NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Allraheligaste Guds Moders förböns kyrka, Kosyjrevka

Allraheligaste Guds Moders förböns kyrka (ryska: Церковь Покрова Пресвятой Богородицы; translitteration: Tserkov Pokrova Presvjatoj Bogoroditsi; kyrkslaviska bokstäver: Це́рковь Покро́ва Пресвѧтой Боградицы) är en rysk-ortodox kyrkobyggnad belägen vid Novaja gatan, 11, i byn Kosyjrevka, i Lipetsk oblast, i den europeiska delen av Ryssland. Kyrkan är helgad åt högtiden Guds Moders Beskydd och tillhör Lipetsks stift. Historik Ursprungliga kyrkan Den ursprungliga kyrkan byggdes år 1872 på bekostnad av de lokala församlingsmedlemmarna. Den var också helgad åt Guds Moders Beskydd. Kyrkan hade ett altare. Under sovjettiden stängdes och monterades kyrkan ned. Nuvarande kyrkan 2007 beslutades det att bygga en ny kyrka med hjälp av donationer från byns invånare. Grundstenen invigdes 2008. Kyrkan Kyrkan är byggd i klassicistisk stil. Kyrkans klockor väger 4 kg, 8 kg, 10 kg, 19 kg, 32 kg, 64 kg, 150 kg och 420 kg. De invigdes den 3 november 2013. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Religion i Ryssland Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Allraheligaste Guds Moders förböns kyrka, Kosyjrevka.
Mil Mi-10

Le Mil Mi-10 (Code OTAN : Harke-A) était un hélicoptère russe réalisé par le bureau d'études (OKB) Mil spécialement conçu pour le transport de charges externes. Il ne possédait pas de cabine passagers au sens commun du terme mais un habitacle très haut perché sur un train d’atterrissage formé de quatre jambes entre lesquelles pouvait prendre place un conteneur. Conception Son étude avait été lancée en février 1958. La conception du Mi-10 reposait sur le Mil Mi-6. Le premier appareil effectua son premier vol au cours de l'année 1960 et il fut dévoilé au public en 1961 lors du salon du Tushino. Mil réutilisa les deux moteurs Soloviev D-25V de 5 500 ch, la boîte de transmission R-7 et les rotors. Le fuselage par contre était entièrement nouveau. Il pouvait emporter des charges encombrantes telles que des conteneurs, des bus et des avions sur une plate-forme montée entre ses jambes. La garde au sol était de 3,75 m et l’écartement mesurait 6 m. Un conteneur spécial pouvait emporter jusqu’à 120 personnes. Le fuselage possédait en outre des strapontins pour 28 passagers comme des ouvriers chargés d’accompagner la charge pour assurer sa manutention. L’emport maxi fut déterminé à l’aide d’une version expérimentale désignée Mi-10R. Celle-ci était équipée du train d’atterrissage à trois jambes du Mi-6. Ceci permit d’augmenter la charge utile et le 23 septembre 1961, le pilote d’essai G. Alferov battit les records suivants : Altitude avec 15 tonnes de charge utile : 2 326 m. Charge utile maxi à 2 000 m : 15 103 kg. Une autre version à train raccourci était appelée Mi-10K (korotkonogui = « court sur pattes », code OTAN Harke-B). Ceci permettait d'augmenter la charge utile normale de 8 à 11 tonnes. Le chef de soute était installé dans un habitacle spécial sous la pointe avant du fuselage ce qui assurait une précision de manutention exceptionnelle. Cette version fut montrée en public pour la première fois à Moscou le 26 mars 1966. Des versions ultérieures du Mi-10K furent équipées de moteurs D-25VF plus puissants (6500 ch / 4 800 kW) et ceci permit de relever la charge utile décollable à 14 t. Une version de guerre électronique désignée Mi-10PP fut développée pour l’Armée rouge. Elle emportait un module externe contenant des brouilleurs. Ceux-ci n’étaient apparemment mis en œuvre qu’au sol. De 1964 à 1969, l’usine de Rostov-sur-le-Don produisit un total de 63 Mi-10 Ils furent essentiellement utilisés par de grands chantiers dans les régions reculées d’Union soviétique. De temps à autre, ces hélicoptères furent mis en œuvre à l’étranger, en particulier en Allemagne de l’Est. Trois exemplaires furent exportés en Irak. Voir aussi Liste des hélicoptères Grue volante Liste des plus grands aéronefs Liens externes Portail de l’histoire militaire Portail de l'Union soviétique Portail des hélicoptères
Mil Mi-10

