Іл-28

Іл-28 (за кодифікуванням НАТО — Beagle) — перший радянський реактивний фронтовий бомбардувальник. У середині 1950-х років був основною ударною силою фронтової авіації СРСР і країн Варшавського договору. Відрізнявся надійністю і простотою в експлуатації. Літаки цього типу брали участь у багатьох локальних конфліктах. Історія розробки і виробництва Розробка Іл-28, спроектованого в ініціативному порядку, відбувалася в умовах жорсткої конкуренції з ОКБ Туполєва. Постанова Уряду СРСР про створення фронтового бомбардувальника з турбореактивними двигунами в ОКБ-240 вийшла у червні 1948 року. Перший політ машини з роллс-ройсівськими двигунами RB.41 Nene відбувся 8 липня 1948 року. Державні випробування розпочалися в лютому 1949 року, вже з радянськими двигунами ВК-1 (РД-45Ф). Під час випробувань в НДІ ВПС виконано 84 польоти загальною тривалістю 75 годин. За результатами випробувань було виявлено 80 конструктивних дефектів, на усунення яких знадобилось близько чотирьох місяців. Разом з Іл-28 у випробуваннях брали участь тридвигунові Ту-73 і Ту-78, які оснащувалися потужним озброєнням самооборони аналогічно їх поршневому попереднику Ту-2. Порівняно з Іл-28 у цих бомбардувальників був більший екіпаж, маса і габарити при аналогічному бойовому навантаженні. Згодом конструкторським бюро Туполєва був представлений Ту-14, дводвигуновий бомбардувальник з екіпажем з 3 осіб та однією кормовою гарматною установкою. Ту-14 мав дещо більшу дальність польоту ніж Іл-28, але був значно складніший у виробництві та експлуатації. В середині травня 1949 року питання прийняття на озброєння першого реактивного фронтового бомбардувальника обговорювався на спеціальному засіданні у Сталіна, який після детального розгляду наданих даних, вислухав точки зору військових і погодився прийняти на озброєння Іл-28. Одночасно було прийнято рішення про збільшення швидкості польоту Іл-28 до 900 км/год за рахунок встановлення більш потужних двигунів ВК-1 зі злітною тягою по 2700 кгс. 8 серпня 1949 року доопрацьований літак з новими двигунами ВК-1 знову вийшов на випробування, за результатами яких було рекомендовано прийняти машину на озброєння і почати її серійне будівництво. Військові випробування проводилися на перших побудованих машинах в Московському військовому окрузі. На військовому параді до дня Перемоги 9 травня 1950 відбувся публічний показ Іл-28 — проліт полку літаків над Красною площею у Москві. Виробництво було організоване на заводах № 30 у Москві, № 166 в Омську і № 64 у Воронежі. Додатково виробництво літаків було розгорнуто ще на двох авіазаводах — № 1 і № 18 (Куйбишев). У 1950 році був побудований перший екземпляр навчального літака Іл-28У. У 1951 році вийшов на випробування торпедоносець Іл-28Т. У 1954 році поступив на озброєння розвідник Іл-28Р. Всього було випущено близько 6300 одиниць літака в різних модифікаціях. За створення Іл-28 С. В. Іллюшину і групі конструкторів ОКБ була присуджена Сталінська премія. Конструкція Літак — суцільнометалевий вільнонесний моноплан. У конструкції широко застосовувався алюмінієвий сплав (дюраль) Д16Т. Силовий набір фюзеляжу зі шпангоутів і стрингерів. Кабіна герметизована і звукоізольована. Крило пряме, трапецієподібне, моноблокове дволонжеронне, з кутом установки 3° і поперечним V 38″. Профіль крила — СР-5С з відносною товщиною 12 %. Механізація крила — звичайні закрилки з кутом відхилення 50° при посадці і 20 — на злеті. Для управління по крену використовувалися елерони. Кіль і стабілізатор стрілоподібні, симетричного профілю NACA-00. Кут стрілоподібності по лінії кіля фокусів — 41°, стабілізатора — 