NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
FESCO Transportation Group

Die FESCO Transportation Group der Far East Shipping Company (FESCO) (auch FESCO Logistic Group) ist eines der größten intermodalen russischen Transportunternehmen. Der Hauptsitz der FESCO-Gruppe ist Moskau. Die Unternehmensgruppe betreibt als Reederei neben Container- und Mehrzweckschiffen auch vier Eisbrecher. Sie bietet Dienstleistungen in Häfen, als Reederei, auf der Schiene und Speditionsdienste an. Ihre Arbeitsschwerpunkte liegen im Fernen Osten Russlands. Geschäftsfelder FESCO betreibt verschiedene Vertriebsbüros in Europa und Asien und ist in verschiedenen Ländern auf den beiden Kontinenten auch über Agenturen vertreten. Kerngesellschaft der FESCO Group ist die FESCO Shipping Company. FESCO ist Russlands führende Containerreederei und bietet sowohl Dienste von Russland in asiatische Häfen an, wie auch Küstenschifffahrt und Transporte per Bahn. Der Handelshafen von Wladiwostok wird von FESCO betrieben. Die 100-prozentige FESCO-Tochter Transgarant und Russkaja Troika (50 % Joint Venture mit der staatlichen russischen Eisenbahn Rossijskije schelesnyje dorogi). 2011 gründeten die Bremer BLG Group und FESCO ein Joint Venture für Logistik der russischen Automobilindustrie. In Kooperation mit JSC Sea Port sollen in St. Petersburg Autos umgeschlagen werden. Schiffe FESCO betreibt eine Flotte von rund 20 Schiffen, darunter die Vasiliy Golovnin und die Admiral Makarov. Einzelnachweise
Fesco Transport Group

FESCO Transportation Group is an intermodal transport operator in Russia, which provides services, including marine shipping, roll-on/roll-off, rail transportation and port handling. The parent company of the Group is Far-Eastern Shipping Company JSC. FESCO Group is headquartered in Moscow. Share capital and management The base company of the group is the Far-Eastern Shipping Company (FESCO; Russian: Дальневосточное морское пароходство, romanized: Dal'nevostochnoye morskoye parokhodstvo). The company was founded in Vladivostok in 1880. FESCO is publicly traded as MCX: FESH. Current shareholding structure is: Mr. Magomedov – 32.5%; entities controlled by Mr. Garber (is one of the controlling shareholders of GHP Group) – 23.8%, TPG – 17.4%, other shareholders/Free float – 26.3%. The General Director and Chairman of the Executive Board is Peter Ivanov. On 13 December 2012, Summa Group and GHP Group indirectly acquired 49.99% and 23.75% of the shares of FESCO, respectively. The acquisition was funded by a mixture of debt and equity. In December 2012, TPG joined in Summa Group's investment in FESCO, as a result of which TPG has certain rights in respect of oversight of the FESCO business and an indirect economic ownership interest of 17.5% in the Group. Business The majority of the company's operations are located in the Russian Far East. FESCO operations are handled by five divisions, namely Port, Rail, Liner and Logistics, Shipping, and Bunkering. Cooperation highlights and joint ventures The 100% FESCO subsidiary Transgarant and Russkaya Troyka (50% joint venture with the Russian Railways). In 2011, the Bremen-based BLG Group and FESCO founded a joint venture for logistics for the Russian automotive industry. Gallery See also MV Lyubov Orlova – ghost ship formerly owned by FESCO. Notes References External links FESCO Transportation Group
FESCO Transportation Group

