NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Азарово (Орловская область)

Азарово — деревня в Мценском районе Орловской области. По данным переписи населения 2010 года, в деревне Азарово проживает 133 человека (58 мужчин и 75 женщин). Деревня Азарово расположена в 12 км к югу от города Мценска. Ближайшие населённые пункты — посёлок Мужицкий и деревня Слободка. В советское время в деревне был образован колхоз им. Карла Маркса. После перестройки он был преобразован в КСП «Азарово», а затем в ТНВ «Меркулов и К». Примечания Ссылки Лист карты N-37-98 Мценск. Масштаб: 1 : 100 000. Издание 1983 г. Азарово (Орловская область) на карте автомобильных дорог РФ
Азарове (Орловська область)

Азарове (рос. Азарово) — присілок у Мценському районі Орловської області Російської Федерації. Населення становить 133 особи. Входить до муніципального утворення Воїнське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у межах Чорнозем'я та історичного Дикого Поля. Від 30 липня 1928 року у складі Орловського округу Центрально-Чорноземної області, 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної Курської області. З 1937 року в складі новоутвореної Орловської області. Від 2013 року входить до муніципального утворення Воїнське сільське поселення. Населення Примітки
Акишово

Акишово — деревня в городском округе Подольск Московской области России. География Находится в непосредственной близости у юго-западной границы города Подольска на правом берегу реки Мочи в 19 км от МКАД. Ближайшие населённые пункты — деревни Наумово, Жарково, посёлок Кузнечики. географическое расстояние до: центра городского округа (Подольск): 3 км административного центра сельского поселения (Дубровицы): 5 км История До 2015 года входила в состав сельского поселения Дубровицкое Подольского района. Население Транспорт Расстояние до: Автобусной остановки (Кузнечики): 1,5 км Автобусной остановки (Улица Академика Доллежаля 19): 2,1 км Автобусной остановки (Улица Генерала Смирнова 16): 2,4 км ближайшей ж/д платформы (Кутузовская): 5,4 км ближайшей станции метро (Бунинская Аллея (станция метро)): 14 км Примечания
Акішово

Акішо́во (рос. Акишово) — присілок у складі Подольського міського округу Московської області, Росія. Населення Населення — 28 осіб (2010; 9 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 100 % Джерела Аркуш карти N-37-15 Апрелевка. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1982 р. Видання 1987 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]
Akron (Unternehmen)

Akron (russisch Акрон) ist ein russischer Düngemittelhersteller mit Sitz in Weliki Nowgorod. 2010 war Akron Russlands viertgrößter Mischdüngerhersteller. Über eine verschachtelte Konstruktion wird das Unternehmen von Wjatscheslaw Kantor kontrolliert. Das Unternehmen ist an der Börse Moskau im RTS-Index gelistet. Produktion Akron baut Kalisalz bei Werchnekamsk (russisch Верхнекамская Калийная Компания (ВКК)) sowie Apatit bei Partomtschorr und Oleni Rutschei auf der Halbinsel Kola (russisch Северо-Западная Фосфорная Компания (СЗФК), Sewero-Sapadnaja Fosfornaja Kompanija [SSFK]) ab. Derzeit werden zwei Kalisalz-Vorkommen (Talizki in Russland und Saskatchewan) entwickelt. Seit 2015 werden als Nebenprodukt des Apatitabbaus auch Seltenerdkonzentrate gewonnen. 2015 wurden 6,3 Mio. t Dünger in den Produktionsanlagen Dorogobusch, Akron bei Weliki Nowgorod und Linyi, Shandong hergestellt. Absatz Der größte Absatzmarkt für Ammoniumnitrat-Harnstoff-Lösung (UAN) sind die USA (69 %), für Ammoniumnitrat Brasilien (34 %) und Russland (33 %) sowie für NPK-Dünger China (40 %), die Ukraine (12 %), Russland (11 %) und Thailand (10 %). Akron besitzt eigene Güterwagen und Hafenterminals in Kaliningrad, Muuga und Sillamäe (Estland). Tochtergesellschaften Akron besitzt Anteile an Uralkali (0,93 %) und der Grupa Azoty (20 %). Einzelnachweise
Acron