30°. Керування тримером керма напрямку і елеронів електричне, тримера рулів висоти — механічна тросова проводка і шестеренні механізми. Двигуни ВК-1 встановлені побортно у великих гондолах під крилом. Управління двигунами — з допомогою тросової проводки. Розкрутка двигунів при запуску від електростартерів. Паливна система складалася з фюзеляжних м'яких гумових баків загальною ємністю 7908 л. За відсутності жодної автоматики запуску і запалювання двигунів усі операції виконувалися вручну, кожен раз ризикуючи «спалити» двигун. Через те, що існував суттєвий розкид параметрів для кожного конкретного двигуна, часто-густо його запуск перед вильотом здійснював не льотчик, а технік, як особа, яка найкраще знає свою машину. Шасі триопорне, з повітряно-мастильною амортизацією. Гідравлічна рідина амортизаторів — спиртогліцеринова суміш Іл-660. Передня стійка забирається назад у фюзеляж, основні стійки — вперед, у мотогондоли. Управління прибиранням-випуском шасі — від повітряної системи, пізніше замінене на гідравліку. Гідросистема застосовувалася для приводів гальм коліс на основних стійках і приводу закрилків. Гідронасос встановлений тільки на лівому двигуні. В якості робочої рідини застосовувалося масло МВП, близько 45 літрів. У разі відмови гідросистеми від пневмосистеми можна було випустити закрилки і використовувати аварійне гальмування коліс. Також повітрям відкривалися стулки бомбового відсіку (бомболюка). Насоси повітряної системи були встановлені на обох двигунах, крім того, були аварійні балони зі стисненим повітрям. Джерелами електроенергії літака слугували два стартер-генератори постійного струму ДСР-9000 і дві акумуляторні батареї 12-А-30. Радіотехнічне обладнання літака — РЛС ПСБН-Н, радіокомпас АРК-5, радіовисотоміри РВ-2 і РВ-10, радіостанція РСІУ-3М, радіолокаційний відповідач СРО, переговорний пристрій СПУ-5. Авіоніка — гіронапівкомпас ЦПК-46, авіагоризонт АГК-47Б, гіромагнітний компас ДГМК-3, навігаційний візир АБ-52, магнітний компас КІ-11, покажчик повороту УП-2, годинники АВР-М і АЧХО, висотомір ВД-17, покажчик швидкості КУС-1200, покажчик числа «М» — МА-0,95, автопілот АП-5. На літках-розвідниках Іл-28Р встановлювалося фотообладнання — АФА-33, АФА-75МК, АФА-БА-40 для перспективної зйомки. Нічні НАФА-31/50 і НАФА-31/25 були синхронізовані з фотографічними бомбами ФОТАБ-50-35/100-60 і освітлювальними САБ-100-55/1000-35. Інформація з екрану РЛС ПСБН фіксувалася фотоприставкою ФРЛ-1М. Пізніше РЛС ПБСН була замінена на РЛС «Курс» (Постанова Уряду від 12 грудня 1953 року). На розвідники також встановлювалися контейнер з дипольними відбивачами типу АСО-28 та апаратура РЕП «Натрій». Ракетно-бомбове озброєння літака включало 12 стокілограмових авіабомб ФАБ-100 або вісім ФАБ-250М46 або дві ФАБ-500М46 або одну ФАБ-1500М46 (ФАБ-3000М46) у бомбовому відсіку. На торпедоносець Іл-28Т можна було підвісити одну реактивну торпеду РАТ-52 у вантажний відсік або міни — АМД-500, АМД-1000, «Ліра», «Десна» тощо. В подальшому застосовувалася зовнішня підвіска для двох торпед. Для торпедометання використовувався приціл ПТН-45, для встановлення якого було змінене скління кабіни штурмана. Артилерійське озброєння включало дві нерухомі гармати НР-23 в носовій частині фюзеляжу (на торпедоносцях і розвідниках стояла одна носова гармата) і дві гармати в кормовій дистанційній установці Іл-К6 (Іл-К8) з гідравлічним приводом. Під час стоянки за відсутності тиску в гідросистемі стволи гармат в кормовій турелі літака під дією сили тяжіння опускалися вниз. Усі літаки фарбувалися «сріблянкою», а ті, що поставлялися на експорт — у різні види