FESCO Transportation Group (en français : groupe de transport FESCO) est l’une des plus grandes entreprises de transport intermodal en Russie. FESCO fournit des services tels que le transport maritime, le roll-on/roll-off, le transport ferroviaire et la manutention portuaire. La société mère du groupe est la Compagnie maritime d'Extrême-Orient, en anglais Far-Eastern Shipping Company (en abrégé, FESCO) JSC. Le siège du groupe FESCO se trouve à Moscou. Son activité porte essentiellement sur l’Extrême-Orient russe. Capital social et direction La société mère du groupe est la Compagnie maritime d'Extrême-Orient (en russe : Дальневосточное морское пароходство, romanisé : Dal’nevostochnoye morskoye parokhodstvo). L’entreprise a été fondée à Vladivostok en 1880. Le 13 décembre 2012, Summa Group et GHP Group ont acquis respectivement 49,99 % et 23,75 % des actions de la FESCO. L’acquisition a été financée par un mélange de dettes et de capitaux propres. En décembre 2012, TPG a participé à l’investissement du groupe Summa dans FESCO, ce qui a permis à TPG d’obtenir certains droits de supervision sur l’activité de FESCO et d’une participation économique indirecte de 17,5 % dans le Groupe. Secteurs d’activité FESCO gère divers bureaux commerciaux en Europe et en Asie et est également représentée par des agences dans divers pays sur les deux continents. La société principale du groupe FESCO est la FESCO Shipping Company. FESCO est la principale compagnie russe de transport de conteneurs et propose des services de transport depuis la Russie vers les ports asiatiques, ainsi que le transport maritime côtier et le transport ferroviaire. Le port commercial de Vladivostok est exploité par FESCO. La filiale à 100 % FESCO Transgarant et Russkaja Troika est une coentreprise à 50 % avec les Chemins de fer russes d’État (Rossiïskié Jeleznié Dorogui). En 2011, le groupe BLG Logistics basé à Brême et FESCO ont fondé une coentreprise pour la logistique dans l’industrie automobile russe. En coopération avec JSC Sea Port, les voitures doivent être chargées à Saint-Pétersbourg. Navires En tant que compagnie maritime, le groupe exploite quatre brise-glaces en plus de porte-conteneurs et de navires polyvalents. Il assure des services dans les ports, en tant que compagnie maritime, par voie ferrée et des services de transit. FESCO exploite une flotte d’environ 20 navires, dont le Vasiliy Golovnin et l'Admiral Makarov. Galerie Voir aussi MV Lyubov Orlova : vaisseau fantôme qui appartenait anciennement à FESCO. Notes et références (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « FESCO Transportation Group » (voir la liste des auteurs). Portail des entreprises Portail du monde maritime Portail de la Russie
Catedral de Sant Demetri de Vladímir

La Catedral de Sant Demetri de Vladímir (en rus Дмитриевский собор) és una antiga catedral de la ciutat de Vladímir. La data més acceptada pel que fa a l'acabament de la construcció és al voltant del 1197, quan va arribar a la catedral la icona del sant des de l'Imperi Romà d'Orient, durant el regnat del Gran Príncep Vsévolod III de Vladímir-Súzdal en honor de Sant Demetri de Tessalònica. Ja que és una part important dels Monuments Blancs de Vladímir i Súzdal, pertany, com a part del conjunt, al Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. Arquitectura L'estructura de la catedral està formada per un cos central i quatre pilars. Al començament estava envoltada de galeries amb torres que la connectaven al palau del príncep, però van destruir-se per error durant la restauració del 1838 per creure que eren estructures molt més modernes que la resta de l'edifici. La catedral és cèlebre pels seus relleus en pedra blanca i perquè les parets estan decorades amb gairebé 600 relleus de sants, animals reals i mítics. El relleu més important és el que representa el rei David a la zakomara central de les tres cares que presenta el relleu, tot i que també hi ha representacions d'Alexandre el Gran al mur sud i de Samsó a l'oest. El relleu de la cara nord inclou una figura del fundador de la catedral, el príncep Vsévolod III. La majoria dels relleus han estat conservats, tot i que alguns van ser reemplaçats durant la restauració del 1838. A més de la decoració interior, també han perdurat alguns fragments de frescs del segle xii, sobretot fragments d'una composició sobre el Judici Final. Vegeu també Monuments Blancs de Vladímir i Súzdal
