NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tuła

Tuła (ros. Ту́ла) – miasto w europejskiej części Rosji, nad Upą, w podmoskiewskim zagłębiu węglowym, około 461 tys. mieszkańców (2024). Historia Miasto wzmiankowane pierwszy raz w 1146. Początkowo znajdowało się w Księstwie Riazańskim. W 1503 zostało włączone do Wielkiego Księstwa Moskiewskiego. W latach 1507–1520 wzniesiono kreml w celu obrony przed Tatarami krymskimi. W XVI i XVII wieku było ośrodkiem hutnictwa. W 1712 z rozkazu Piotra I Wielkiego wybudowano w Tule pierwszą w Rosji fabrykę broni. W 1775 zostało stolicą guberni. W XIX wieku było ośrodkiem jubilerstwa, handlu wyrobami srebrnymi oraz produkcji samowarów. W latach 1918–1920, podczas wojny domowej w Rosji, znajdowała się tam baza zbrojeniowa Armii Czerwonej. Od 1937 jest stolicą obwodu. W czasie II wojny światowej od października do grudnia 1941 trwała obrona Tuły przed wojskami niemieckimi. 7 grudnia 1976 Tuła otrzymała tytuł miasta-bohatera (Город-герой). Symbolem miasta są także tradycyjne pierniki tulskie. Gospodarka Tuła jest dużym ośrodkiem przemysłu metalurgicznego, zbrojeniowego, obróbki maszyn, elektrotechnicznego i spożywczego. Udział najważniejszych gałęzi przemysłu wynosi: budowa maszyn i obróbka metali – 57,5%, produkcja uzbrojenia – 19%, przemysł spożywczy – 18%. Do największych przedsiębiorstw zaliczają się: OAO Tulskij Orużejnyj Zawod – producent broni myśliwskiej, rakiet przeciwpancernych, granatników i przede wszystkim broni strzeleckiej. W zakładach tych produkowano między innymi karabinki Kałasznikowa i nadal produkuje się jego zmodernizowane wersje. OAO Tulskij Maszynostroitielnyj Zawod (TMZ) – producent działek lotniczych i przeciwlotniczych, wcześniej także motocykli. OAO Tułacermet – zatrudniający ponad 10 000 pracowników kombinat produkujący surówkę wielkopiecową. OAO Tulskij Transformatornyj Zawod – producent transformatorów toroidalnych. zakłady SPŁAW produkujące BM-30 Smiercz (ros. БМ-30 Смерч, Indeks GRAU 9K58),tj. rosyjski system artylerii rakietowej kalibru 300 mm, dostosowany także do przenoszenia głowic z bombami kasetowymi (zabronionych przez konwencję genewską). Nauka i oświata W Tule mieści się Tulski Państwowy Uniwersytet Pedagogiczny im. L.N. Tołstoja. Jednym z doktorów honoris causa jest polski naukowiec, dr hab. Andrzej M. Michalski z Uniwersytetu Kazimierza Wielkiego w Bydgoszczy. W latach 1944–1960 w Tule mieściła się Tulska Suworowska Szkoła Wojskowa. Sport Arsienał Tuła – klub piłkarski Dinamo Tuła – klub piłkarski Miasta partnerskie Albany, USA Kutaisi, Gruzja Bańska Bystrzyca, Słowacja Mohylew, Białoruś Villingen-Schwenningen, Niemcy (współpraca zawieszona od maja 2022) Wałbrzych, Polska (do 24 marca 2022 r.) Przypisy Bibliografia Patrycja Spytek. Kulturowy obraz gościnności utrwalony we frazeologii rosyjskiej. „Studia Orientalne”. 1, 2019. ISSN 2299-1999. Linki zewnętrzne Tuła, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 617 .
Tula (Rússia)

