NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mityiscsi

Mityiscsi (oroszul Мытищи) az ötödik legnagyobb város a Moszkvai területen, Oroszországban. Moszkvától északkeletre fekszik, a Jauza folyó és a Moszkva–Jaroszlavl vasútvonal mentén. Fontos ipari központ, itt található a metrószerelvényeket gyártó Metrovagonmas gépgyár. Itt épült Oroszország első vízműve, amely a Kremlt látta el tiszta vízzel. Lakossága: 173 160 fő (a 2010. évi népszámláláskor). Története A 8–9. században telepedtek meg Mityiscsi területén az első szláv törzsek. A 11-13. században már egy tucat hasonló település létezett a környéken. Először 1460-ban említették, a 19. század közepéig Nagy-Mityiscsi néven ismerték. A falu története szorosan kapcsolódott a Jauza folyó mellett található kikötőhöz, fontos folyami kereskedőállomás és vámszedőhely volt. A település a vámnak köszönhetően kapta nevét, amit ekkor mit-nek (мыт) neveztek. A gépgyár megalapítása óta a fejlődés felgyorsult, a sztálini iparosítás és a második világháború utáni szovjet urbanizáció következtében jelentős fejlődésen ment keresztül. Népesség Testvérvárosai Ukrajna: Csernyihiv Csehország: Nymburk Bulgária: Gabrovo Fehéroroszország: Baranavicsi, Bariszav, Szmilavicsi, Zsodzina Litvánia: Panevėžys Lengyelország: Płock Külső hivatkozások Mityiscsi hivatalos honlapja (orosz) Mityiscsi nem hivatalos honlapja (orosz) Jegyzetek Források Angol és orosz Wikipédia
Mytišči

Mytišči (in russo Мытищи? , traslitterato anche Mytishchi, Mytishi, Mytisci) è una città della Russia europea centrale, situata sul fiume Jauza e nelle vicinanze del fiume Kljaz'ma, adiacente da Nord-Est alla città di Mosca (distante 19 km dal centro della capitale), nella cui oblast' è compresa. Fino al 2015 Mytišči era il capoluogo amministrativo del raion omonimo. Storia Il sito dove oggi sorge la città vide insediamenti fin dall'VIII e IX secolo, anche se l'abitato di Mytišči risale al 1460, quando fu fondato con il nome di Bol'šie Mytišči (Большие Мытищи); in questi secoli il villaggio prosperò grazie all'attività commerciale. Il nome stesso deriva da Myt (Мыт), il tasso locale. Ai giorni nostri Mytišči è più che altro un centro industriale, anche di un certo rilievo a livello regionale. La città è famosa per il suo acquedotto, fatto costruire da Caterina II per l'approvvigionamento della città di Mosca. Dal 2006 la provincia di Mytišči è gemellata con il comune di Lecco. Società Evoluzione demografica Fonte: mojgorod.ru 1897: 1.000 1939: 60.000 1959: 99.000 1979: 140.700 1989: 154.100 2002: 159.900 2007: 162.700 Amministrazione Gemellaggi Lecco, dal 2005 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mytišči Collegamenti esterni (RU, EN) Sito ufficiale del censimento 2002, su perepis2002.ru. URL consultato il 19 aprile 2007 (archiviato dall'url originale il 19 luglio 2011). (RU) Mojgorod.ru.
Mytisjtsji

Mytisjtsji (Russisch: Мытищи) is de op een na grootste stad (na Podolsk) van de Russische oblast Moskou. De plaats ligt aan de rivier Jaoeza op 19 kilometer ten noordoosten van het centrum van Moskou. De stad telde 255.429 inwoners bij volkstelling van 2021. De stad werd in 1460 voor het eerst in een document genoemd, als tolstation op de weg tussen Moskou en Sergiev Posad. Tegenwoordig is de stad een voorstad van Moskou en is de industrie dominant. Tijdens het Wereldkampioenschap ijshockey 2007 werden er ook wedstrijden in Mytisjtsji gespeeld. Bezienswaardigheden Christus Geboortekerk Stedenband Gabrovo (Bulgarije) Geboren Michail Semitsjastni (1910–1978), voetballer Gennadi Strekalov (1940–2004), kosmonaut Svetlana Zaboloejeva (1966), basketbalspeelster Svetlana Moskalets (1969), atlete Jelena Kondakova (1970), kosmonaute Aleksandr Pitsjoesjkin (1974), seriemoordenaar Oleg Pasjinin (1974), Oezbeeks voetballer
Mytiszczi