Chrám svatého Dmitrije ze Soluně (Vladimir)

Chrám svatého Dmitrije ze Soluně (rusky Дмитриевский собор) je pravoslavný chrám v ruském Vladimiru, vystavěný koncem 12. století na příkaz vladimirského knížete Vsevoloda III. jako součást jeho paláce. Zasvěcen byl sv. Dmitriji ze Soluně. Je ceněn pro své vzácné kamenné reliéfy, kterých je na budově okolo 600 a zobrazují světce, mytická i reálná zvířata Od roku 1992 je v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zanesen na seznam světového dědictví UNESCO. Historie Datum výstavby není úplně jisté, nicméně na základě údajů vladimirského kronikáře se předpokládá, že se tak stalo v letech 1194-1197. Tentýž kronikář také vyzdvihuje skutečnost, že na stavbu chrámu sv. Dmitrije „nehledali mistry z němec“, že na ní pracovali pouze ruští stavitelé. Naráží tak nejspíše na německé mistry, vyslané Fridrichem I. Barbarossou, kteří stojí za realizací vladimirského Chrámu Zesnutí přesvaté Bohorodice či nedalekého bogoljubského Chrámu Pokrovu na Něrli. Roku 1197 také svatostánek získal své dvě hlavní relikvie – tzv. „náhrobní desku“, což je ve skutečnosti ikona sv. Dmitrije v životní velikosti, a část mučedníkovy košile, potřísněnou údajně jeho krví. Tyto relikvie pochází ze Soluně a dodnes není zcela jasné, jak k nim Vsevolod III. přišel. Zřejmě jejich nabytí souvisí s jeho sedmiletým vyhnanstvím.Současná podoba chrámu se od té původní značně odlišuje. Stavba byla totiž během stalení mnohokrát poškozena požáry a mnohokrát rekonstruována a přestavována. Největší škody na původním vzhledu chrámu však přinesly necitlivé zásahy v 19. století. Roku 1934 totiž Vladimir navštívil car Mikuláš I. a pokáral místní za špatný stav památné budovy. V letech 1834-1839 proto byla stržena původní nízká galerie, která chrám obklopovala a která byla značně zchátralá. V letech 1840-1847 proběhla renovace interiérů, při které byly nenávratně zničeny téměř všechny původní fresky. Navíc bylo do chrámu instalováno vytápění, kterým celá konstrukce značně trpěla. Po nástupu bolševiků již v roce 1917 byl chrám prohlášen za památku staroruského umění a o rok později, byť byla země zmítána občanskou válkou, začaly práce na renovaci původních fresek z 12. století – pod chórem podařilo se obnovit kousek malby posledního soudu. Špatný stav celé budovy (způsobený hlavně nešťastným vytápěním) si vynutil zásadní rekonstrukci započatou roku 1937, která probíhala i navzdory probíhající válce. Poslední generální oprava proběhla v letech 1999-2004 – kamenné kvádry byly pokryty speciální ochrannou směsí a v interiéru byl zaveden systém udržování stálého mikroklimatu. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Дмитриевский собор (Владимир) na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám svatého Dmitrije ze Soluně na Wikimedia Commons
Demetrios-Kathedrale (Wladimir)

Die Demetrios-Kathedrale (russisch Дмитриевский собор Dmitrijewski sobor, wiss. Transliteration Dmitrievskij sobor) ist eine russisch-orthodoxe Kathedrale in Wladimir, die dem Märtyrer Demetrios von Thessaloniki geweiht ist. Sie ist Teil des UNESCO-Welterbes der Weißen Monumente von Wladimir und Susdal. Sie wurde von 1194 bis 1197 (nach anderen Quellen früher um 1191) von Wsewolod III., dessen Taufname Dimitri war, aus weißem Kalkstein gebaut. Sie ist vor allem für ihre Steinreliefs bekannt. Die Kirche brannte mehrmals nieder: 1237, 1536, 1719 und 1760. Bei der Restaurierung von 1837 bis 1839 unter Nikolaus I. wurde die Kirche in den vermeintlich ursprünglichen Zustand versetzt. Das heißt: Treppentürme und Galerien wurden abgerissen, weil fälschlicherweise angenommen wurde, es seien spätere Ergänzungen. Da allerdings die entfernten Galerien auch eine tragende Funktion hatten, traten später Risse in der Wand auf. 1919 wurde die Kirche profaniert und es durften keine Gottesdienste mehr gehalten werden. Erst 2011 fand nach Jahrzehnten wieder ein Gottesdienst statt. In den Jahren 1999 bis 2004 wurde die Kirche letztmals restauriert. Heute ist sie ein Museum und kann gegen Eintrittsgeld besichtigt werden. Weblinks