Tula (em russo: Тула, transl. Tula) é uma cidade da Rússia, capital da província homônima. Localiza-se a sul de Moscovo, no centro da Rússia Europeia. Tem cerca de 549 mil habitantes. Cidade muito antiga, tornou-se no centro da indústria metalúrgica russa a partir de 1712, após a descoberta de jazidas de ferro e carvão na zona. Em Tula localiza-se a Yasnaya Polyana, uma grande propriedade onde nasceu, viveu e foi enterrado Leon Tolstoi (1828-1910). Esporte A cidade de Tula é a sede do Estádio Arsenal e do FC Arsenal Tula, que participa do Campeonato Russo de Futebol. Cidades-irmãs Banská Bystrica, Eslováquia Kutaisi, Geórgia Mahilou, Bielorrússia Albany, Estados Unidos Villingen-Schwenningen, Alemanha Referências Ligações externas Yasnaya Polyana, Museu de Tolstoi
Tula, Rusia

Tula (rusă Тула) este un oraș în Rusia cu o populație de 472.336 de locuitori (2004). Orașul se află la 165 de km la sud de Moscova, în Regiunea Tula din Rusia centrală. Prin oraș curge râul Upa. Economie Orașul este un centru industrial de prelucrare a fierului și fabricare a armelor. Tula este cunoscut în Rusia pentru producția de acordeoane și samovare. Aici se produce și turtă dulce. Demografie Tula are o populație de 472.300 de locuitori (2004) și este împărțit în 5 raioane: Raionul Privokzalnîi- 65.200 de locuitori Raionul Proletarskiy - 159.400 de locuitori Raionul Zarechenskiy - 91.400 de locuitori Raionul Sovetski- 75.300 de locuitori Raionul Țentralnîi- 81.000 de locuitori La recensământul din 2002 locuiau 481.216 de oameni în oraș, iar în anul 1990 cca. 543.000. Personalități Gherman Galînin, compozitor Aleksandr Kotov, jucător de șah Valeri Poleakov, doctor și cosmonaut sovietic Serghei Zaliotin, cosmonaut rus Marianne von Werefkin, pictor expresionist Pavel Graciov, ministrul apărării între anii 1992-1996; Nikolai Artiomov (1908 - 2005), fiziolog; Andrei Severnîi (1913 - 1987), astronom; Algirdas Greimas (1917 - 1992), lingvist lituanian; Evgheni Grișin (1931 - 2005), sportiv la patinaj viteză; Pavel Sergheev (1931 - 2007), farmacolog; Valeri Legasov (1936 - 1988), chimist, academician sovietic. Orașe înfrățite Albany, New York, SUA Banská Bystrica, Slovacia Moghilev, Belarus Villingen-Schwenningen, Germania Imagini Note Vezi și Listă de orașe din Rusia Bătălia de la Breansk (1941) Legături externe Materiale media legate de Tula la Wikimedia Commons
Tula