Mil Mi-10 (Ruski: Ми-10, NATO naziv "Harke") je sovjetski/ruski transportni helikopter dizajniran na osnovi Mi-6, te korišten kao zračna dizalica. Dizajn i razvoj Mil je dizajnirao Mi-10 kao leteću dizalicu na osnovi Mi-6. Novi helikopter je javno prezentiran u srpnju 1961. na Tushinu, a 1965. je pokazan i u Parizu. I Mi-6 i Mi-10 su dijelili iste motore, sustav rotora a i većina dijelova je bila kompatabilna za oba helikoptera. Osnovnu posadu su činila 3 člana, a mogao je prevesti i 28 putnika. Prvi helikopteri su imali udubljenja u nosu kako bi posada mogla motriti teret, no to je kasnije zamijenjeno TV kamerom. Godine 1966. je predstavljena i izmijenjena inačica Mi-10K. Kasnije je napravljena i inačica koja je korištena kao platforma za protumjere oznake Mi-10P. Do kraja proizvodnje, napravljeno je oko 55 zrakoplova i prema nekim izvorima, samo tri helikoptera su izvezena u Irak. Inačice V-10 - Prototip Mi-10K (Harke-B) - Inačica s kraćim stajnim trapom i s dva člana posade. Mi-10R (Harke-A) - Standardna proizvodna inačica. Mi-10PP - Platforma za elektroničko ratovanje. Tehničke karakteristike Osnovne karakteristike posada: 3 kapacitet: 28 putnika ili15.000 kg tereta u kabinskom prostoru ili8000 kg ovješenog tereta dužina: 32,86 m promjer rotora: 35,00 m visina: 9,80 m Letne karakteristike najveća brzina: 200 km/h ekonomska brzina: 180 km/h dolet: 250 km najveća visina leta: 3000 m motor: 2× Soloviev D-25V turboosovinska motora Poveznice CH-54 Tarhe Mil Mi-6 Izvori
Mil Mi-10

De Mil Mi-10 (Russisch: Ми-10) (NAVO-codenaam Harke) is een Sovjet militaire transporthelikopter, gebouwd volgens het vliegende-kraanprincipe. Hij werd in 1962 ontwikkeld uit de Mi-6 en kwam in dienst in 1963. Specificaties Bemanning: 3 Capaciteit: tot 15.000 kg aan vracht Lengte: 32,86 m Rotor diameter: 35,0 m Hoogte: 7,80 m Leeggewicht: 24.680 kg Max takeoff gewicht: 43.700 kg Motoren: 2× Soloviev D-25V turboshafts, met elk 4.045 kW Max snelheid: 204 km/h Plafond: 3.000 m Actieradius: 650 km
Mi-10

Mi-10 (ros. Ми-10, kod NATO „Harke”) – radziecki śmigłowiec transportowy-dzwig latajacy i pasażerski opracowany w 1960 roku w biurze konstrukcyjnym Michaiła Leontowicza Mila. Historia Prace nad śmigłowcem Mi-10 rozpoczęły się w 1960 roku, na bazie śmigłowca Mi-6, prototyp został oblatany 15 czerwca 1960 roku. Produkcję seryjną tego śmigłowca rozpoczęto w 1960 roku. Śmigłowiec produkowany w Rostowie nad Donem w kilku wersjach. Choć konstrukcja była podobna, wersje różniły się wyposażeniem, przystosowanym do zadań, jakie miały wykonywać. Produkowane wersje Śmigłowiec produkowany był w następujących wersjach: Mi-10 – wersja podstawowa Mi-10GR – wersja radiowywiadowcza Mi-10K – wersja z niższym podwoziem, lecz o zwiększonym udźwigu do 11000 kg, produkowana od 1966 roku Mi-10R – wersja specjalna do bicia rekordów lotniczych, zbudowana w 1965 roku Mi-10PP – wersja wojskowa do walki radioelektronicznej Mi-10RWK – wersja transporter systemu 4K95 Mi-10UPŁ – wersja wyposażona w polowe laboratorium. W latach 1960–1971 wyprodukowano 55 śmigłowców Mi-10 wszystkich wersji. Zastosowanie Śmigłowiec był użytkowany przez wojsko oraz w lotnictwie cywilnym, szczególnie na terenie Syberii. Jeden egzemplarz Mi-10, został użyty w czasie wojny w Afganistanie, jako śmigłowiec walki elektronicznej. Przenosił na zewnętrznej platformie, kontener z aparaturą zakłócającą. Opis konstrukcji Mi-10 jest śmigłowcem dwusilnikowym o układzie jednowirnikowym ze śmigłem ogonowym. Wirnik nośny pięciołopatowy, ogonowy – czterołopatowy. Podwozie czteropodporowe stałe. Charakterystyczną cechą śmigłowca jest długi i smukły kadłub oraz szeroko rozstawione wysokie podwozie, dzięki czemu może on najeżdżać na przedmioty o dość dużych gabarytach. Ładunki mogą być umieszczane wewnątrz kadłuba przy pomocy podnośnika hydraulicznego bądź mocowane na platformie między goleniami podwozia. Wewnątrz jest miejsce dla 28 pasażerów. Przypisy
Mil Mi-10