камуфляжу. Приладові дошки чорного кольору, ніші шасі і вантажний відсік фарбувалися у сірий колір або не фарбувалися взагалі (наносилася тільки ґрунтовка світло-зеленого «трав'яного» кольору). Модифікації СРСР Китай Перші поставки радянських Іл-28 за кордон були здійснені для Китаю, куди на початку 1950-х було передано близько 500 машин. В ході експлуатації літаків в Харбіні організували їх ремонт з виготовленням не тільки запасних частин, а й кормових установок Іл-К6М. Майже через десять років на тому ж заводі розпочалося серійне виробництво бомбардувальника під позначенням Н-5 (Harbin-5). Одночасно було розгорнуте виробництво двигунів ВК-1А під позначенням liming (LM) Wopen-5D. Перший політ китайського літака відбувся 25 вересня 1966 року. За складом обладнання і озброєння це був уже інший літак, що зберіг лише зовнішній вигляд Іл-28. Серйозним змінам піддалася і конструкція планера. Відомо повідомлення про заміну на Н-5 гармат НР-23 на АМ-23 з бомбардувальника Ту-16. Повідомлялося, що до початку 1980-х було побудовано понад 1500 Н-5. Крім цього, випускалися навчальні машини HJ-5, розвідники HZ-5, носії ядерної зброї H-5A. Чехословаччина Основу парку Іл-28 ВПС Чехословаччини склали літаки власного виробництва, які отримали позначення В-228, що будувалися за ліцензією компанією AVIA Motors. Всього було побудовано більше двохсот літаків. Чехословаччина, як і Китай, поставляла Іл-28 в соціалістичні країни і країни, що розвиваються. Експлуатація В цілому літак виявився технічно надійним і зручним у керуванні, і при цьому досить маневреним. Крім експлуатації в ЗС СРСР, літак поставлявся в Китай, де в подальшому було освоєне виробництво китайської копії Н-5 на авіазаводі в Харбіні. Шість китайських машин купила Румунія. Чотири Іл-28У використовували в Фінляндії як буксирувальники мішеней. У 1955 році 30 Іл-28 було передано Єгипту. Також літаки цього типу експлуатувалася в Алжирі, Болгарії, Чехословаччині, НДР, В'єтнамі, Північній Кореї, Ємені, Марокко, Кубі, Сомалі, Сирії, Нігерії, Індонезії. В Афганістані цілком успішно воювали афганські екіпажі 335-го змішаного авіаполку, і літак проявив себе досить добре в умовах гористої місцевості. В СРСР Іл-28 досить швидко, вже до кінця 1950-х років почав зніматися з експлуатації і замінюватися на Як-28 і Ту-16. Значне число ще зовсім нових машин було екстрено списане і утилізоване — розчалені тракторами та бульдозерами прямо на стоянках, що викликало образи, нерозуміння і просто різко негативну реакцію серед особового складу авіаполків під час так званої «хрущовської відлиги». Деяка частина літаків була передана в льотні училища в якості навчальних машин, де отримала дуже схвальні відгуки. Лише дуже невелика частина парку була переобладнана в буксирувальники мішеней і прослужила до початку 1980-х років. Також частина літаків була переобладнана в радіокеровані літаючі мішені Іл-28М, які використовувалися при практичних ракетних стрільбах ППО. Іл-28 використовувався і в цивільних цілях. Для перепідготовки пілотів цивільної авіації з поршневої на реактивну техніку (зокрема на перші турбореактивні Ту-104) деяка кількість Іл-28 була демілітаризована і пофарбована за стандартами «Аерофлоту». Ці літаки також використовували для перевезення пошти та друкарських матриць з Москви. Поштові літаки за документацією проходили як Іл-20. Бойове застосування Вперше літаки-розвідники Іл-28Р в бойових умовах були застосовані у 1956 році під час придушення антикомуністичного повстання в Угорщині. Один літак був тоді збитий над островом Чепель в Будапешті. У 1961 році бомбардувальники Іл-28, разом з балістичними ракетами Р-12, стали винуватцями «Карибської кризи». 