Tula (rusko Тула) je največje in glavno mesto Tulske oblasti v Rusiji, 193 km južno od Moskve. Tula leži na Srednjeruskem višavju, na bregovih reke Upe, pritoka reke Oke. Leta 2010 je imela Tula 501.169 prebivalcev. Tula je predvsem industrijsko mesto, zgodovinsko pa je bila utrdba na meji z Rjazansko kneževino. V obdobju težav je mesto zasedel Ivan Isajevič Bolotnikov in vzdržal štirimesenčo obleganje s strani carske vojske. Tula je bila zgodovinsko pomembno središče za proizvajanje orožja. Prvo tovarno orožja v Rusiji je zgradila družina Demidovi v Tuli in še vedno deluje kot Tulska tovarna orožja. V Tuli je vojaško letališče Klokovo, Tulska državna univerza, Tulski kremelj, Tulski državni muzej orožja in Kazansko obrežje. Mesto je zgodovinsko povezano s samovarjem, saj je bilo pomemben center njihove proizvodnje. Jasnaja Poljana, nekdanji dom pisatelja Leva Nikolajeviča Tolstoja je 12 km jugozahodno od Tule. Poleg tega je Tula znana po odtisnjenih medenih piškotih prjanikih, ki so proizvajani v Tuli od 17. stoletja. Ime Ime je najverjetneje predruskega, mogoče baltskega izvora. Zgodovina Tula je prvič omenjena v Nikonovi kroniki leta 1146. V srednjem veku je bila Tula manjša trdnjava na meji z Rjazansko kneževino. Ko je prešla pod Moskovsko veliko kneževino, je bila v letih 1514–1521 zgrajena opečnata trdnjava. To je bila ključna trdnjava v Velikem obrambnem pasu in leta 1552 se je uspešno upirala obleganju Tatarov. Leta 1607 je Ivan Isajevič Bolotnikov s privrženci zasedel trdnjavo in vzdržal štirimesečno obleganje s strani carske vojske. V 18. stoletju so bili nekateri deli kremlja porušeni. Kljub arhaičnemu videzu je bila katedrala Vnebovzetja s petimi kupolami v kremlju zgrajena šele leta 1764. Leta 1712 je Tulo obiskal Peter Veliki in naročil Demidovim kovačem naj zgradijo prvo tovarno orožja v Rusiji. Nekaj desetletij pozneje so Demidovi Tulo spremenili v največji železarski center vzhodne Evrope. Leta 1724 so Demidovi odprli muzej orožja, ki je najstarejši muzej v Tuli, družinska grobnica pa je v Nikolo-Zaretski cerkvi. V 18. stoletju je bila v Tuli odprta prva tovarna, ki je proizvajala samovarje. Med drugo svetovno vojno je bilo mesto pomembno za proizvodnjo orožja. Tula je postala cilj nemške ofenzive z namenom zlomiti sovjetsko obrambo na območju Moskve med 24. oktobrom in 5. decembrom 1941. Močno utrjeno mesto je vzdržalo in Guderianova 2. tankovska armada je bila ustavljena blizu Tule. Mesto je obranilo južni bok med bitko za Moskvo in sledečo protiofenzivo. Tula je bila leta 1976 odlikovana z nazivom mesto-heroj. Kultura Tulska harmonika se imenuje po Tuli, ki je svetovni center proizvodnje harmonik. Tula je tudi znana po medenih piškotih, tulskih prjanikih. Na Zahodu je Tula najbolj znana kot center orožarske industrije in center proizvodnje samovarjev. Najbolj priljubljena turistična točka v Tulski oblasti je Jasnaja Poljana, dom in kraj pokopa Leva Nikolajeviča Tolstoja. Posestvo je od Tule oddaljeno 12 km. Na njem je Tolstoj napisal romana Vojna in mir in Ana Karenina. Sklici
Тула

Тула (рус. Ту́ла) град је у Русији и административни центар Тулске области. Према попису становништва из 2010. у граду је живело 501.129 становника. Тула је руски град са важном војном индустријом. Налази се јужно од Москве, чиме се нашао на путу немачким агресорима, као стратешки циљ. На њега је покренута офанзива с циљем разбијања совјетског отпора у московском подручју у раздобљу између 24. октобра и 5. децембра 1941. године. Тешко утврђени град је издржао, осигуравши тиме јужно крило током одбране Москве, створивши услове за противофанзиву. Називом града хероја одликована је, одлуком Президијума Врховног совјета Совјетског Савеза, 7. децембра 1976. године. Географија Становништво Према прелиминарним подацима са пописа, у граду је 2010. живело 501.129 становника, 19.913 (4,14%) више него 2002. Партнерски градови Олбани Кутаиси Види још Списак градова у Русији Списак градова у Русији по броју становника Референце Спољашње везе Тула, оружарница Русије „Яндекс”. yandex.ru. Архивирано из оригинала 30. 08. 2022. г. Приступљено 2022-08-30.
Tula

Tula (ryska Ту́ла) är en stad i Ryssland och är den administrativa huvudorten för Tula oblast. Staden ligger vid floden Upa omkring 190 km söder om Moskva och har lite mindre än en halv miljon invånare. Man vet att staden fanns så tidigt som på 1100-talet men den kan även ha funnits innan dess. Under andra världskriget lyckades staden stå emot tyskarna och blev därefter klassad som en hjältestad. Cirka 12 km sydväst om staden ligger godset Jasnaja Poljana där den ryske författaren Lev Tolstoj föddes och verkade. Tula är också sedan mer än hundra år känt för sin tillverkning av samovarer samt för sina förnämliga silverarbeten. Sport FK Arsenal Tula; Arsenal stadion (kapacitet 19 241); Administrativt område Stadsdistrikt Tula är indelat i fem stadsdistrikt. Invånarantalet för 2010 och 2013 inkluderar områden som inte ingick år 2002. Se tabellen nedan. Stadens administrativa område Tula administrer även områden utanför själva centralorten. Gorelki, Kosaja Gora, Mendelejevskij och Skuratovskij är numera sammanslagna med centrala Tula. Landsbygdsdelen hamnade under Tulas administration 2014-2015. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Tula.
A-90 Orljonok