Mil Mi-10 (NATO oznaka Harke) je bil sovjetski težki transportni helikopter - zračno dvigalo. Helikopter je razvil biro Mil pod projektnim imenom izdelije 60. Baziran je bil na predhodniku Mi-6. V uporabo je vstopil leta 1963. Pojav Mi-6 je omogočil transportiranje velikih in težkih tovorov. Mi-6 je bil grajen kot transportni helikopter in ne kot specializirano zračno dvigalo. Zato je bilo natančno pozicioniranje tovorov težavno zaradi slabše vidljivosti. Prav tako je bila vzletna teža Mi-6 večja zaradi velikega trupa. Zato je biro OKB-329 (OKB Mil) razvil povsem specializirano zračno dvigalo Mi-10. Uporabili so veliko komponent od Mi-6 med njimi iste 5000 KM turbogredne motorje Solovjev D-25V. Mi-10 nima majhnih kril na strani trupa. Pristajalna kolesa so bila široka, da je lahko "objel" tovor. Potniška kabina je imela prostora za 28 potnikov. Rekordi Tehnične specifikacije Posadka: 4 ali 5 (pilot, kopilot, inženir, navigator/radio operater in tehnik (opcijsko)) Kapaciteta: 28 potnikov in 3 tone tovora v notranjosti; največji tovor 15 ton; največji tovor na kavlju 8 ton Dolžina: 32,86 m (107 ft 10 in) , Mi-10K 32,4 m (106 ft) brez rotorjev Prazna teža: 27 100 kg (59 745 lb) , Mi-10K 25 450 kg (56 110 lb) Gros teža: 43 550 kg (96 011 lb) , Mi-10K 37 000 kg (82 000 lb) Maks. vzletna teža: 43 700 kg (96 342 lb) , Mi-10K 38 000 kg (84 000 lb) Motorji: 2 × Solovjev D-25V turboshaft, 4 100 kW (5 500 KM) vsak Premer glavnega rotorja: 35 m (114 ft 10 in) Površina glavnega rotorja: 962 m2 (10 350 sq ft) Maks. hitrost: 335 km/h (208 mph; 181 kn) , Mi-10K 350 km/h (220 mph; 190 kn) Potovalna hitrost: 180 km/h (112 mph; 97 kn) , Mi-10K 228 km/h (142 mph; 123 kn) Dolet: 430 km (267 mi; 232 nmi) , Mi-10K 500 km/h (310 mph; 270 kn) Obremenitev rotrja: 45,27 kg/m2 (9,27 lb/sq ft) , Mi-10K - 38,46 kg/m² (7,87 lb/sqft) Glej tudi Zračno dvigalo CH-54 Tarhe / Sikorsky S-64 Skycrane CH-47 Chinook Mil Mi-6 Mil Mi-12 Mil Mi-26 Mil Mi-8 Kaman K-MAX Sklici in reference Bibliografija Gordon, Yefim; Dimitriy, Komissarov; Sergey, Komissarov (2005). Mil's heavylift helicopters : Mi-6, Mi-10, V-12 and Mi-26. Red Star. Zv. 22 (2 izd.). Hinckley: Midland Publishing. ISBN 1-85780-206-3.
Ми-10