28 вересня 1962 року розвідувальні літаки ВПС США виявили на палубі корабля, що прямував на Кубу, розібрані Іл-28. Пізніше літаки були зафіксовані аеророзвідкою на летовищах в західній і східній краях острова. Всього на аеродромах, що знаходилися в 90 милях від узбережжя Флориди, було розташовано 42 Іл-28 — разом з ракетами вони склали угруповання сил, здатних завдати ядерних ударів по території США. Втім, в операції «Анадир» їм відводилася другорядна роль. Після розв'язання кризи усі вони були під наглядом США вивезені з Куби назад в СРСР. Після тривалої морського подорожі та перебування в несприятливих кліматичних умовах усі машини піддалися корозії настільки, що були списані. Перше відоме бойове застосування бомбардувальників Іл-28 відбулося у 1956 році в ході Суецької кризи. Єгипетські Іл-28 завдали кілька авіаударів по ізраїльських військах на Синайському півострові. Зокрема, 31 жовтня бомбові удари були нанесені Іл-28 по кібуцу Ґезер та авіабазі Лод. У відповідь військам коаліції вдалося знищити на землі 7 з 50 єгипетських Іл-28. Усі інші машини єгиптяни встигли перегнати; в Луксорі французька авіація знищила на землі ще 20 Іл-28. ВПС Ізраїлю орієнтувалися на першочергове знищення єгипетських Іл-28 на місцях базування під час Суецької кризи, Шестиденної війни та війни Судного дня. У грудні 1958 року єгипетські Іл-28 здійснили кілька розвідувальних вильотів в райони біля ізраїльського порту Ейлат. В ході Шестиденної війни більша частина арабських Іл-28 (27 єгипетських і 2 сирійських) були знищені раптовим ударом ізраїльської авіації на аеродромах. Незважаючи на втрати на аеродромах, єгипетські Іл-28 стали злітати і завдали кілька десятків авіаударів по ізраїльським військам в Синаї, при цьому один бомбардувальник був збитий ізраїльським «Міражем». У 1962 році єгипетські Іл-28 брали участь у Єменській громадянській війні, наносячи удари по роялістам і Саудівській Аравії. У червні 1966 року одиночний Іл-28 в супроводі кількох МіГ-17 ВПС Об'єднаної Арабської Республіки (об'єднана держава Сирійської Республіки та Республіки Єгипет, що існувала з лютого 1958 по вересень 1961) розбомбив саудівську авіабазу Хаміс-Мушайт. 17 червня 1967 року при зльоті з аеродрому Ходейда розбився єгипетський Іл-28. Власні Іл-28 Ємен отримав у листопаді 1967 року, це були два літаки, спеціально залишених єгиптянами, і кілька радянських Іл-28, доправлених через Судан на аеродром Ходейда. З них було сформовано 112-у бомбардувальну ескадрилью. Ними були знищені кілька радіовеж роялістів. На початку 1968 року Іл-28 розбомбили скупчення роялістів на горі Аабан. Бомбардування велося вночі, і спочатку Іл-28 підсвітили цілі освітлювальними авиабомбами, після чого було завдано бомбовий удар. В результаті було зірвано наступ роялістів на Сану. Єгипетські Іл-28 активно використовувалися під час війни на Виснаження в 1969—1970-х роках. Розвідники Іл-28 використовувалися для виявлення місць розташування ізраїльських ЗРК «Хоук». Єгипетські літаки провокували ізраїльтян на запуски ракет ЗРК, після чого здійснювали маневри ухилення. В ході цих дій ізраїльтянам не вдалося збити жодного Іл-28. Як бомбардувальники єгипетські Іл-28 в ніч з 22 на 23 січня 1970 року завдали перший удар по Ель-Арішу, в результаті якого було зруйновано декілька будівель. Втрати від дій ізраїльтян єгипетські Іл-28 понесли 25 квітня, коли пара єгипетських літаків розбомбила ізраїльський завод біля Ель-Аріша, обидва бомбардувальники були збиті винищувачами «Фантомом» і «Міражем». Також один Іл-28 був збитий «дружнім