A-90 Orljonok (rusky Орлёнок, česky Orlík) je sovětský vojenský ekranoplán navržený konstruktérem Rostislavem Jevgeňjevičem Alexejevem jako dopravní a vyloďovací letadlo. Používá pro let princip dynamického přízemního efektu a má typicky létat nízko, několik metrů nad vodní hladinou. Pohon obstarává mohutný turbovrtulový motor na pylonu ocasu, při startu pomáhají dva proudové motory v přídi. Ekranoplán poprvé vzlétl roku 1972, 1979 byl zařazen do služby. Celkem bylo vyrobeno 5 kusů, z nichž dva havarovaly a poslední byly staženy ze služby v roce 1993. Specifikace Členů osádky: 6 členů Hmotnost nákladu: 28 000 kg, 150 osob Délka: 58,1 m Výška: 16,3 m Rozpětí křídel: 31,5 m Plocha křídel: 304 m² Rychlost: 400 km/h Dolet 1 500 km Pohon: 2× dvouproudový motor Kuzněcov NK-8-4-K, každý o tahu 103 kN, 1× turbovrtulový Kuzněcov NK-12MK o výkonu 11 033 kW Výzbroj: 2× kulomet 12,7 mm (ve věži) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu A-90 Orljonok na Wikimedia Commons
A-90 Orljonok

Die A-90 Orljonok (russisch Орлёнок; deutsch Adlerjunges) ist ein sowjetisches Bodeneffektfahrzeug. Geschichte Ab den 1960er-Jahren legte das Kommando der sowjetischen Marine seine Strategie zur Amphibischen Kriegführung neu fest. Ziel der Strategie war es, schnell und überraschend Truppen an den Küsten der Ostsee und des Schwarzen Meeres landen zu können. Daraus resultierte ein starkes Interesse an Fahrzeugen, die große Truppenkontingente schnell über weite Strecken transportieren können. Aus diesem Grund wurde unter anderem das Zentrale Konstruktionsbüro für Tragflächenboote „R. Je. Alexejew“ unter der Leitung von Rostislaw Alexejew geschaffen, über das bis zum Ende der Sowjetunion im Westen fast nichts bekannt war. Hauptaufgabe des Büros war die Erforschung von Bodeneffektfahrzeugen sowie deren Entwicklung. Ab den 1960er-Jahren begann die Arbeit an verschiedenen Prototypen von Bodeneffektfahrzeugen, was in den 1970er-Jahren zum ersten Serienfahrzeug der Lun-Klasse führte. Danach wurde der Fokus auf mittelgroße Transportfahrzeuge gelegt, was schließlich zur „Orljonok“ führte. Der Erstflug des Prototyps S-23 wurde auf der Wolga im Herbst 1972 durchgeführt. Ab 1973 wurden dann umfangreiche Tests im Kaspischen Meer durchgeführt. 1974 erlitt das Projekt einen Rückschlag, als S-23 während eines Tests zerstört wurde. Nach einer Überprüfung und Überarbeitung der Metalllegierung der Hülle wurden drei weitere Fahrzeuge gebaut. Insgesamt wurden fünf Fahrzeuge gebaut: S-20, für statische Tests, verschrottet S-23, fliegender Prototyp, Denkmal in Kaspisk seit Havarie 1974 S-21 (MDE-150), 3. November 1979, im Sturm gekentert, versenkt S-25 (MDE-165), 7. Oktober 1981, abgeschrieben 1999 S-26 (MDE-160), 30. Dezember 1983, abgeschrieben 2006 Die A-90-Klasse ging 1979 in Dienst, und die drei verbliebenen Fahrzeuge wurden erst 1993 außer Dienst gestellt. Die S-26 ist im Museum der Russischen Seekriegsflotte in Moskau ausgestellt. Technische Daten Weblinks Soviet A-90 "Orlyonok" Ground-effect vehicle auf youtube.com A-90 bei fas.org (Memento vom 31. Dezember 2019 im Internet Archive) (englisch) Seite des Alexejew-Büros (englisch) Einzelnachweise
A-90 Orlyonok