Acron PAO (ros. Акрон) – rosyjski koncern składający się z kilku podmiotów, działający w przemyśle chemicznym, mający swą siedzibę w Nowogrodzie Wielkim. Przedsiębiorstwo zostało założone w 1961 roku, jest jednym z wiodących producentów nawozów mineralnych na świecie. Przedsiębiorstwo posiada udziały w spółkach branży chemicznej w kilku krajach świata, m.in. w Kanadzie. W Polsce za pośrednictwem zależnego od siebie holdingu Norica Holding koncern jest w posiadaniu około 20 procent udziałów w Grupie Azoty S.A. W 2012 roku grupa Acron oskarżana była o próbę „wrogiego przejęcia” spółki Azoty Tarnów należącej do Grupy Azoty, poprzez przejęcie w niej pakietu kontrolnego akcji. Sankcje wobec koncernu Ponieważ podmiot jest kontrolowany przez Wiaczesława Mosze Kantora, objętego od 2018 sankcjami rządu Wielkiej Brytanii oraz od 8 kwietnia 2022 również sankcjami UE – został wpisany na listę sankcyjną Rządu RP z uzasadnieniem: "Podmiot o znaczeniu strategicznym dla rządu rosyjskiego, w związku z czym generuje korzyści i umożliwia wsparcie rządu Federacji Rosyjskiej, którego działania destabilizują lub podważają integralność terytorialną, suwerenność i niezależność Ukrainy. Istnieje ciągłe zagrożenie koordynacji działań W.M. Kantora z rządem rosyjskim. PAO Acron jest podmiotem dominującym w Grupie ACRON, notowanym na giełdzie papierów wartościowych w Moskwie. Według dostępnych danych grupa jest płatnikiem należności publicznoprawnych w Federacji Rosyjskiej." Przypisy
Акрон (компанія)

Акрон — російська хімічна група, що входить до числа провідних світових виробників мінеральних добрив. Головний офіс — у Великому Новгороді. Історія Основні виробничі підприємства групи «Акрон» — ПАТ «Акрон» (Великий Новгород) і ПАТ «Дорогобуж» (селище Верхньодніпровський під Дорогобужем). Після розпаду Радянського Союзу обидва ці підприємства приватизували, на них була проведена великомасштабна реорганізація виробництв, перебудова господарської діяльності та структури управління, прийнята довгострокова програма реконструкції та розвитку. На початку 2000-х років компанія взяла курс на створення вертикально інтегрованого холдингу, в результаті чого до складу групи увійшли логістичні та збутові компанії, а також підприємства з видобутку сировини. Для зміцнення своїх позицій на найбільшому світовому ринку мінеральних добрив — в Китаї — в 2005 році група придбала підприємство з виробництва складних добрив «Хунжі-Акрон» і створила в країні збутову мережу. В 2012-му компанія розпочала власне виробництво фосфоровмісної сировини на гірничо-збагачувальному комбінаті "Олєній Ручєй", а в середині 2020-х очікується запуск Талицького калійного рудника. Примітки
Аксай (Липецкая область)

Акса́й — деревня Октябрьского сельсовета Усманского района Липецкой области. Стоит на Усманском шоссе. Недалеко от Аксая расположен исток реки Боровицы. Прежде имел другие названия: Штыки́ и Боровски́е Вы́селки. Последнее говорит о том, что оно было заселено жителями села Боровое. В 1911 году селение было обозначено как деревня прихода церкви села Куликова. Название тюркское (ак — белая, сай — балка). Население Примечания
Аксай (Липецька область)

Аксай (рос. Аксай) — село в Усманському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 251 особу. Належить до муніципального утворення Октябрська сільрада. Історія З 13 червня 1934 до 1954 року у складі Воронезької області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Октябрська сільрада. Населення Примітки
Аксьоново (сільське поселення Ярополецьке)

Аксьоново (рос. Аксёново) — присілок, підпорядкований місту Волоколамську Московської області Російської Федерації. Муніципальне утворення — Волоколамський міський округ. Населення становить 31 особа (2016). Історія З 14 січня 1929 року входить до складу новоутвореної Московської області. Раніше належало до Волоколамського повіту Московської губернії. Належало до Волоколамського району до його ліквідації 9 червня 2019 року. У 2006-2019 роках органом місцевого самоврядування було сільське поселення Ярополецьке. Сучасне адміністративне підпорядкування з 2019 року. Населення Примітки
Akoulovo