Catedral de San Demetrio de Vladímir

La catedral de San Demetrio (ruso: Дмитриевский собор) es una catedral de la antigua ciudad rusa de Vladímir. La fecha más generalmente aceptada de finalización de su construcción es 1197, fecha en la que el icono del santo llegó a la catedral desde Bizancio (aunque estudios recientes dan 1191 como fecha más probable), durante el reinado del Gran Príncipe Vsévolod Gran Nido de Vladímir-Súzdal en honor de San Demetrio de Tesalónica. Dado que es una parte importante de los Monumentos Blancos de Vladímir y Súzdal, pertenece, como parte del conjunto, al Patrimonio de la Humanidad de la Unesco.​ Arquitectura La estructura de la catedral está formada por una cúpula y cuatro pilares. En un principio estaba rodeada de galerías con torres que la conectaban al palacio del príncipe que se demolieron por error durante la restauración del siglo XIX (1838) por creer que eran estructuras mucho más modernas que el resto del edificio.​ La catedral es famosa por sus tallas en piedra blanca y sus paredes están decoradas con casi 600 relieves que representan santos, animales reales y míticos. El más notable es el que representa al bíblico rey David en la zakomara (parte superior de los muros con forma de arco conopial) central de las tres caras que presenta el relieve, aunque también hay representaciones de Alejandro el Grande en el muro sur y de Sansón en el oeste.​ El relieve de la cara norte incluye una figura del fundador de la catedral, el príncipe Vsévolod III.​ La mayoría de los relieves han sido conservados en su forma original aunque algunos se reemplazaron durante la restauración del siglo XIX. Aparte de la decoración interior han perdurado algunos fragmentos de frescos del siglo XII, sobre todo fragmentos de una composición sobre el Juicio Final. En la actualidad, la catedral es parte del museo al aire libre de Vladímir-Súzdal. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Catedral de San Demetrio de Vladímir. Página web oficial del museo de Vladímir-Súzdal (en inglés)
Dmitrij-székesegyház (Vlagyimir)

A vlagyimiri Dmitrij-székesegyház (Дмитриевский собор; előfordul a Дмитровский változat is) az oroszországi Vlagyimir város egyik leghíresebb műemléke, a 12. század végi orosz egyházi építészet egyik kiemelkedő alkotása. Története A Dmitrij-székesegyház III. Vszevolod vlagyimiri nagyfejedelem uralkodása idején (1194-1197) és megbízásából épült, thesszaloniki Szent Demeternek szentelték. Az 1185. évi tűzvész után, mely szinte az egész (fából épült) várost elpusztította, a fejedelem egy kiemelkedő ponton építtette fel palotáját. A Dmitrij-székesegyház eredetileg a fejedelmi udvar része volt, udvari templomként is szolgált. Galérián és két sarki tornyon keresztül kapcsolódott a palotához. A palota régen elpusztult, a két lépcsőtornyot a 19. századi felújítás során elbontották, a templom azóta elszigetelten áll. A központi elrendezésű, egy kupolás, négy pilléres, három hajós épület a vlagyimir-szuzdali építészet egyik legszebb alkotása. Jóval kisebb és körülbelül fele akkora területű, mint az Istenanya elszenderedése székesegyház; nem annyira méltóságteljes, de könnyedebb, elegánsabb. A fehér faragott kövekből emelt székesegyház elsősorban a külső falait borító