El Orliónok, también escrito Orlyonok (en ruso: Орлёнок, «aguilucho»), es un ekranoplano soviético, creado en 1972.​ Mide 58 m de largo y sus alas son más finas que las del Monstruo del Mar Caspio (ekranoplano KM), lo que le permite volar hasta los 300 m de altitud. Está concebido para misiones de asalto. Su desarrollo fue apoyado por el Mariscal Dmitri Ustínov, Ministro de Defensa de la URSS. Inicialmente se planeó construir alrededor de 120 ekranoplanos A-90 Orlyonok que serían destinados a la Armada Soviética. Posteriormente se redujo su número a menos de 30 vehículos, con intención de ser incorporados a las flotas del Mar Negro y el Mar Caspio. Ustinov moriría en 1985 y el nuevo Ministro de Defensa, el Mariscal Sokolov interrumpió la financiación del programa. Se construyeron únicamente 3 o 4 unidades, realizando su último vuelo en 1993. Historia El comando de la Armada soviética de la década de 1960 estaba muy interesado en un transporte militar rápido capaz de transportar una gran carga útil. La Oficina Central de Diseño de Hidroala fue una de las organizaciones que trabajaban en este proyecto de alto secreto, del que se sabía poco hasta la caída de la Unión Soviética. El diseñador jefe R.E. Alexeyev diseñó varios prototipos en la década de 1960. A principios de la década de 1970, Alexeyev diseñó un Ekranoplan de tamaño mediano para ser utilizado como transporte militar. El nuevo vehículo se llamaba "Orlyonok" ("Aguilucho"). La primera unidad voladora (S-21) se probó inicialmente en el río Volga en el otoño de 1972, y al año siguiente se desmanteló y se transportó al Mar Caspio para continuar con las pruebas. En 1975, el S-21 se estrelló durante las pruebas, más tarde demostró que se debía a una deficiencia en la aleación utilizada para el casco. Se usó una aleación diferente en todas las unidades posteriores construidas. Características A-90 Características generales Tripulación: 6 Capacidad: 150 personas / 28,000 kg (61,729 lb) Longitud: 58,1 m (190 pies 7 pulgadas) Envergadura: 31,5 m (103 pies 4 pulgadas) Altura: 16,3 m (53 pies 6 pulgadas) Área del ala: 304 m² (3,270 pies cuadrados) Peso máximo de despegue: 140,000 kg (308,647 lb) Central eléctrica: 1 × motor turbopropulsor Kuznetsov NK-12MK, 11,033 kW (14,795 shp) montado en la unión de aleta / plano trasero Central eléctrica: 2 motores turbofan Kuznetsov NK-8-4K, empuje de 103 kN (23,000 lbf) cada uno en la nariz Hélices: hélice de velocidad constante contrarrotatoria de 8 palas Actuación Velocidad máxima: 400 km / h (250 mph, 220 kn) Alcance: 1,500 km (930 mi, 810 nmi) Techo de servicio: 3.000 m (9.800 pies) Armamento: 2 ametralladoras de 12,7 mm en torretas dorsales gemelas Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre A-90 Orlyonok.
Alekseev A-90 Orlyonok