Akoulovo (Аку́лово) est un village faisant partie de la municipalité de Moscou qui se trouve à 13 km au nord-est du territoire de Moscou et à 20 km au nord du village de Vostotchny, avec lequel Akoulovo forme le district municipal de Vostotchny dans le district administratif est de la ville de Moscou. Akoulovo est une exclave dans l'oblast de Moscou, se composant de deux parties séparées et se trouvant à la limite des districts municipaux de Mytichi et de Pouchkino de l'oblast de Moscou. Il a été fondé en 1937 pour les ouvriers du réservoir Outchinskoïe et le complexe hydrotechnique attenant. Notes et références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Акулово (посёлок, Москва) » (voir la liste des auteurs). Portail de Moscou
Александровка (посёлок, городской округ Подольск)

Александро́вка — посёлок в городском округе Подольск Московской области России. Входил в состав сельского поселения Стрелковское до его упразднения 1 июня 2015 года (до середины 2000-х — Стрелковский сельский округ). Население Согласно Всероссийской переписи, в 2002 году в посёлке проживало 617 человек (273 мужчины и 344 женщины); преобладающая национальность — русские (89 %). Расположение Посёлок Александровка расположен на дублере 39 километра Федеральной автомобильной дороги М-2 «Крым» (Симферопольское шоссе) примерно в километре к западу от черты города Подольска. Посёлок окружён лесами. Рядом с посёлком находится одноимённая деревня Александровка. Улицы В посёлке Александровка расположены следующие улицы и территории: Александровская улица Территория ДСК Контур Запрудная улица Зелёная улица Колхозная улица Лесная улица Московская улица Октябрьская улица Улица Орджоникидзе Подольская улица Рабочая улица Сосновая улица Садовая улица Трансформаторная улица Центральная улица Транспорт В посёлке осуществляется регулярное движение рейсового автобуса № 25 МЦД Подольск — Дом отдыха «Александровка». На остановке «Поворот на Александровку» можно сесть на маршрутное такси №1231к, а также на автобус № 25, 426, 432 и 435. Примечания
Александровка (селище, Подольський міський округ)

Алекса́ндровка (рос. Александровка) — селище у складі Подольського міського округу Московської області, Росія. Населення Населення — 1218 осіб (2010; 617 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 89 % Джерела Аркуш карти N-37-16 Подольск. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1982 р. Видання 1987 р. (рос.) Примітки Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]
Monastère Saint-Alexandre de Souzdal