вогнем» радянських зенітників. Останній раз єгипетські Іл-28 брали участь у бою під час війни Судного дня, зокрема, вони бомбили опорний пункт «Будапешт», завдавши відчутних втрат противнику. В травні 1966 року у В'єтнам прибула група радянських військових для підготовки в'єтнамських льотчиків пілотуванню і експлуатації Іл-28. ВПС Північного В'єтнаму під час В'єтнамської війни мали на озброєнні Іл-28, але в бойовій обстановці вони не використовувались. Проте північнов'єтнамські Іл-28, у тому числі з радянськими льотчиками, здійснювали бойові вильоти над Лаосом у 1971 році. В ході бойових дій на території Кампучії в кінці 1970-х років Китай передав полпотівцям кілька Іл-28. При захопленні авіабази Почентонг 7 січня 1979 року два Іл-28 стали трофеями в'єтнамських військ, які допомагали повстанцям. В кінці 1960-х шість Іл-28, поставлених Нігерії Алжиром, брали участь на стороні урядових військ в громадянській війні в цій країні. Через відсутність підготовлених нігерійських екіпажів, літали на бомбардувальниках єгипетські і чехословацькі льотчики. Ними було розбомблено аеродром Улі, єдиний у Біафрі, що міг приймати важкі літаки. Жертвами килимових бомбардувань Біафри, що здійснювалися з Іл-28, стали понад дві тисячі мирних жителів. Фахівці вважають, що найбільш повно можливості Іл-28 були продемонстровані під час війни в Афганістані: 335-го змішаний авіаполк ВПС ДРА, в якому налічувалось до 32 Іл-28 дислокувався на авіабазі в Шинданді. Іл-28 виявився найкращим фронтовим бомбардувальником для дій в гірській місцевості, моджахедам не вдалося збити жодного Іл-28. У січні 1985 року всі афганські Іл-28 були знищені на землі в результаті диверсії на аеродромі. Вночі одночасно були підірвані одинадцять Іл-28, від них пожежа перекинулася далі, і практично весь авіаційний парк Іл-28 згорів дотла. Іл-28 активно використовувалися Китаєм для ведення розвідки та нанесення ударів по території Тайваню під час кризи у Тайванській протоці. Країни-оператори Вцілілі екземпляри Україна В листопаді 2021 року музеї авіації імені О. К. Антонова розпочав роботи з реставрації радянського реактивного фронтового бомбардувальника Іл-28. На початку робіт літак був у розібраному стані, мав вигляд набору деталей та вузлів. Цікаві факти Турбореактивний двигун РД-45, встановлений на прототип Іл-28, являв собою ліцензійну копію британського RB.41 Nene, ліцензія на який була придбана СРСР у 1946 році. Радянська копія, що отримала позначення РД-45, після доопрацювання конструкції випускалася серійно під позначенням ВК-1. Після модернізації тягу двигуна вдалося збільшити на 30 %. За створення двигуна ВК-1 в 1949 році В. Я. Климову, С. П. Ізотову і М. Г. Костюку була присуджена Сталінська премія 1-го ступеня. На більшості випущених Іл-28 встановлювався допрацьований двигун ВК-1А, який відрізнявся збільшеним до 150 годин ресурсом (з 6-ї серії — до 200 годин). Іл-28 став першим радянським фронтовим бомбардувальником, оснащеним напівавтоматичною системою запобігання обмерзанню. 9 березня 1953 року він виявився єдиним літаком ВПС СРСР, який, в умовах хмарності зі снігом і дощем, зміг пролетіти на малій висоті над Красною площею на похоронах Сталіна Завдячуючи простій і технологічної конструкції Іл-28, радянська промисловість змогла виробляти понад 100 таких реактивних бомбардувальників на місяць. Це дозволило швидко переозброїти бомбардувальну і мінно-торпедну авіацію ВПС і ВМФ СРСР з поршневих Ту-2. Примітки Посилання Николай Якубович. Первый реактивный бомбардировщик Ил-28. Атомный «мясник» Сталина. — Москва : Яуза, 2013. — 82 с. — ISBN 978-5-699-68115-0. (рос.)