Mytiszczi (ros. Мытищи) – miasto w Rosji, w obwodzie moskiewskim położone 19 km od Moskwy, centrum administracyjne rejonu mytiszczyńskiego (1929–2015), a następnie okręgu miejskiego Mytiszczi. Miasto znane jest z fabryki wagonów metra, które dostarczono m.in. dla metra warszawskiego. Latem 2013 otwarto pod miastem Federalny Cmentarz Wojskowy. W mieście znajduje się stacja kolejowa Mytiszczi. Sport Atłant Mytiszczi - seniorski klub hokeja na lodzie SMO MHK Atłant Mytiszczi - juniorski klub hokeja na lodzie Mytiszczi Arena - lodowisko Miasta partnerskie Baranowicze Borysów Czernihów Gabrowo Lecco Nymburk Płock Poniewież Smolewicze Żodzino Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona internetowa Mytiszczi Portal informacyjny miasta Mytiszczi Muzeum w Mytiszczi
Mitišči

Mitišči (rusko Мыти́щи) je mesto in središče Mitiškega okroga v Moskovski oblasti v Rusiji. Mitišči ležijo 19 km severovzhodno od Moskve, ob reki Jauzi in železnici Moskva–Jaroslavl. Leta 2022 so imeli okrog 262.702 prebivalcev. Mitišči slovijo po svojem akvaduktu, zgrajenem leta 1804, prvem vodovodu za naraščajoče prebivalstvo Moskve. Mitišči so četrto največje mesto v Moskovski oblasti za Podolskom, Himki in Balašiho. Prvo naselje starodavnih lovcev in ribičev na tem mestu sega nazaj v 6.–8. tisočletje pred našim štetjem, v pozno kameno dobo. V 8.–9. stoletju našega štetja se na tem območju naselijo prva slovanska plemena (Vjatiki in Kriviči). V Mitiškem okrožju in okolici je bilo odkritih okrog ducat takšnih naselij iz 11.–13. stoletja. Neposredni predhodnik Mitiščov je vas Bolšije Mitišči (rusko Большие Мытищи) iz 19. stoletja. Ime izhaja iz besede mitnica, po mitnini, ki so jo zaračunali trgovcem pri prenašanju ladij med rekama Jauzo in Kljazmo. Leta 1804 je bil po ukazu Katarine Velike zgrajen akvedukt Mitišči–Moskva. Prva podjetja so bila Mitiščih odprta sredi 19. stoletja. Leta 1861 je bila v mestu odprta železniška postaja in leta 1896 je bila odprta tovarna avtomobilov, leta 1908 pa prva ruska tovarna umetne svile. 17. avgusta 1925 dobijo Mitišči status mesta. Sklici
Митишчи

Митишчи (рус. Мытищи) град је у Русији у Московској области. Налази се на 19 km североисточно од Москве, на реци Јаузи и железничкој прузи Москва-Јарослављ. Град представља административни и образовни центар Митишчинског дистрикта. Познат је по свом акведукту, изграђеном 1779—1804. по наређењу Катарине II, који је представљао прво средство за опскрбљивање Кремља чистом водом. Према попису становништва из 2010. у граду је живело 173.341 становника. Историја Простор данашњег Митишчија су први населили ловци и рибари око 6-8 миленијума п. н. е., тј. у касном каменом добу. У 8-9. веку простор су населила словенска племена (Вјатичи и Кривичи). Данас у Митишчију и око њега постоји десетак ових насеља из периода од 11. до 13. века. Насеље под данашњим називом постоји од 1460. године, блиско повезано са луком реке Јаузе. Представљало је важно трговачко чвориште у којем су трговци морали да плаћају порез. Насеље је и добило име по корупцији (миту, рус. мыт)., а од 19. века је преименовано у Велики Митишчи (рус. Большие Мытищи). Године 1862. кроз Велики Митишчи је изграђена железничка пруга. Статус града ово насеље је добило 17. августа 1925. године. Становништво Средином 19. века број становника је био 389. Данас, Митишчи је трећи по броју становника у Московској области, после Подољска и Љубереца. Према прелиминарним подацима са пописа, у граду је 2010. живело 173.341 становника, 13.441 (8,41%) више него 2002. Привреда Митишчи је највећи индустријски центар у региону, при чему је најразвијеније машинство — производња оружја, стројоградња (вагони за подземну жељезницу), али постоје и погони за електромеханику, производњу вештачких смола, линолеума, пластичне масе итд. Партнерски градови Нимбурк Габрово Леко Паневежис Види још Јуриј Безменов, совјетски новинар и контраобавештајац Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Незванични сајт Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (11. јул 2008)
Mytisjtji