Le monastère Saint-Alexandre (en russe : Александровский женский монастырь, soit monastère d'Alexandre pour femmes) est situé sur la rive gauche de la rivière Kamenka, à Souzdal. Selon la tradition, il a été fondé en 1240 par saint Alexandre Nevski. Les éléments les plus anciens du monastère n'existent plus. L'église de l'Ascension du Seigneur et son clocher qui composent l'ensemble ont été construits en 1695, grâce aux dons de la tsarine Natalia Narychkina, mère de Pierre le Grand. En 1764, à la suite de la sécularisation des terres organisée par Catherine II, le monastère fut désaffecté et rattaché à l'église paroissiale. En 2006, eut lieu dans ses murs la refondation d'un nouveau monastère pour hommes. Il fait partie de l'éparchie de Vladimir et Souzdal. À l'origine, le monastère était, par contre, un couvent de femmes. L'église de l'Ascension se présente comme un édifice de plan carré, à quatre façades et à deux étages. Elle est surmontée de cinq clochers à bulbes. Du côté est, une grande abside s'appuie sur le mur de l'église, au nord a été ajoutée une annexe chauffée et au nord-est un parvis (paperte). Les fenêtres sont garnies de décorations sculptées à l'étage et de plus simples colonnettes au rez-de-chaussée. Celles-ci réapparaissent sur les hauts tambours qui dominent l'édifice et soutiennent les cinq petits clochers à bulbes. Sur une base octogonale peu élevée, s'élève le clocher en forme de tente. Un escalier est accroché à sa base. Ses murs sont pratiquement sans ornements, ce qui en fait un modèle unique dans l'architecture des clochers de ce type à Souzdal. La partie supérieure est décorée par des chambranles sculptés, entourant les petites baies-ouïes saillantes sur trois niveaux. Dans la première moitié du XVIIIe siècle, a été ajoutée, autour du monastère, une petite enceinte garnie de tourelles décoratives ainsi que de tours de défense. À cette époque apparaissent aussi les Saintes-Portes à deux niveaux, à l'entrée du monastère. Elles rappellent celles du monastère de la Trinité dont les Saintes-Portes sont, à la suite de sa disparition, actuellement situées dans l'ensemble du Monastère de la Déposition-de-la-robe-de-la-Vierge. Cette ressemblance entre les portes n'est pas due au hasard : c'est Ivan Griaznov, l'architecte du monastère de la Déposition-de-la-robe-de-la-Vierge et de celui de la Trinité qui, à la fin du XVIIe siècle, dirigea les travaux de constructions de ces différents monastères. Sources Суздаль. Александровский монастырь (Monastère d'Alexandre) « Описание монастырей Суздаля. Фотографии. »(Archive.org • Wikiwix • Google • Que faire ?)(Monastères de Souzdal) Liens externes Галерея изображений построек Александровского монастыря в Реестре храмов России ( Galerie de photos du monastère d'Alexandre) Références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Александровский монастырь (Суздаль) » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Russie Portail du monachisme Portail du christianisme orthodoxe
Monaster św. Aleksandra Newskiego w Suzdalu

Monaster św. Aleksandra Newskiego – pierwotnie żeński, po reaktywacji męski klasztor prawosławny w Suzdalu, należący do eparchii włodzimierskiej. Według podania pierwsza wspólnota monastyczna w miejscu dzisiejszego klasztoru św. Aleksandra została założona w 1240 przez Aleksandra Newskiego, który ufundował na potrzeby wspólnoty drewnianą cerkiew. W kolejnych stuleciach monaster otrzymywał nadania ziemskie od kolejnych książąt moskiewskich, a jego pozycja wzrosła na tyle, że zaczął być określany jako Wielka Ławra. Zabudowania klasztorne z tego okresu nie przetrwały – śladem po nich są jedynie dwie płyty nagrobne z 1362 i 1393, znajdujące się pierwotnie w miejscach pochówku księżniczek suzdalskich Marii i Agripiny. W 1650 na polecenie biskupa suzdalskiego Serapiona dokonano rozbiórki starszych zabudowań monasterskich i zastąpiono je całkowicie nową architekturą. Na budowę głównej cerkwi, powstałej w 1695 świątyni pod wezwaniem Wniebowstąpienia Pańskiego, środki przekazała Natalia Naryszkina. Nowy zespół zabudowań monasterskich został wzniesiony w stylu typowym dla siedemnastowiecznej architektury ziemi włodzimierskiej i suzdalskiej. Cerkiew Wniebowstąpienia Pańskiego jest zwieńczona pięcioma cebulastymi kopułami, z absydą, dekorowana zewnętrznie starannie rzeźbionymi fryzami i obramowaniami okien, bez dekoracji malarskiej na zewnątrz. Dzwonnica cerkwi nie tworzy z nią jednej bryły, lecz jest usytuowana w sąsiedztwie świątyni. Jest to jedyna taka budowla w Suzdalu, która nie posiada dekoracji zewnętrznej. W XVIII w. całość zabudowań klasztornych została otoczona niskim murem z cegły, w którym dla celów dekoracyjnych umieszczono baszty naśladujące ruską architekturę obronną. W murze znajdowała się również ozdobna brama wjazdowa – obiekt ten razem z fragmentem przyległego muru jest jedynym jego zachowanym elementem. Od 2005 monaster jest ponownie czynny. Przypisy
Алексеево (Смоленская область)