L'Alekseev A-90 Orlyonok era un ekranoplano sviluppato in Unione Sovietica negli anni settanta. È stato l'unico dei grandi ekranoplani sovietici a entrare in produzione di serie e a prestare servizio operativo. Orlyonok, Орлёнок, in lingua russa significa aquilotto. Storia Questo aeromobile era stato pensato come mezzo trasporto truppe e/o sbarco e metteva a frutto l'esperienza guadagnata negli anni precedenti con i precedenti modelli. Il programma originario prevedeva la realizzazione di 120 Orlyonok, ma ne vennero realizzati solo 4, che comunque entrarono in servizio presso la marina sovietica a partire dall'ottobre 1979. Per quanto riguarda la propulsione, l'A-90 utilizzava due turbofan nel muso, necessarie per la fase di decollo, e una turboelica sulla deriva di coda, che azionava due eliche quadripala controrotanti, per la fase di volo di crociera. Le due turboventole avevano la presa d'aria poco sotto la cabina di pilotaggio, ed erano montate inclinate verso il basso per sostenere il grosso aeromobile nella fase di decollo. Dietro al muso era installata una torretta dotata di un cannone da 75 mm. Mezzo comunque sperimentale, la sua carriera, durata più di un decennio, fu funestata da due incidenti. Il primo avvenne nel 1974, prima dell'entrata in servizio, durante un volo dimostrativo. L'esemplare rimase gravemente danneggiato e ne venne ricostruito lo scafo. Il secondo il 28 agosto 1992, quando la carriera di questi mezzi era ormai al tramonto a causa del collasso dell'Unione Sovietica. L'anno successivo, a partire dall'ottobre 1993, gli A-90 furono messi a riposo e nessuno ha più volato; a tutt'oggi arrugginiscono nella loro base, un esemplare è esposto al Navy Museum di Mosca. Per rilanciare l'interesse verso questo mezzo, che comunque si era rivelato complessivamente affidabile, la ditta costruttrice modificò uno degli Orlyonok dotandolo di una fusoliera incernierata per agevolare le operazioni di carico e/o sbarco (nell'impiego militare). Inoltre ne propose una variante civile in tre allestimenti: Versione lusso da 75 posti; Versione normale da 150 posti; Versione a doppio ponte (alta densità) da 300 posti; Nessuna delle versioni civili è stata realizzata. È comunque importante notare che il cantiere che ha realizzato gli A-90 Orlyonok e che attualmente produce aliscafi e altri tipi di imbarcazioni, li tiene ancora formalmente in listino. Utilizzatori Unione Sovietica Voenno Morskoj Flot SSSR Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Alekseev A-90 Orlyonok Collegamenti esterni (EN) www.se-technology.com Orlyonok A90.125 Foto e filmati (EN) www.volga-shipyard.com Cantiere che ha prodotto l'Orlyonok, e lo mantiene ancora in "listino"
A-90 Orljonok

A-90 Orljonok (rusko Орлёнок, Orljonok – "Orlič") je bil ekranoplan Sovjetske vojne mornarice, ki ga je zasnoval Rostislav Jevgenjevič Aleksejev. Poganjala sta ga dva turboventilatorska motorja Kuznecov NK-8-4K in en turbopropelerski Kuznecov NK-12. Po ruski klasifikaciji je A-90 ekranoplan razreda B – lahko leti do višine 3.000 m (9.800 ft). Razred A je sicer omejen samo na "talni efekt" (letenje nekaj metrov nad vodo), razred C pa uporablja talni efekt samo pri vzletu in pristanku. A-90 je imel tudi kolesno pristajalno podvozje. Prvi prototip (S-23) so testirali na reki Volgi jeseni 1972, kasneje so testne lete izvajali na Kaspijskem jezeru. Prototip S-23 je strmoglavil leta 1975. Zgrajenih je bilo pet primerkov, na zahodu pa niso nikoli zasnovali podobnega zrakoplova, je pa obstajal koncept Boeing Pelican. Tehnične značilnosti (A-90) Splošne karakteristike Posadka: 6 Število sedežev: 150 oseb Tovor: 28000 kg (61730 lb) Dolžina: 58,1 m (190 ft 7 in) Razpon kril: 31,5 m (103 ft 4 in) Višina: 16,3 m (53 ft 5 in) Površina kril: 304 m² (3272 ft²) Maks. vzletna teža: 140000 kg (308647 lb) Pogon letala: 2 × Kuznecov NK-8-4K turbofan, 103 kN (23155 lbf) vsak 1 × Kuznecov NK-12MK turboprop, 15000 KM () Zmogljivost Potovalna hitrost: 400 km/h (248,5 mph) Doseg: 1500 km (932 mi) Višina leta: 3000 m (9842 ft)Oborožitev 2 x 12,7 mm strojnici Glej tudi Ekranoplan Lunj Boeing Pelican Ekranoplan Sklici Zunanje povezave FAS.org Short summary on Soviet Ekranoplans Arhivirano 2007-02-02 na Wayback Machine. The Alexeev Bureau (now a public company) page in English, with a color photo of the A-90 Ekranoplan Arhivirano 2005-02-27 na Wayback Machine. An article in Russian about Lun and Orlyonok ekranoplans Register article A-90 Orlyonok on Google Maps (angleško) All Orlan Class Ekranoplans - Complete Ship List
Oko Tower 1