Mytisjtji (ryska: Мыти́щи) är en stad i Ryssland och en av de största i Moskva oblast. Staden ligger vid floden Jauza, strax nordost om Moskva. Den hade 187 119 invånare i början av 2015. Sport I staden spelades, liksom i Moskva, matcher under VM i ishockey 2007. Källor
Mikojan-Goerevitsj MiG-27

De Mikojan-Goerevitsj MiG-27 (Russisch: Микоян и Гуревич МиГ-27) (NAVO-codenaam: Flogger-D/J) is een grondaanvalsvliegtuig ontworpen door het ontwerpbureau Mikojan uit de Sovjet-Unie. Het toestel is gebaseerd op de MiG-23 die werd geoptimaliseerd voor grondaanvallen. Geschiedenis De MiG-27 was een doorontwikkeling van de MiG-23 en was ook voorzien van zwenkvleugels. Die MiG-23 werd gezien als een tussenoplossing in afwachting van de MiG-27. Het prototype van die laatste heette nog MiG-23BM en vloog voor het eerst in 1972. Daarna werd het toestel gedesigneerd als MiG-27 en gebouwd tot 1977. Na de eerste geproduceerde serie volgde al snel de MiG-27K die tot 1982 werd gebouwd. Van 1978 tot 1983 werd een eenvoudiger en goedkoper toestel, de MiG-27M, gebouwd. De eerdere toestellen, ongeveer vijfhonderd, werden vanaf 1982 verbeterd tot de MiG-27D-standaard. De productie van de MiG-27 werd in 1986 beëindigd. Intussen is het toestel reeds uit gefaseerd. Bij de Russische Luchtmacht en enkele andere landen wordt het nog wel in reserve gehouden. De MiG-27 werd in 1986 in India onder licentie gebouwd. In de Volksrepubliek China zou een bedrijf geprobeerd hebben een gelijkend duplicaat te ontwikkelen - Q-6 genaamd - maar zonder succes. Varianten MiG-27: Doorontwikkeling van de MiG-23. MiG-27D: Kernbommenwerper-variant (560 stuks). MiG-27M: Verbeterde versie (150 stuks) MiG-27L: Exportvariant voor licentiebouw in India (200 stuks). MiG-27H: Door India verbeterde 27L (156 27L geconverteerd). MiG-27K: Verder verbeterde versie (200 stuks). Voormalige gebruikers Afghanistan Bulgarije Cuba India Rusland ( Sovjet-Unie) Sri Lanka Syrië Externe links (en) globalsecurity.org (en) militaryfactory.com
MiG-27

MiG-27 (ros. МиГ-27; kod NATO „Flogger D”) – radziecki myśliwiec bombardujący o zmiennej geometrii skrzydeł i konstrukcji opartej na szturmowych wersjach (B/BK/BM/BN) MiG-a-23, przystosowany do ataków na cele naziemne oraz lotów na niskim pułapie. Historia Prace nad zmodyfikowaną wersją MiG-a-23 rozpoczęto w 1969 r. Pierwszy lot samolotu odbył się w 1972 r. Nowe cechy samolotu w porównaniu do MiG-a-23: ścięty nos samolotu, umożliwiający lepszą widoczność (pozbawiony radaru) zainstalowany dalmierz laserowy i wyszukiwacz celów dodatkowe opancerzenie kokpitu duże i wytrzymalsze podwozie, dostosowane do lotnisk polowych uproszczony i przystosowany do lotów na małej wysokości silnik Zmiana nosa powodowała częste pomyłki, w starszej literaturze można znaleźć fotografie MiG-a-23 w wersjach szturmowych (B/BK/BM/BN). Samoloty można wizualnie odróżnić po braku regulowanych wlotów powietrza w MiG-u-27. Użytkownicy MiG-i-27 były używane przez Związek Radziecki, a następnie Rosję i Ukrainę. MiG-i-27 nadal pozostają na wyposażeniu sił zbrojnych Indii, Iranu, Kazachstanu, Kuby i Sri Lanki. Od 1986 roku MiG-27 był montowany, a od 1988 produkowany na licencji w Indiach, gdzie nosił oznaczenie MiG-27M Bahadur (pl. Dzielny/Odważny). Powstało tam 165 egzemplarzy maszyny, z których część wyeksportowano do Sri Lanki. Bibliografia Piotr Butowski: Samoloty MiG. Warszawa: Wydawnictwa Komunikacji i Łączności, 1987, s. 258-265, seria: Biblioteczka Skrzydlatej Polski. Nr 34. ISBN 83-206-0606-3. OCLC 69478252. Linki zewnętrzne Rysunki i zdjęcia samolotu
Mikoyan MiG-27