Алексе́ево — деревня в Смоленской области России, в Глинковском районе. Население – 20 жителей (2007 год) . Расположена в центральной части области в 9 км к северо-западу от села Глинка, в 20 км севернее автодороги Р96 Новоалександровский(А101)- Спас-Деменск — Ельня — Починок. В 4 км юго-западнее деревни железнодорожная станция Добромино на линии Смоленск - Сухиничи. Входит в состав Доброминского сельского поселения. История В годы Великой Отечественной войны деревня была оккупирована гитлеровскими войсками в июле 1941 года, освобождена в ходе Ельнинско-Дорогобужской операции в 1943 году. Примечания
Алексино (муниципальный округ Истра)

Алексино — деревня в Ермолинском сельском поселении Истринского района Московской области. Население — 225 чел. (2010), в деревне 4 улицы, зарегистрировано 5 садовых товариществ. С Истрой связан автобусным сообщением (автобус № 39). Расположено на правом берегу реки Даренки, примерно в 5 км на восток от Истры, высота над уровнем моря 188 м. Ближайшие населённые пункты: Агрогородок в 0,5 км на юге, на юго-западе, через реку Дарья — Ивановское, на юго-востоке, за железной дорогой Подпорино, в полукилометре на запад — Дарна. Население Примечания Ссылки Ермолинское . Архивировано из оригинала 3 декабря 2013 года. Сельское поселение Ермолинское . Архивировано из оригинала 3 декабря 2013 года. Официальный сайт муниципального образования сельского поселения Ермолинское Лист карты N-37-2 Истра. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1982 год. Издание 1983 г. Карта Истринского района Московской области
Алексинская ТЭЦ

Алексинская ТЭЦ — предприятие энергетики, расположенное в городе Алексин, Тульская область, входящее в состав АО «РИР Энерго». Имеет установленную электрическую мощность — 157 МВт, установленную тепловую мощность — 231 Гкал/ч. Топливом для котлов Алексинской ТЭЦ служит природный газ. Предприятие снабжает теплом левобережную часть города Алексин. История Строительство Алексинской ТЭЦ было начато по плану ГОЭЛРО в 1935 году. 14 марта 1940 года начался монтаж котла и турбогенератора. В 1941 году Алексинская станция (ТЭЦ № 15 Мосэнерго) дала промышленный ток. В июле 1941 года электростанция вышла на проектную мощность 50 МВт. С началом Великой Отечественной войны дальнейшие работы по расширению станции были прекращены. 22 сентября 1941 года во время бомбардировки вражеской авиацией повреждено оборудование химического и транспортного цеха, паропроводы котлоагрегата № 2. Было принято решение о демонтаже оборудования и эвакуации его на Урал. После освобождения Алексинского района на станции начались восстановительные работы. В июле 1942 был восстановлен и пущен в работу котел № 2, а в сентябре — турбогенератор № 2. В 1946 году мощность станции доведена до проектной — 50 МВт. В 1956 году Алексинская ТЭЦ вошла в число передовых электростанций страны (годовая выработка составила около 1 млрд кВт⋅ч — более 1 % выработки электроэнергии Советского Союза). В дальнейшие годы проведены работы по реконструкции и монтажу нового энергетического оборудования. В 1986 году начался монтаж газопровода. В 1990 году котлоагрегаты ст. № 3,4,5,6 были переведены на сжигание газового топлива. Перевод станции на природный газ значительно повысил надежность работы оборудования, коэффициент полезного действия котлоагрегатов возрос более чем на 3 %, улучшилась экологическая обстановка в городе и курортном районе. С 2012 года на площадке Алексинской ТЭЦ строился новый блок парогазовой установки мощностью 115 МВт на базе оборудования Siemens. Энергоблок должен был быть запущен в мае 2015 года, однако пуск постоянно откладывался. Срыв сроков, по заявлению «Квадры», связан с «объективными причинами», в частности с действием антироссийских санкций. Только 1 февраля 2019 года энергоблок получил разрешение поставлять электроэнергию на ОРЭМ. Итоговая стоимость строительства оценивается в 10 миллиардов рублей. На проектную мощность новый энергоблок вышел 20 мая 2019 года. Перечень основного оборудования См. также Список тепловых электростанций России (установленной мощностью более 25 МВт) Примечания Ссылки Сайт компании ПАО «Квадра»
Алексинська ТЕЦ