Ми-10 (НАТО класификација Harke) је совјетски/руски транспортни хеликоптер који је конструисан на основу хеликоптера Ми-6, и кориштен као ваздушни транспортер (дизач терета). Дизајн и развој Мил је дизајнирао Ми-10 као летећу дизалицу на основу Ми-6. Нови хеликоптер је јавно представљен у јулу 1961. у Тушину, a 1965. је представљен и у Паризу. И Ми-6 и Ми-10 су делили исте моторе, систем ротора а и већина делова је била компатабилна за оба хеликоптера. Основну посаду су чинила 3 члана а могао је да превезе и 28 путника. Први хеликоптери су имали удубљења у носу како би посада могла да мотри на терет, али је то касније замењено ТВ камером. 1966. је представљена и измењена верзија Ми-10К. Касније је направљена и верзија која је кориштена као платформа за суупротне ознаке Ми-10П. До краја производње, направљено је око 55 ваздухоплова и према неким изворима, само три хеликоптера су извезена у Ирак. Верзије В-10 - Прототип Ми-10К (Harke-B) - Врезија с краћим стајним трапом и са два члана посаде. Ми-10Р (Harke-A) - Стандардна производна верзија. Ми-10ПП- Платформа за електронско ратовање. Техничке карактеристике Основне карактеристике посада: 3 капацитет: 28 путника или 15.000 kg терета у кабинском простору или 8.000 kg висећег терета. дужина: 32,86 m пречник ротора: 35,00 m висина: 9,80 m m маса ваздухоплова: 27.300 kg kg максимална маса узлетања: 43.700 kg Летеће карактеристике највећа брзина: 200 km/h економична брзина: 180 km/h долет: 250 km највећа висина лета: 3.000 m мотор: 2× Соловиев Д-25В турбоосовинска мотора Везе Хеликоптер ЦХ-54 Тархе Ми-6 Референце http://www.flugzeuginfo.net/acdata_php/acdata_mi10_en.php http://www.russiafile.com/?f http://www.aviastar.org/helicopters_eng/mi-10.php Референце
Mil Mi-10

Mil Mi-10 som bygger på Mil Mi-6 var världens största helikopter tillverkad av Mil helikopter, då den flög första gången 1960. Den visades på Le Bourgets flygmässa 1965. Prototypen VS-12 är idag världens största helikopter som någonsin flugit, dock är även Mil Mi-26 den största serietillverkade helikoptern. Exporterad i ett exemplar till USA.
Никулино (Алексинский район)

Нику́лино — село в Алексинском районе Тульской области России. Входит в муниципальное образование город Алексин со статусом городского округа. История В селе существовал собственный церковный приход, известный с XVII века, с деревянной церковью во имя Знамения Божьей Матери. В 1859 году церковь была отремонтирована помещиком Мосаловым. В 1893 году в селе была открыта школа грамоты. До революции 1917 года входило в состав Варфоломеевской волости Алексинского уезда. В Никулино находится захоронение останков погибших в ВОВ советских бойцов, найденных в ходе поисковых работ 23 мая 2012 года. На месте братской могилы установлен обелиск. Население Инфраструктура Через Никулино проходит автомобильная трасса 70К003 Тула — Алексин. Планируется газификация села. Часовня иконы Божией Матери Знамение Время возникновения прихода в селе неизвестно. Приход состоял из прихожан села и двух деревень: Пронино и Никулинских выселок, с общим числом прихожан 417 мужского пола и 464 женского. Деревянный храм был построен неизвестно когда и кем. В 1859 году подновлён помещиком Мосоловым. Штат церкви состоял из священника и псаломщика. Имелось церковной земли: усадебной - 1 десятина, полевой и сенокосной - 34 десятины. Для священника имелся приходской дом. Деревянная «входная» часовня простой архитектуры построена местными жителями в 2000-х на месте разрушенной в 1927 году сельской церкви. Освящена в честь иконы Божией Матери «Знамение». Литература Сост. ГУК ТО «ОЦРК». Паспорт муниципального образования Алексинский р-н в области культурно-познавательного туризма. Часовня иконы Божией Матери Знамение. стр. 21. Приходы и церкви Тульской епархии: извлечение из церковно-приходских летописей. Тула. Тип: Соколова и Фортунатова. 1895. Никулино. стр. 53. Примечания
Smolenská letecká základna

Vojenské letiště Smolensk-Severnyj (rusky военный аэродром "Смоленск-Северный") je letecká základna ve Smolenské oblasti v Rusku vzdálená čtyři kilometry severně od Smolenska. Ranvej je betonová, dlouhá dva a půl kilometru s orientací 8/26. U jihovýchodního konce letiště leží letecká továrna. Letiště vzniklo ve dvacátých letech dvacátého století. Během studené války zde byly umístěny MiGy 23 401. stíhacího leteckého pluku, v roce 1994 zde byly provozovány i stroje Suchoj Su-27 a později v roce 2003 i MiGy 29 871. stíhacího leteckého pluku. V říjnu 2009 byl rozpuštěn zdejší 103. Krasnoselský gardový dopravní letecký pluk, který zde provozoval letadla Iljušin Il-76. Letiště rovněž slouží jako zkušební pro Smolenský letecký závod, občas je vyžíván pro komerční lety, zejména nákladní. Několikrát ročně ho využívají také letouny s různými politiky a delegacemi. 10. dubna 2010 nedaleko letiště došlo k havárii letadla polské delegace, která letěla uctít památku obětí Katyňského masakru. Všichni cestující letadla, ve kterém letěli mimo jiné i prezident Lech Kaczyński s manželkou, zahynuli. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Smolenská letecká základna na Wikimedia Commons
Militärflugplatz Smolensk-Nord

