NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mikhaylovka, Novousmansky District, Voronezh Oblast

Mikhaylovka (Russian: Михайловка) is a rural locality (a village) in Timiryazevskoye Rural Settlement, Novousmansky District, Voronezh Oblast, Russia. The population was 688 as of 2010. There are 16 streets. Geography Mikhaylovka is located 31 km southeast of Novaya Usman (the district's administrative centre) by road. Sadovy is the nearest rural locality. References
Михайловка (Новоусманский район)

Миха́йловка — деревня в Новоусманском районе Воронежской области. Входит в Тимирязевское сельское поселение. Население Уличная сеть ул. Дорожная ул. Заводская ул. Комсомольская ул. Ленина ул. Луговая ул. Майская ул. Михайловская ул. Молодёжная ул. Центральная Инфраструктура В деревне работает Михайловская средняя общеобразовательная школа. Также работает Михайловская сельская библиотека, также дом культуры. Ещё есть завод Центрально-Чернозёмной Плодово-Ягодной компании Примечания Ссылки Михайловка (деревня)
Михайлівка (Новоусманський район)

Михайлівка (рос. Михайловка) — присілок у Новоусманському районі Воронезької області Російської Федерації. Населення становить 688 осіб (2010). Входить до складу муніципального утворення Тимирязевське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у історичному регіоні Чорнозем'я. Від 1929 року належить до Новоусманського району, спочатку в складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року — Воронезької області. Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Тимирязевське сільське поселення. Населення Примітки
Лутовиновка (Воронежская область)

Лутови́новка — деревня в Новоусманском районе Воронежской области. Входит в Тимирязевское сельское поселение. Население Уличная сеть ул. Лутовиновская Примечания Ссылки Лутовиновка (деревня) (недоступная ссылка — история).
Лутовинівка (Воронезька область)

Лутовинівка (рос. Лутовиновка) — присілок у Новоусманському районі Воронезької області Російської Федерації. Населення становить 9 осіб (2010). Входить до складу муніципального утворення Тимирязевське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у історичному регіоні Чорнозем'я. Від 1929 року належить до Новоусманського району, спочатку в складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року — Воронезької області. Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Тимирязевське сільське поселення. Населення Примітки
Sadovy, Voronezh Oblast

Sadovy (Russian: Садовый) is a rural locality (a settlement) in Timiryazevskoye Rural Settlement, Novousmansky District, Voronezh Oblast, Russia. The population was 205 as of 2010. There are three streets. Geography Sadovy is located 32 km southeast of Novaya Usman (the district's administrative centre) by road. Krylovka is the nearest rural locality. References
Садовый (Воронежская область)

Садо́вый (другое название Садовое) — посёлок в Новоусманском районе Воронежской области. Входит в Тимирязевское сельское поселение. Население Уличная сеть ул. Мичурина ул. Садовая ул. Тенистая Инфраструктура В поселке работает предприятие «Крыловский плодоводческий совхоз». Примечания Ссылки Садовый (поселок сельского типа) (недоступная ссылка — история).
Садовий (Воронезька область)

Садовий (рос. Садовый) — селище у Новоусманському районі Воронезької області Російської Федерації. Населення становить 205 осіб (2010). Входить до складу муніципального утворення Тимирязевське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у історичному регіоні Чорнозем'я. Від 1929 року належить до Новоусманського району, спочатку в складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року — Воронезької області. Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Тимирязевське сільське поселення. Населення Примітки
Diwnogorje