Der OKO – Residential Tower (auch OKO – South Tower, OKO Tower 1 und 16 IBC Tower 1 genannt) ist ein Wolkenkratzer in der russischen Hauptstadt Moskau und Teil des neuen Geschäftsviertels Moskau City. Bis 2017 war er der höchste Wolkenkratzer Europas. Das an der Presnenskaja Nabereschnaja 8 erbaute Gebäude ist mit 354 Metern und 85 Etagen der zweithöchste Wolkenkratzer in Moskau. Baubeginn war 2011, die Fertigstellung 2015. Der OKO – Residential Tower ist neben dem OKO – Office Tower (Oko Tower 2), Bestandteil des Gebäudekomplexes Oko Business Centre. Entworfen wurde der Komplex von den Architekten Skidmore Owings & Merrill. Nach Fertigstellung war der Oko Tower 1 der höchste Wolkenkratzer Europas bis 2017 der Federazija, auch in Moskau, eröffnet wurde. Siehe auch Liste der höchsten Gebäude in Moskau Liste der höchsten Gebäude der Welt Liste der höchsten Aussichtsplattformen in Europa Weblinks Oko Tower 1 beim CTBUH Oko Tower 2 beim CTBUH Oko Tower 1 bei skyscrapercity.com OKO (englisch) Einzelnachweise
Kirche des Erzengels Michael im ehemaligen Andronikow-Kloster

Die Kirche des Erzengels Michael im ehemaligen Andronikow-Kloster ist eine russisch-orthodoxe Kirche aus dem 18. Jahrhundert. Sie ist dem Patronat des Erzengels Michael anvertraut und liegt im Zentralen Verwaltungsbezirk Moskaus im Gebiet des ehemaligen Andronikow-Klosters. Geschichte Die Kirche wurde 1691 bis 1739 im Auftrag von Jewdokija Fjodorowna Lopuchina, der ersten Frau Peters I., erbaut. Zu einer länger dauernden Bauunterbrechung kam es ab 1698 nach der Verbannung Lopuchinas aufgrund des zweiten Strelitzenaufstandes. Der zentrale Gebäudeteil der im Naryschkin-Barock errichteten Kirche ist in fünf Stufen horizontal gegliedert, wobei die untersten beiden Stufen nahezu quadratisch sind. Darüber befindet sich eine achteckige dritte Stufe mit Rundgiebeln und obenauf ein zweistufiger Turm mit Zwiebelhaube. An die Kirche schließt sich das bereits im Auftrag Iwan des Großen 1504 bis 1506 gebaute Refektorium des Klosters an. 1918, kurz nach der Oktoberrevolution, wurde das Kirchengebäude für Gottesdienste geschlossen. Kirchengebäude und Refektorium beherbergen seit 1947 das Museum für altrussische Kultur und Künste Andrei Rubljow (Andrei -Rublew-Museum). Seit 1989 koexistierte das Museum mit einer bescheidenen Nutzung als Kirchenraum, das Moskauer Patriarchat setzte jedoch das Andrei-Rublew-Museum zunehmend unter Druck; sie fordert die sofortige Freigabe aller Gebäude zugunsten der Russisch-orthodoxen Kirche. Es gäbe aber bei weitem nicht genug Ordensbrüder für einen Betrieb und der sonntägliche Kirchenbesuch umfasse weniger als 40 Personen, so die Nowaja Gaseta über die russisch-orthodoxe Kirche, die nicht imstande sei, "zivilisierte Gespräche" über das Kulturgut zu führen. Weblinks Website des Museums (rus.) Andronikow-Kloster des Erlösers, auf: Das orthodoxe Moskau, S. 40 Einzelnachweise