Der Militärflugplatz Smolensk-Nord (russisch военный аэродром «Смоленск-Северный», IATA-Code: LNX, ICAO-Code: XUBS) ist ein von den russischen Luftstreitkräften betriebener Flugplatz am nördlichen Stadtrand der russischen Stadt Smolensk. Die Landebahn ist für Starts und Landungen von Luftfahrzeugen der Kategorien A, B, C und D zugelassen, allerdings mit Begrenzungen hinsichtlich ihrer Tragfähigkeit. Außer Militärflugzeugen sind auf dem Flugplatz auch Testflugzeuge des Flugzeugwerks Smolensk (Смоленский авиационный завод/СмАЗ) stationiert. Geschichte Im Kalten Krieg war der Flugplatz von 1951 bis 1998 die Basis des 401. IAP (401. Jagdfliegerregiment/истребительный авиационный полк) und des 871. IAP der Luftverteidigung, zum Ende ausgerüstet mit MiG-23, Su-27 und MiG-29. Später war in Smolensk das 103. Gardetransportfliegerregiment „W. S. Grisodubowa“ mit Maschinen des Typs Iljuschin Il-76 (Il-76M und Il-76MD) stationiert. Dieses Fliegerregiment wurde im Oktober 2009 aufgelöst und die Flugzeuge an die Militärflugplätze Orenburg 2 und Taganrog verlegt. Die Regimentsfahne und die Ehrentitel des Regiments (Garde-, Auszeichnung: Rote Fahne) wurden an die neu geschaffene Luftwaffenbasis erster Ordnung auf dem Militärflugplatz Orenburg 2 bei der Stadt Orenburg übergeben. Zwischenfälle Am 10. April 2010 wurde ein polnisches Regierungsflugzeug des Typs Tupolew Tu-154 (Luftfahrzeugkennzeichen 101) mit Polens Präsident Lech Kaczyński, seiner Frau und einer offiziellen hochrangigen polnischen Delegation an Bord beim Landeanflug in dichtem Nebel in den Boden geflogen. Alle 96 Personen an Bord starben. Weblinks Flughafen Smolensk-Nord auf forumavia.ru (russ.) Smolensk Military auf promzona.org (russ.) Lagekarte Smolensk-Nord zu -Süd Einzelnachweise
Smolensk North Airport

Smolensk North Airport (IATA: LNX, ICAO: UUBS) (Russian: военный аэродром "Смоленск-Северный", "Smolensk North Military Aerodrome") is a decommissioned military airbase in Smolensk Oblast, Russia, located 4 km north of the city of Smolensk. It is now used as Smolensk's sole airport for civil and military flights. It has a remote revetment area with 8 pads and a Yakovlev factory at the southeast side of the airfield, the Smolensk Aviation Plant. History The military air base was originally built in the 1920s by the Soviet Union, and it eventually became a class 1 airfield with a runway 2500 m long and 49 m wide, capable of handling planes over 75 tons in weight. Prior to 1991, it was home to the 401 IAP (401st Interceptor Aviation Regiment, disbanded around 1990), flying MiG-23P aircraft, and the 871 IAP, flying MiG-23 and Su-27. From 1946 until 2009, the base hosted an airlift unit, the 103 Gv VTAP (103rd Guards Military Air Transport Regiment, full name in Russian: 103-й гвардейский Красносельский Краснознамённый военно-транспортный авиационный полк имени Героя Советского Союза В. С. Гризодубовой), flying Ilyushin Il-76 jets. At one point, about 28 Il-76 aircraft were based there. The Russian Air Force regiment was disbanded in late 2009, and until 2010, there were no active units at the base except for a small airbase command post. The airfield has been functioning in part as a civilian airport since October 2009. On August 15, 2014, by order of the Government of the Russian Federation, the airfield was transferred from the state to the experimental one and under the jurisdiction of the Ministry of Industry and Trade of the Russian Federation. (In fact, the transfer of the airfield began in 2019). Accidents and incidents A Polish government Tu-154M Lux carrying President Lech Kaczyński, his wife, and an official delegation crashed during the final approach to the airport on 10 April 2010. All 96 aboard perished. See also List of airports in Russia References External links History of the 103rd Guards Military Transport Aviation Regiment, accessed 7 June 2010
Base aérea de Smolensk