Das Naturschutzgebiet Diwnogorje (russisch Дивногорье) liegt etwa zehn Kilometer westlich von Liski am Rande der Auen des Don in der Oblast Woronesch. Aus Liski kann das Naturschutzgebiet mit der Bahn schnell erreicht werden. Ein Bahnsteig liegt direkt am Aufstieg zur Kirche und zum Plateau. Geologische Besonderheiten Im Naturschutzgebiet treten Kreideablagerungen an die Oberfläche. Das Kreideplateau hebt sich mit 2 mm pro Jahr aus dem Untergrund. Die oberste Kreideschicht besteht aus circa 20 m mächtigen Ablagerungen mit einer Tonbeimengung von 15 bis 20 %. Darunter liegt eine 80 m mächtige Schicht mit reiner Kreide. Die Erosion kann die obere Kreideschicht schneller verwittern. Somit werden Kreidefelsen aus dem Plateau herauspräpariert. Bei starkem Regen oder der Schneeschmelze färben sich die Flüsse in der Gegend durch die erodierte Kreide weiß. Geschichtliches Auf der nordwestlichen Ecke des Plateaus sind Reste einer Wallanlage zu finden. Die Alanen hatten hier ein Kastell zur Sicherung ihrer Nordgrenze. Vegetation Aufgrund der steilen Hänge des Kreideplateaus wurde die Umwelt in sehr geringem Maße anthropogenen Veränderungen ausgesetzt. Die Kreidefelsen sind Rückzugsgebiet für eine große Anzahl von Pflanzen und Tieren. Auf den Plateaus ist Steppenvegetation zu finden. Die Vegetation besteht aus ungefähr 250 Pflanzenarten aus 147 Gruppen. Weiterhin sind je 30 Moose und Flechtenarten aus 44 Familien zu finden. 90 % der Pflanzen sind mehrjährig. Auf besonders trockenen Stellen können Wüstenpflanzen gefunden werden. An Pflanzen gibt es: Carex humilis, Thymus calcareus, Stipa capillata, Festuca sulcata Kirche der sizilianischen Gottesmutter In die Kreidefelsen von Diwnogorje wurde um das Jahr 1650 von ukrainischen Mönchen eine Kirche gehauen. Die leicht zu bearbeitenden Kreidefelsen können bereits mit Äxten und Sägen geformt werden. Im Gebiet Diwnogorje gibt es daher drei Höhlenkirchen, in der Oblast Woronesch insgesamt um die 20. Die Kirche besticht durch ihre kreideweißen Innenwände. Ein Kreuzgang umfasst den Altarraum. Links und rechts des Altars sind Nischen für den Chor eingelassen. Die Akustik ist überwältigend. Von der Kirche führt ein Gang in einige etwas höher gelegene Räume. Diese Räume dienten der Unterkunft der wenigen Mönche, die hier in einem Kloster lebten. Das Kloster wurde bis 1918 genutzt. 1996 wurde es wieder in Betrieb genommen. Aktuell unterrichten fünf Mönche vier Klosterschüler. Die Mönche prägten den Namen Diwnogorje, der so viel wie „wunderbare Berge“ bedeutet. Weblinks Offizielle Seite (russisch)
Divnogorje

Divnogorje (in russo Дивногорье?, Divnogor'e) è una riserva naturale e di un altopiano nell'area del distretto di Liski (Лискинский район), nell'oblast' di Voronež in Russia ed è situato a 10 km a ovest di Liski, sulla riva destra del fiume Don. La riserva Dal 1988 è sede del museo, mentre dal 1991 ha ottenuto lo status di riserva. L'area di questo originale museo-riserva si estende per oltre 11 km². Dal punto di vista geologico la riserva è formata da sedimenti databili al periodo Cretaceo. Lo strato superiore è costituito dal 15-20% di gesso. Subito sotto gli 80 metri si trovano giacimenti di gesso puro. Lo strato superiore è quello maggiormente esposto ai fenomeni di erosione e agli agenti atmosferici. A causa delle forti pendenze il pianoro non è sottoposto a modifiche di origine antropica. Qui vivono più di 250 specie di piante. Il nome dato all'area, Divnogorje, viene dal giacimento del Cretaceo, mentre la popolazione locale lo ha chiamato divami («дивами», il miracolo). Il primo documento scritto relativo alla zona è di Ignaty Smolyaninov, che nel 1389 descrive la zona boschiva, il «bianco brillante» della pietra, i pilastri di pietra naturale che emergono dal suolo. Nella riserva si apre una grotta convertita in chiesa nel XVII secolo (la chiesa dell'Icona della siciliana Madre di Dio e di S. Giovanni Battista), si affaccia il fortilizio medievale del colle Mayatsky (IX-X secolo) di cui rimangano i resti di una fortezza medievale e necropoli (in cui si è recuperata molta ceramica di quel periodo), il Monastero di Santa Maria Assunta di Divnogorje. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Divnogorje Collegamenti esterni (RU) Divnogor.ru, il sito ufficiale
1st otdeleniya sovkhoza 'Maslovskiy'