Алексинська ТЕЦ — теплова електростанція у Тульській області Росії. Історія Станцію спорудили з огляду на зведення Алексинського хімічного комбінату, що спеціалізується на виробництві вибухівки. ТЕЦ почала роботу в 1941-му з двома паровими турбінами потужністю по 25 МВт. У вересні 1941-го ТЕЦ отримала певні пошкодження при бомбардуванні. Наприкінці того ж року на нетривалий час майданчик станції опинився під контролем німців, після відходу яких почалось її відновлення і в 1942-му вдалось ввести в дію котел № 2 та турбіну № 2. У 1946-му потужність ТЕЦ довели до проєктного рівня у 50 МВт. У другій половині 1940-х прийняли рішення про розширення станції, що отримала три парові котли продуктивністю по 230 тонн пари на годину — два запущені в 1948 та 1949 роках типу ТП-230-1 (станційні номери 3 та 4) і один типу ТП-230-2 (номер 5). Також в 1948 та 1949 роках ввели в дію дві турбіни потужністю по 50 МВт (станційні номери 3 та 4). У 1972-му котельне господарство підсилили агрегатом типу БКЗ-220-100Ф продуктивністю 220 тонн пари на годину (номер 6). У 1995-му встановили нову турбіну № 2 типу ПР-12-19/15 потужністю 12 МВт. Крім того, в якийсь момент (не раніше 1998-го) турбіну № 4 переномінували у П-40-90/7 зі зменшенням потужності до 40 МВт. У 2015-му з експлуатації вивели турбіну № 4, після чого в роботі залишались турбіни № 2 та № 3 і котли № 3, 4 та 6. У 2019-му став до ладу сучасний парогазовий блок комбінованого циклу потужністю 114 МВт (вже у 2020-му переномінований на 124 МВт), в якому дві газові турбіни живлять через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну. Того ж 2019-го потужність турбіни № 3 зменшили до 29 МВт, так що загальна потужність ТЕЦ стала дорівнювати 165 МВт при тепловій потужності 231 Гкал/г. ТЕЦ спорудили з розрахунку на використання місцевого бурого вугілля. В 1990-му її перевели на природний газ, що надходить до регіону по газотранспортному коридору Північний Кавказ — Центр. Для видалення продуктів згоряння ТЕЦ не пізніше 1972 року отримала димар заввишки 180 метрів, після чого старі димарі демонтували. Видача продукції відбувається під напругою 220 кВ та 110 кВ. Примітки
Алтуф'євський цвинтар

Алту́ф'євський цвинтар (рос. Алтуфьевское кладбище) — некрополь на північному сході Москви у Північно-східному адміністративному окрузі в районі Бібірево. Входить до складу Державного бюджетної установи «Ритуал». Діючий цвинтар закритого типу. Ділянки на цвинтарі можна отримати тільки під родові поховання, купивши їх на аукціонах уряду Москви. Також місця на цвинтарі доступні для родинних підпоховань. Історія цвинтаря Алтуф'євський цвинтар один з найстаріших столичних некрополів У Москві. Ім'я цвинтар отримало від села Алтуф'єво, біля якого воно і було засновано. Село Алтуф'єво згадується у Писцовій книзі 1585 року. У 1786 році село купив князь Степан Куракін. Сам цвинтар створено у 1750 році. До складу московських цвинтарів включено у 1978 році. Храм Воздвиження Хреста Господнього, розташований на території цвинтаря, побудований у 1750-1763 роках. На цвинтарі є поховання XIX століття. З 60-х років минулого століття Алтуф'євський цвинтар знаходиться в межах Москви. При будівництві МКАД частина поховань виявилися на шляху майбутньої магістралі та були перенесені на Ліанозовський цвинтар та інші. Час роботи Щодня з 9.00 до 19.00 у літній період (з 1 травня по 20 вересня), з 9.00 до 17.00 у зимовий період (з 1 жовтня по 30 квітня). Поховання на цвинтарі здійснюються щодня з 9 до 17 годин. Примітки Посилання Алтуф'євський цвинтар [Архівовано 1 серпня 2017 у Wayback Machine.] на сайті ДБУ «Ритуал» (рос.)