La Base Aérea de Smolensk-Norte (del ruso: военный аэродром "Смоленск-Северный) (IATA: , ICAO: XUBS) es un aeródromo militar del óblast de Smolensk, en el oeste de Rusia, situado 4 km al norte de Smolensk, cercano a la frontera con Bielorrusia. Es un pequeño aeródromo de uso mixto civil-militar donde existe una pequeña fábrica de Yakovlev, la Planta de Aviación Smolensk. Existe otro aeropuerto en Smolensk, de carácter civil, conocido como Smolensk Sur. Instalaciones Cuenta con una pista de hormigón en dirección 09/27 de 2.500 × 50 m (8.202 × 164 pies).​ Historia El aeropuerto fue construido en la década de 1920, y con el tiempo se convirtió en un aeródromo de 1.ª clase con una pista de 2.500 m de longitud y 49 m de ancho, capaz de soportar aviones de más de 75 toneladas de peso.​ Durante la Segunda Guerra Mundial tuvo una importante actividad, siendo empleado tanto por soviéticos como por la Alemania nazi tras la ocupación de Smolensk (1941-1943). Entre 1946 y 2009 varias unidades de la Fuerza Aérea Soviética estuvieron destinadas en esta base. El último regimiento aéreo fue disuelto a finales de 2009 y desde entonces no se encuentra activa ninguna unidad militar, a excepción del puesto de mando aéreo.​ En julio de 2011, el gobernador de Smolensk anunció que la base aérea de Smolensk-Norte debía convertirse en un aeropuerto comercial con vuelos regulares, con la apertura de una terminal de pasajeros y reconstrucción de la pista actual, así como la instalación de sistemas de aterrizaje por instrumentos para poder realizar vuelos durante las 24 horas. El acuerdo de intenciones para el proyecto de desarrollo de la aviación civil en Smolensk fue discutido durante la visita del Presidente de Rusia en abril de 2011.​ Accidente aéreo de 2010 El 10 de abril de 2010, a las 08:56 hora de Varsovia, (06:56 UTC, 10:56 hora de Smolensk),​ un Tupolev Tu-154,​ que llevaba al presidente polaco Lech Kaczyński se estrelló en un bosque cerca de la base aérea por culpa de la niebla. El presidente Kaczyński viajaba a la conmemoración del 70 aniversario de la masacre de Katyn.​ La aeronave transportaba 89 pasajeros de la delegación polaca y a 7 miembros de tripulación.​​​ Véase también Planta de Aviación Smolensk Aeropuerto de Smolensk Sur Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Base aérea de Smolensk. Historial de accidentes en Smolensk-Norte (en inglés) Consultado el 20 de abril de 2012 Mapa de ubicación de los aeropuertos de Smolensk en "Our Airports" (en inglés) Consultado el 20 de abril de 2012
Base aérienne de Smolensk

La base aérienne de Smolensk ou « Aéroport de Smolensk-Nord » (en russe : военный аэродром "Смоленск-Северный", voïenny aerodrom "Smolensk-Severny") est une base de l'armée de l'air russe située à 4 km au nord de Smolensk, une ville de Russie et capitale de l'oblast de Smolensk. Elle se trouve sur le Dniepr dans l'ouest du pays, à côté de la frontière biélorusse. Elle est située à 369 km au sud-ouest de Moscou et à 280 km au nord-est de Minsk. Historique Construite dans les années 1920, la base est finalement devenue un terrain d'aviation de classe 1, avec une piste de 2 500 m de long et 49 m de large, capable d'accueillir des avions de masse supérieure à 75 tonnes. Avant 1991, il fut la demeure du 401 IAP (401e régiment d'aviation d'interception, dissous vers 1990) dôté de chasseur MiG-23P, et du 871 IAP (871e régiment d'aviation d'interception) volant sur MiG-23 et Su-27. Notes et références Voir aussi Articles connexes Accident de l'avion présidentiel polonais à Smolensk Liens externes (ru) « Cartes topographiques » Portail de la Russie Portail de l’aéronautique Portail de l’histoire militaire