1st otdeleniya sovkhoza 'Maslovskiy' (Russian: 1-го отделения совхоза «Масловский») is a rural locality (a settlement) in Nikolskoye Rural Settlement of Novousmansky District, Russia. The population was 3,827 (2021 census); 1185 as of 2010. The settlement is the administrative center of the Nikolsky rural settlement. There are 35 streets. Geography The settlement is located 20 km southwest of Novaya Usman (the district's administrative centre) by road. Maslovka is the nearest rural locality. References
Posiołok 1-go otdielenija sowchoza «Masłowskij»

Posiołok 1-go otdielenija sowchoza «Masłowskij» (ros. Посёлок 1-го отделения совхоза «Масловский») – osiedle w Rosji, w obwodzie woroneskim, w rejonie nowousmańskim. W 2010 liczyło 3742 mieszkańców. Przypisy
Посёлок 1-го отделения совхоза «Масловский»

1-го отделения совхоза «Масловский» — посёлок в Новоусманском районе Воронежской области. Административный центр Никольского сельского поселения. География Расположен к юго-востоку от Воронежа, в 13 км от железнодорожной станции Придача (Воронеж-Южный) и в 10 км к юго-западу от Новой Усмани. Население Известные жители и уроженцы Корпылёв, Анатолий Павлович (1919—2010) — Герой Социалистического Труда. Примечания Ссылки свх Масловский 1 отделение (посёлок сельского типа)
1-го відділення радгоспу «Масловський»

1-го відділення радгоспу «Масловський» (рос. 1-го отделения совхоза «Масловский») — селище у Новоусманському районі Воронезької області Російської Федерації. Населення становить 3742 особи (2010). Входить до складу муніципального утворення Микільське сільське поселення. Історія Населений пункт розташований у історичному регіоні Чорнозем'я. Від 1929 року належить до Новоусманського району, спочатку в складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року — Воронезької області. Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Микільське сільське поселення. Населення Примітки
Mikojan-Gurevitj MiG-15

Mikojan-Gurevitj MiG-15 (russisk: Микоян и Гуревич МиГ-15) (NATO-rapporteringsnavn: Fagot) er et sovjetisk jagerfly. Det var det første succesfulde jetfly med bagudrettede vinger og det blev kendt under Koreakrigen, hvor det udmanøvrerede alle FN-styrkens fly på nær den amerikanske F-86 Sabre. MiG-15 er fremstillet helt af metal med pileformede vinger, som er monteret midt på flykroppen. Landingsstellet kan trækkes op i kroppen efter start. Under vingerne sidder der to pyloner til montering af raketter eller 100 eller 250 kg bomber. Motoren er en kopi af Rolls-Royces Nene-turbojet, benævnt RD-45. Baseret på de tyske erfaringer fra 2. verdenskrig med bl.a. Messerschmitt Me 262, som viste, at det krævede en kraftig bevæbning på 20 mm at nedskyde tunge firmotors bombefly, bevæbnedes MiG-15 med en 37 mm- og to 23 mm-maskinkanoner. MiG-15 har mange ligheder med prototypen Messerschmitt Me P.1101, som aldrig kom ud at flyve under det Tredje Rige. Første flyvning med prototypen skete i december 1947. Første leverance til det sovjetiske luftvåben skete i 1949, og allerede i 1952 fandtes flyet i de sovjetiske satellitstater og Nordkorea. MiG-15 viste sig hurtigt at være de amerikanske jagerfly overlegen i luftkamp i Korea, og først ved USA's udvikling af F-86 Sabre fik USA et jagerfly, der kunne matche MiG-15. USA var særdeles interesseret i at komme i besiddelse af en MiG-15 til nærmere undersøgelse af flyet og udlovede en dusør på 100.000$ og politisk asyl i USA til enhver, der kunne skaffe en MiG-15 til undersøgelse. Den første, der hoppede af, var den polske jagerpilot Franciszek Jarecki, der om morgenen den 5. marts 1953, den samme dag, som Josef Stalin døde, fløj en MiG-15 fra Słupsk i Polen til Rønne Lufthavn på Bornholm. De danske myndigheder kontaktede amerikanske eksperter, der herefter gennemanalyserede flyet førend dette blev sendt retur til Polen, adskilt med delene fordelt i flere kasser, nogle uger efter i overensstemmelse med internationale konventioner. MiG-15 antages at være det mest producerede jetfly på verdensplan nogensinde med over 12.000 enheder bygget (med licensaftaler er dette tal muligvis så højt som 18.000). MiG-15 blev bygget på licens i Tjekkoslovakiet af Aero Vodochody som S-102 og S-103 og i Polen som Lim-1 og Lim-2, (to-sædede versioner SB Lim-1 og SB Lim-2). De sidste MiG-15, nogle kinesiske kopier, blev taget ud af brug i Albaniens luftvåben i 2005, men der er stadig en del i brug som træningsfly rundt omkring i verden. De tosædede MiG-15UTI har NATO-rapporteringsnavnet Midget. MiG-15 tjente senere som udgangspunkt for udviklingen af den mere avancerede MiG-17, som skulle bekæmpe de amerikanske fly over Vietnam i 1960'erne. Den sovjetiske kosmonaut Jurij Gagarin omkom under træning i en tosædet MiG-15UTI. Referencer Eksterne henvisninger
МіГ-15

