського як злочинця, що зазіхав на приховану державну монополію — безконтрольне і хижацьке використання мистецьких скарбів країни. Неодноразово його мистецькі колекції конфісковували, а самого запроторювали до тюрми. Настирний Фелікс Євгенович виходив після ув'язнення і починав довгі скарги на усі рівні бюрократичної машини, аби повернути хоча би частину власних збірок. Аби відчепитися від прискіпливого Вишневського, йому надавали можливість потрапити до складів і самому знайти в захаращених коморах свої речі. Мистецька освіта і знання законів дозволяли Вишневському повертати частку своїх колекцій і створювати нові. Цікаві речі він знаходив у пенсіонерів, часто рятував цікаві зразки, знайдені на дахах, в покинутих будівлях, іноді на звалищах. Розуміючи, що віднайдені речі можуть загинути, дарував їх радянським музеям. Серед його дарунків — російські гравюри і акварелі, портрети, ведути і сюжетні картини роботи венеціанських і російських майстрів, стародавні і антикварні меблі, всього близько 500 творів мистецтва. Коли йому як нащадку вдалося повернути невеликий будинок родини Вишневських в Москві, він і створив там музей Тропініна. І знову подарував його державі СРСР. Розташування і фонди Музей розташований у Щетининському провулку, що неподалік від сучасної Третьяковської галереї. Фонди майже цілком зібрані Феліксом Євгеновичем. Це портрети, сюжетні картини роботи російських майстрів, сучасників Тропініна та його самого. Картинна галерея доповнена тогочасними меблями, побутовими речами дворянства та купців. Невеличкі інтер'єри співвіднесені зі зростом дорослої людини і нічим її не гнітять — в музеї немає монументальних, велетенських творів. Прерогатива музею Тропініна — твори московського портретиста та маловідомі твори московських художників, серед яких — Д. Волохов, П. Соколов, К.Герц. Родзика збірка — автопортрет Тропініна на тлі веж московського Кремля. Експозиція створена в чотирьох залах. За склом музейних вітрин — вироби з бісеру, медальйони з кістки, скриньки для тютюну тощо. Аби розширити часові межі збірки, додано декілька художніх творів 18 століття (Вишняков Іван Якович, Антропов Олексій Петрович, Орест Кіпренський, Боровиковський Володимир Лукич, Рокотов Федір Степанович ). Зазвичай це портрети через значне поширення в мистецтві Російської імперії саме портретного жанру. Див. також Список музеїв Москви Джерела Матеріали періодичних видань.
Музей російської садибної культури

Музей російської садибної культури (рос. Музей русской усадебной культуры) — музейний заклад міста Москви з метою часткового збереження та вивчення культурного феномену 18-19 століть «російська садиба». Історія створення У вересні 1999 р. на території колишньої садиби Влахернське-Кузьмінки, що належала князям Голіциним, відкрили постійно діючу виставку під назвою «Кузьмінки : з минулого в сучасне». В лютому 2000 р. виставку вдалося перетворити на музей російської садибної культури, що став філією Музею історії міста Москва. Приміщення і експозиції Щойно створений музейний заклад не міг і не зможе відразу представити величезну панораму феномену «російська садиба». До того ж, феномен мав значні територіальні особливості, представлені зразками садиб Санкт-Петербурга і його передмість, садиб Москви та Підмосков'я, провінційних садиб європейської частини Російської імперії, садиб провінції Україна тощо. Але на прикладі садиби князів Голіциних, що існувала з 1702 по 1917 рр., виявилась можливість показати характерні особливості московської садибної культури в її історичній перспективі - зі змінами стилів, мод тощо. До того ж, на частково поруйнованому ансамблі Кузьмінки йшли і йдуть реставраційні і відновлювальні роботи. Музей розташований у так званому Служительському флігелі на господарчому дворі садиби, створеному у першій третині 19 ст. Сам музей має тільки шість залів. Кожна зала розповідає про якусь одну функцію садиби, насамперед Кузьмінок : Бальна зала, Вітальня, кабінет володаря, зала, присвячена парковій архітектурі (якою якраз і уславилась садиба Кузьмінки) та садово-парковій скульптурі, зала з архітектурним макетом колишніх споруд у Кузьмінках тощо. Експозиції доповнені комплектом гравюр художника Рауха з зображеннями краєвидів Кузьмінок. У Музеї російської садибної культури проводять концерти класичної музики і романсів, працює «Парк історичних розваг». Посилання
Муравьёвский памятник природы

Муравьёвский памятник природы — гидрологический памятник природы общегосударственного значения, расположенный на крайнем севере Новгород-Северского района (Черниговская область, Украина). Площадь — 40 га. Код (государственный кадастровый номер) — . Находится под контролем Гремячского сельсовета. Статус памятника природы присвоен Указом Президента Украины от 20.08.1996 № 715/96 для охраны комплекса озёр («Бабский локоть», «Луковица», «Гусиное») в пойме Десны с типичными для Полесья флорой и фауной. Ближайший населённый пункт — село Муравьи Новгород-Северского района Черниговской области Украины, город — Новгород-Северский. Природа Имеет флористическую и ценотическую ценность, памятник природы является важным для сохранения типичных пойменных комплексов водоёмов севера левобережного полесья. Высшая водная растительность территории очень хорошо развита и окружает озёра, образовывая сплошную полосу. Она представлена ценозами прибрежно-водных сообществ, которые окружают озёра вдоль северных и северо-восточных берегов, и ценозами настоящей водной растительности, которые занимают наибольшую площадь в северной части озёрного комплекса. Среди водной растительности на озёрах распространены сообщества водяного ореха плавающего (чилима) (Trapa natans), кувшинки снежно-белой (Nymphaea Candida), кувшинки белой (Nymphaea alba), кубышки жёлтой (Nuphar luteum). Прибережно-водная растительность представлена формациями с доминированием осоки острой (Саrех acuta) и манника большого (Glyceria maxima). Остроосоковые сообщества распространен вдоль всей береговой линии озёр в виде непрерывных и розрывных полос. Среди видов гидрофильного разнотравья представлены подмаренник болотный (Galium palustre), мята водная (Mentha aquatica), частуха обыкновенная (Alisma plantago-aquatica), сабельник болотный (Comarum palustre). Сообщества манника большого связаны с мелководными участками с илисто-песчаными отложениями. Среди асектаторов следует отметить ирис ложноаировый (Iris pseudacorm), частуха обыкновенная (Alisma plantago-aquatica), поручейник широколистный (Sium latifolium), аир болотный (Acorns calamus). Виды занесённые в Красную книгу Украины: рогульник плавающий (водяной орех плавающий, чилим) (Trapa natans) и сальвиния плавающая (Salvinia natans); в Зелёную книгу: чилим, кувшинка белая, кувшинка снежно-белая, кубышка жёлтая, болотноцветник щитолистный (Nymphoides peltata). Из-за значительных участков сохранённой растительности присутствует значительное количество животных. Присутствуют животные, занесённые в Европейский Красный список,: выдра речная (Lutra lutra), пиявка медицинская (Hirudo medicinalis), коромысло зелёное (Aeshna viridis), плавунец широкий (Dytiscus latissimus); занесённые в Красную книгу Украины,: журавль серый (Grus grus), кулик-сорока (Haematopus ostralegus), дозорщик-император (Anax imperator). Литература Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. Том 2. 1989-1993. Ссылки Данные о заказнике на сайте Государственного управления охраны окружающей природного среды в Черниговской области . Архивировано из оригинала 4 марта 2016 года. (укр.)