O Mikoyan MiG-27 (МиГ-27 em alfabeto cirílico) (apelidado de "Flogger" pela OTAN) é um caça-bombardeiro, originalmente produzido pela Mikoyan na antiga União Soviética na década de 70, mais tarde foi construído sob licença na Índia pela Hindustan Aeronautics com o nome de Bahadur. Seu projeto foi baseado no MiG-23, porém com otimização para operar melhor como bombardeiro. Seus principais utilizadores eram Bielorrússia, Índia, Cazaquistão, Rússia, Ucrânia, Sri Lanka e Cazaquistão, sendo que este último é o único que ainda tem aeronaves deste tipo em operação (ao menos doze). Desenvolvimento O MiG-27 compartilha basicamente a mesma fuselagem do MiG-23, com pequena diferença no seu nariz inclinado para baixo, que foi emprestado do MiG-23B, resultado da eliminação do radar frontal, melhorando consideravelmente a visibilidade do piloto. Também foi adicionado um laser para calcular a distância do alvo em terra, e as laterais da cabine do piloto receberam blindagem especial para operar em ambientes hostis, e a fim de conceber uma configuração mais simplificada, com redução de peso e conseqüente ganho de desempenho para voar em baixa altitude, foram introduzidas entradas de ar e bocais dos motores fixos e mais leves. A aeronave recebeu também modificações para operar em pistas irregulares, através da utilização de rodas e pneus mais largos no seu trem de pouso. Referências Ligações externas Jetsite FAS.org
Mikoian-Gurevici MiG-27

Mikoian-Gurevici MiG-27 (în rusă Микоян МиГ-27, nume de cod NATO: Flogger D/J) este un avion de atac la sol cu geometrie variabilă, construit inițial de Biroul de Proiectare Mikoian în Uniunea Sovietică și mai târziu produs sub licență în India de Hindustan Aeronautics sub numele de Bahadur („Bravul”). Are la bază avionul de vânătoare Mikoian-Gurevici MiG-23, dar este optimizat pentru misiuni aer-sol. Spre deosebire de MiG-23, modelul MiG-27 nu a fost folosit pe scară largă de alți utilizatori deoarece majoritatea țărilor au optat pentru avionul MiG-23BN sau Suhoi Su-25. În prezent, avionul este folosit de India, Kazahstan și Sri Lanka pentru atac la sol. Rusia și Ucraina au retras din dotare avioanele MiG-27. Descriere Avionul MiG-27 împărtășește structura de bază a avionului MiG-23, dar cu un vârf corectat-referit ca "Utkonos" ("ornitorinc") în serviciul rus - a introdus MiG-23B care elimină radarul în favoarea unui profil cu orientare în jos ce îmbunătățește vizibilitatea pilotului și conține un telemetru laser pentru țintele marcate cu laser. Este adăugat un blindaj suplimentar pentru carlingă, împreună cu un sistem de navigare/atac total nou. Din cauza că avionul MiG-27 are drept scop să zboare majoritatea din misiunile sale la altitudine joasă, duzele de evacuare a gazelor și gurile de admisie cu geometrie variabilă ale avionului MiG-27 au fost scoase în favoarea unei configurații fixe, mai simplă, reducând greutatea și cerințele de întreținere. Avionul de asemenea are un tren de aterizare mai mare, pentru a facilita operațiunile de la aerodromurile de calitate proastă. Variante Flogger-D MiG-27 MiG-27B Flogger-J MiG-27M MiG-27L MiG-27H Flogger J-2 MiG-27K Bibliografie Eden, Paul, ed. "Mikoyan MiG-27". Encyclopedia of Modern Military Aircraft. London: Amber Books, 2004. ISBN 1-904687-84-9. Frawley, Gerard and Jim Thorn. "Mikoyan MiG-27." The International Directory Of Military Aircraft 1996/97. Weston Creek, Australia: Aerospace Publications Pty Ltd, 1996. ISBN 1-875671-20-X. Green, William and Gordon Swanborough. The Great Book of Fighters. St. Paul, Minnesota, USA: Motorbooks International Publishing, 2001. ISBN 0-7603-1194-3. Wilson, Stewart. Combat Aircraft since 1945. Fyshwick, Australia: Aerospace Publications, 2000. ISBN 1-875671-50-1. Winchester, Jim, ed. "Mikoyan MiG-27 'Flogger d/J'." Military Aircraft of the Cold War (The Aviation Factfile). London: Grange Books plc, 2006. ISBN 1-84013-929-3.
МиГ-27