МіГ-15 — радянський винищувач, розроблений ОКБ Мікояна і Гуревича в кінці 1940-х років. Наймасовіший реактивний бойовий літак в історії авіації, що перебував на озброєнні багатьох країн світу. Історія При створенні перших реактивних винищувачів радянські конструктори зіткнулися з проблемою відсутності потужних і надійних реактивних двигунів. Перші радянські реактивні винищувачі оснащувалися копіями трофейних німецьких двигунів BMW-003 і Jumo-004, крім того, було створено декілька типів дослідних і малосерійних винищувачів з комбінованою силовою установкою, а також декілька винищувачів ракетопланів. В ОКБ Мікояна у цей період були створені МіГ-9, МіГ-13 і ракетоплан І-270. Новий етап у розвитку радянського авіабудування настав із закупівлею в Англії ТРД Rolls-Royce Derwent V і Nene. В ОКБ Мікояна опрацьовувалися два варіанти винищувача з двигуном Rolls-Royce Nene, перший з них І-320, шифр «ФН», був винищувач МіГ-9 з прямим крилом, оснащений новим двигуном, другий — прогресивнішої схеми з осесиметричним розташуванням двигуна у хвостовій частині фюзеляжу і стрілоподібним крилом. Проєкт був позначений І-310 і отримав шифр «С». Згодом цей винищувач під позначенням МіГ-15 став наймасовішим реактивним літаком в історії літакобудування. Було випущено понад 15 тисяч машин, які надійшли на озброєння ВПС і ППО СРСР, а також військово-повітряних сил близько сорока інших країн. Перші МіГ-15 були прийняті на озброєння в 1949 році в Радянському Союзі, досі зостаються на озброєнні ВПС Північної Кореї. МіГ-15 став одним з основних (поруч із F-86 Сейбр з іншого боку) винищувачів Корейської війни 1950—1953 років, застосовувався в арабо-ізраїльських війнах та в численних менш значних конфліктах по всьому світу. Навчально-тренувальний варіант МіГ-15УТІ на багато років став основним радянським навчальним літаком, а також країн-учасниць Варшавського договору, КНР і багатьох інших. Понад півтисячі одиниць МіГ-15УТІ випущені впродовж 1950—1954 років Харківським авіазаводом. Галерея Примітки Посилання МиГ-15 на сайте «Современная авиация России» [Архівовано 1 серпня 2012 у Wayback Machine.] МиГ-15 на сайте AIR VECTORS [Архівовано 7 березня 2012 у Wayback Machine.] (англ.) МиГ-15 на сайте AIR WAR [Архівовано 23 січня 2012 у Wayback Machine.] МиГ-15 Кубы [Архівовано 29 лютого 2012 у Wayback Machine.] Підбірка фото МіГ-15 на сайті geolocation.ws[недоступне посилання]
Левобережное кладбище