domborműveiről híres. Az épület három oldalán párkányzat fut körbe, és a három oldalon több száz kis lapos dombormű díszíti, valósággal elborítja a falak sík felületeit, sőt még a kupoladobot és az oszlopvégződéseket is. A népi ihletésű, növényeket, sárkányokat, madár- és állatfigurákat, bibliai személyeket ábrázoló plasztikák között feltűnik az építtető fejedelem, III. Vszevolod alakja is. Ezek a kőfaragások egy átmeneti kor hangulatát idézik, amikor a végleg gyökeret vert kereszténység mellett még hatottak a pogány kor emlékei is. A domborműveknek csak egy töredéke eredeti, a többi faragvány részben vagy teljes egészében restaurátorok alkotása. A világörökség része A székesegyház 1992 óta az UNESCO világörökség része, a Vlagyimir és Szuzdal fehér műemlékei elnevezésű helyszín részeként került fel a világörökségi listára. Napjainkban a Vlagyimir–Szuzdal Múzeum kezelésében áll, kizárólag múzeumként működik. Források "Dmitrijevszkij-székesegyház" (oroszul nyelven). Vlagyimir–Szuzdal Múzeum portálja. 2015. június 10. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2012. április 25..: CS1 karbantartás: ismeretlen nyelvkód (link) Gerő László (1977). Régi orosz építészet. Budapest: Műszaki Könyvkiadó. 60. o. ISBN 963 10 1850 4. Szalai Attila (1995). Hagymakupolák. Középkori orosz templomok. Budapest: Dunakönyv Könyvkiadó. 63–64. o.
Cattedrale di San Demetrio (Vladimir)

La cattedrale di San Demetrio (in russo Дмитриевский собор?, Dmitrievskij sobor) è una delle più antiche chiese della città di Vladimir, in Russia. Costruita nel periodo di Vsevolod III, è consacrata a San Demetrio di Tessalonica martire. Dal 1992 fa parte della lista dei patrimoni dell'umanità UNESCO insieme agli altri edifici conosciuti con il nome di "monumenti bianchi di Vladimir e Suzdal'". Storia e descrizione Nessuna cronaca dell'epoca menziona esattamente quando la cattedrale fu costruita. Tuttavia, ci sono alcuni documenti che provano che nel 1197 un'icona di San Demetrio fu portata da Costantinopoli a Vladimir. Per questa ragione gli storici affermano che l'edificio sarebbe stato ultimato proprio in quell'anno. Quanto al momento di avvio dei lavori, invece, si contrappongono le teorie di Nikolaj Voronin e di Tatiana Timofeeva. Il primo sostiene che la costruzione iniziò nel 1194, mentre la seconda propende per il 1191. Originariamente l'edificio era circondato da gallerie e torri e collegato al palazzo reale. La chiesa ha una sola cupola e tre absidi. Uno degli elementi di maggiore splendore e curiosità è rappresentato dalle decorazioni delle pareti esterne in pietra bianca. Oltre alla rappresentazione di numerosi santi, le decorazioni raffigurano anche personaggi storici vissuti prima di Cristo e creature mitiche. La figura centrale è rappresentata da re Davide. L'autore dei salmi dà, infatti, le chiavi per comprendere l'intero simbolismo della facciata. Sul lato sud dell'edificio trova posto persino la rappresentazione della cosiddetta "ascensione di Alessandro Magno", cosa che può apparire strana per un luogo di culto cristiano, ma che nel Medioevo non era infrequente anche nell'Europa occidentale. All'interno della cattedrale sono ancora visibili dei frammenti degli affreschi del XII secolo raffiguranti il giudizio universale. Nel corso del XVI e del XVII secolo l'edificio subì dei lavori che, oltre a danneggiare alcuni rilievi, ne alterarono la fisionomia originaria. Nel 1835 lo zar Nicola I decise di avviare degli interventi di restauro volti a riportare la cattedrale ai fasti di un tempo. Nel 1919 i bolscevichi chiusero la cattedrale al culto, ma riconoscendone il valore storico ne trasferirono la gestione al museo di Vladimir. Nel 1937 fu avviato un restauro che continuò anche durante la Grande Guerra patriottica. Dalla metà degli anni settanta l'edificio è stato soggetto a numerosi interventi di conservazione. Tra il 1999 ed il 2004 un ulteriore intervento di restauro è stato attuato al fine di applicare uno speciale rivestimento protettivo alle pareti. La cattedrale è stata riaperta al pubblico nel 2005. Attualmente è sotto il controllo del museo di Vladimir-Suzdal'. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di San Demetrio Collegamenti esterni (RU) Sito del museo di Vladimir-Suzdal', su museum.vladimir.ru. URL consultato il 7 ottobre 2012 (archiviato dall'url originale il 22 agosto 2012). (EN) Sergej Zagraevskij, Nuove ricerche sui monumenti architettonici del museo di Vladimir-Suzdal'
Demetriuskathedraal (Vladimir)

De Kathedraal van de Heilige Demetrius (Russisch: Дмитриевский собор), ook wel Dmitri-kathedraal genoemd, is een Russisch-orthodoxe kathedraal in de Russische stad Vladimir. De kathedraal maakt deel uit van de Witte monumenten van Vladimir en Soezdal en behoort tot het werelderfgoed van UNESCO. Geschiedenis De kerk werd gebouwd in opdracht van prins Vsevolod III, onder wiens bewind Vladimir zeer welvarend werd, en is gewijd aan de heilige Demetrius van Thessaloniki. Er zijn geen exacte jaartallen tegen wanneer de bouw van de kathedraal heeft plaatsgevonden. Er zijn echter meerdere verslagen waarin melding wordt gedaan dat in 1197 het icoon van de heilige Demetrius vanuit Byzantium naar Vladimir werd gebracht. Om deze reden wordt aangenomen dat de bouw van de kathedraal omstreeks deze datum moet hebben plaatsgevonden. In de 16e en 17e eeuw vonden er verbouwingen plaats waardoor de kathedraal decoratieve elementen verloor. Oorspronkelijk werd de kerk omgeven door galerijen en torens en verbonden met het prinselijk paleis. Bij restauratiewerkzaamheden in de 19e eeuw werden deze aanbouwsels gesloopt. Na 1917 In 1919 werd de kathedraal door de bolsjewieken onttrokken aan de Russisch-orthodoxe kerk. De culturele waarde van de kerk werd echter wel erkend en daarom werd de kerk overgedragen aan het museum van Vladimir. In 1937 begon een restauratie van de kerk en ondanks de vijandelijkheden van de Tweede Wereldoorlog werd er doorgewerkt aan herstel van de kathedraal. Met name de instandhouding van uit kalksteen gesneden decoraties vergde de noodzakelijke aandacht. Vanaf het midden van de jaren 1970 werd de kathedraal voortdurend gerestaureerd. In de periode 1999-2004 werd een speciale beschermingslaag aangebracht, werd het kruis op de koepel vervangen en een klimaatbeheersingssysteem aangebracht. Na 30 jaar gesloten te zijn geweest werd de kerk in 2005 weer voor publiek geopend. Architectuur De kerk heeft één koepel en drie apsissen en is gebouwd op vier pijlers. De kerk is vooral beroemd vanwege de reliëfdecoraties van 600 heiligen en zowel mythische als bestaande schepsels uit de natuur. Bij de restauratie in de 19e eeuw werden enkele reliëfs vervangen door nieuwe, echter de meeste reliëfs zijn oorspronkelijk. In de kathedraal zijn enkele fragmenten van fresco's uit de 12e eeuw bewaard gebleven, in het bijzonder in de voorstelling van het Laatste Oordeel. Centrale figuur op drie gevels is Koning David. De psalmist geeft de sleutel tot het verstaan van de symboliek van de decoraties op de gevel: "Alles wat adem heeft love de Heer". De kerk is niet bijzonder groot, maar was dan ook bedoeld als kerk voor de prinselijke familie. Op de zuidgevel van de kathedraal wordt een voorstelling van de hemelvaart van Alexander van Macedonië weergegeven (dit lijkt een beetje vreemd voor een christelijk gebouw, maar in de middeleeuwen was dit ook in West-Europa een populair thema). Op dit moment behoort de kathedraal tot het Vladimir-Soezdal openluchtmuseum. Externe links (en) Informatie over de kerk (ru) architectuur museum informatie over de kerk