Левобере́жное кла́дбище — кладбище Воронежа, расположенное в Левобережном районе города. Официальное наименование — Восточное кладбище. Среди жителей города известно как «кладбище на Баках» из-за расположенного возле нефтехранилища. Открыто в 1960 году. Его территория дважды расширялась и ныне занимает почти 48 гектаров. С 2005 года кладбище официально закрыто, но продолжаются подзахоронения в могилы родственников. Похоронено около полумиллиона человек. Известные люди, похороненные на кладбище Герои Советского Союза Кочеров, Виктор Фомич Кузьмичёв, Иван Фёдорович Маношин, Константин Васильевич Чевола, Никифор Дмитриевич Полные кавалеры ордена Славы Прощенко, Дмитрий Григорьевич Горбачёв, Пётр Дмитриевич Цыганов, Дмитрий Арсеньевич Яровенко, Михаил Акимович Герои Социалистического Труда Мачула, Владимир Иванович Худяков, Пётр Яковлевич Музыканты Клинских, Юрий Николаевич (27.07.1964-04.07.2000) (лидер группы «Сектор Газа») Проскурин, Андрей (30.10.1968-22.11.2009) (лидер группы «Рок-полиция»)
Талаєво

Талаєво (рос. Талаево) — присілок у Солнечногорському районі Московської області Російської Федерації. Розташування Талаєво входить до складу міського поселення Солнечногорськ, воно розташовано на схід від Солнечногорська, поруч із озером Сенеж. Найближчі населені пункти — Дубиніно, Сенеж, Редіно, Рекіно-Хрести. Населення Станом на 2006 рік у присілку проживало 20 осіб. Примітки
List House

The List House is a residence in Moscow constructed in 1898–1899 by the Russian architect Lev Kekushev. Located at 10 Glasovsky Lane, it was one of the first houses in Moscow built in the Style Moderne, the Russian term for Art Nouveau. It is classified as an historical cultural monument of the Russian Federation. History Kekushev had originally designed and built the house as his own home, but sold it in 1900 to Otto Adolfovich List, a Russian industrialist of German ancestry. Sometime after 1910, the house was purchased by Serge Koussevitzky and his wife Nataliya, and it was frequently used for concerts and musical events. Many notable musicians and artists came to the house, including Claude Debussy, Sergei Rachmaninov, Alexander Glazunov, Sergei Prokofiev, Feodor Chaliapin, and the writer Boris Pasternak. Early in the 20th century, the house was purchased by a Russian industrialist, Aleksey Meshchersky. Following the Russian Revolution in 1917, it was nationalized, and was originally used as school or children's shelter. It then became the Embassy of Argentina. Presently it is occupied by the representative of Kaluga Oblast to the Government of the Russian Federation. Decoration Kekushev was familiar with the Art Nouveau houses work of Victor Horta in Brussels, such as the Hotel Tassel, and the facade of List House shows a similar treatment of volume, and the use of a highly decorated staircase as a central element. The facades feature floral mosaic decoration by the British architect and decorator William Walcot. Over the decades and many different owners, much of the original interior decoration has disappeared, but restoration of the grand stairway and other features has been undertaken since the 1990s. Notes and citations Bibliography William Craft Brumfield, "The Origins of Modernism in Russian Architecture", University of California Press, 1991 contents chapter 3 See also Art Nouveau architecture in Russia
Hôtel particulier List

L'Hôtel particulier O. A.́ List (en langue russe : Особняк Листа) (parfois dénommé en fonction du nom d'autres propriétaires : Hôtel particulier Kekouchev ou Hôtel particulier de Mme Koussevitskaïa) est une maison d'habitation située ruelle Glassovski à Moscou, construite en 1898-1899 suivant le projet de l'architecte Lev Kekouchev. Elle est connue pour avoir été la première maison Art nouveau à Moscou et l'une des premières constructions de ce style (appelé « style moderne » en Russie). Elle bénéficie d'un statut de protection au niveau fédéral comme héritage patrimonial de la Russie. Histoire Kekouchev construit la maison en 1898-1899 pour l'habiter avec sa famille; mais, dès 1900, il la vend à l'entrepreneur moscovite d'origine allemande, Otto Adolfovitch List, dont le nom resta attaché à la maison et passa dans l'histoire de l'architecture. Dans les années 1910, lorsque Serge Koussevitzky et son épouse Natalia (fille de l'industriel Constantin Ouchkov) acquirent la maison, celle-ci devint un des foyers musicaux et artistiques de la vie moscovite. C'est là que se tenaient les réunions des « Éditions musicales russes ». Elle vit passer entre ses murs Scriabine, Debussy, Glazounov, Nikisch, Busoni, Harold Bauer, Bruno Walter, et encore Rachmaninov, Medtner, Prokofiev, Chaliapine, Leonid Sobinov, Boris Pasternak et beaucoup d'autres artistes. Le dernier propriétaire avant sa nationalisation fut, au début du XXe siècle, le puissant industriel Alexeï Mechtcherski. Plus tard, plusieurs institutions pour enfants furent installées dans l'immeuble. L'immeuble est ensuite occupé par l'ambassade d'Argentine en Russie. Actuellement, c'est le représentant de l'oblast de Kalouga auprès du gouvernement de la fédération de Russie qui occupe la maison. L'hôtel se distingue par son originalité et ses qualités artistiques Art nouveau (appelé "style moderne" en russe). Son volume architectural est inhabituel pour une demeure de cette époque, de même que la richesse de sa décoration. Le fait qu'à sa construction, il n'existait pas de commande ferme ni d'impératifs financiers ou artistique de la part du client a permis à l'architecte de rester entièrement libre et d'apporter à sa construction une série de techniques innovantes et de souligner ainsi à sa guise sa conception architecturale personnelle. Articles connexes Architecture Art nouveau en Russie Hôtel particulier Derojinskaïa Hôtel particulier Riabouchinski Liens (ru) photos (en) « Особняк Листа », Узнай Москву (consulté le 2 novembre 2014) Références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Особняк Листа » (voir la liste des auteurs). Source Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Art nouveau Portail de la culture russe Portail de Moscou
Путепровод Руставели

Путепрово́д Руставе́ли — автомобильно-пешеходный мост-путепровод на севере города Москвы на территории района Тимирязевский САО над Дмитровским шоссе; соединяет Дмитровский проезд с улицей Руставели. Сооружён в 1966 г. на пересечении Дмитровского шоссе с улицей Руставели, проходящей по нему, откуда и получил название. Автор проекта — инженер И. Ю. Аршавский. Конструкция Реконструкция «Проект предусматривает замену мостового полотна, деформационных швов, вынос из-под тротуара со стороны области коммуникаций, ремонт бетонных поверхностей опор, очистку и смазку металлических опорных частей, ремонт бетонных поверхностей подпорной стенки, укрепления конусов, а также реконструкцию дождевой канализации по Дмитровскому шоссе и благоустройство и озеленение территории», — сообщили в горадминистрации. Стоимость реконструкции оценивается примерно в 112,6 миллиона рублей. Строительные работы планируется выполнить за шесть месяцев. Время начала работ пока не известно. См. также Путепроводы Москвы Примечания Ссылки Путепровод Руставели Фото: Путепровод Руставели WIKImapia map.ru:Руставели путепровод мост
1. Gostomlja

Vorlage:Infobox Ort in Russland/Wartung/Daten 1. Gostomlja oder Perwaja Gostomlja (russisch 1-я Гостомля, Первая Гостомля) ist ein Dorf (selo) in der Oblast Kursk in Russland. Es gehört zum Rajon Medwenka und ist Sitz der Landgemeinde (selskoje posselenije) Gostomljanski selsowjet. Geographie Der Ort liegt gut 36 km Luftlinie südwestlich des Oblastverwaltungszentrums Kursk im südwestlichen Teil der Mittelrussischen Platte, 17 km nordwestlich des Rajonverwaltungszentrums Medwenka, 54 km von der Grenze zwischen Russland und der Ukraine, am Fluss Reut (linker Nebenfluss des Seim). Klima Das Klima im Ort ist wie im Rest des Rajons kalt und gemäßigt. Es gibt während des Jahres eine erhebliche Niederschlagsmenge. Dfb lautet die Klassifikation des Klimas nach Köppen und Geiger. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Verkehr 1. Gostomlja liegt 16 km von der Fernstraße föderaler Bedeutung M2 „Krim“ (ein Teil der Europastraße E105), 8 km von der Straße regionaler Bedeutung 38K-004 (Djakonowo – Sudscha – Grenze zur Ukraine), 3,5 km von der Straße 38K-009 (M2 „Krim“ – 38K-004), an den Straßen interkommunaler Bedeutung 38N-202 (38K-009 – 2. Gostomlja) und 38N-061 (1. Gostomlja – Swidnoje – Spasskoje), 21,5 km von der nächsten Eisenbahnhaltestelle 439 km (Eisenbahnstrecke Lgow-Kijewskij – Kursk) entfernt. Der Ort liegt 102 km vom internationalen Flughafen von Belgorod entfernt. Einzelnachweise