Микојан МиГ-27 (рус. Микоян МиГ-27, НАТО назив енгл. Flogger-D/J) је ловац-бомбардер на млазни погон са променљивом геометријом крила направљен у Совјетском Савезу. Авион је први пут полетео 1970. а настао је као даљи развој ловца-бомбардера МиГ-23, оптимизован за бомбардерске задатке. Иако је наследник успешног МиГ-23 за разлику од њега није ушао у употребу у већем броју земаља. Под називом Bahadur производила га је Аеро-наутика Хиндустан у Индији која је, након Совјетског Савеза, највећи корисник овог авиона. Напомене Види још А-7 Корсер II Панавија торнадо ИАР 93 СЕПЕКАТ Јагуар Ј-22 Орао Сухој Су-17 Референце Спољашње везе (језик: енглески) МиГ-27 на "Global Security.org" (језик: енглески) МиГ-27 на "Global Aircraft" (језик: енглески) МиГ-27 на "FAS" (језик: енглески) МиГ-27 на "Military Today" Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (30. октобар 2012) (језик: руски) (језик: енглески) МиГ-27 на сајту "FAS"
Екатерина Дашкова

Екатерѝна Рома̀новна Да̀шкова (на руски: Екатерина Романовна Дашкова) е руска благородничка (княгиня) и общественичка. Биография Екатерина Дашкова е родена на 17 март 1743 година в Санкт Петербург в семейството на Роман Воронцов, един от приближените на императрица Елисавета и член на рода Воронцови. Има сестра – Елизавета Воронцова, фаворитка на император Петър III, и двама братя – Александър Воронцов, който става канцлер на Руската империя, и Семьон Воронцов, който е дългогодишен посланик във Великобритания. Получава отлично образование в дома на чичо си, канцлера Роман Воронцов. През 1759 година се жени за княз Михаил Дашков, от когото има дъщеря и двама сина, единият от които е княз Павел Дашков. От ранна възраст се сближава с бъдещата императрица Екатерина II и играе активна роля в дворцовия преврат от 1762 година, който я довежда на власт, но след него не получава очакваното политическо влияние, което охлажда отношенията между двете. През следващите години княгиня Дашкова прекарва дълго време в Европа, където поддържа лични контакти с видни фигури на Просвещението – от Волтер и Дени Дидро до Адам Смит и Бенджамин Франклин. След връщането си в Русия през 1782 година става директор на ръководената от Кирил Разумовски Императорска академия на науките, а след това и председател на новосъздадената Руска академия. На тези длъжности тя е в центъра на руския интелектуален живот, поставя началото на разработването на първия руски тълковен речник, издава списания, сама пише статии и пиеси, превежда от френски и английски. През 1795 година Екатерина Дашкова изпада в немилост в резултат на дворцови интриги, а след смъртта на Екатерина II дори е интернирана за кратко в имение на сина си. След освобождаването си се оттегля в едно от именията си в Калужка губерния и се занимава с управлението му с голям успех, възстановявайки разклатеното си преди това финансово положение. Екатерина Дашкова умира на 4 януари 1810 година в Москва. Бележки
Catalina Dáshkova

Yekaterina Románovna Vorontsova, princesa Dáshkova (en ruso: Екатери́на Рома́новна Воронцо́ва-Да́шкова), conocida generalmente como Catalina Dáshkova fue una aristócrata y escritora rusa. Nacida en San Petersburgo en 1743, participó en el golpe de palacio contra Pedro III que llevó al trono a Catalina II, amiga suya que la favoreció desde ese momento. El Duque de Almodóvar, que fue testigo de esta conspiración, menciona a Dáshkova en su correspondencia como embajador en Rusia de la siguiente manera: "Cuentan a esta señora por el principal personaje que ha conducido la intriga. Es dama que aún no tiene 20 años pero muy llenos de méritos."​ Dáshkova comenzó a publicar artículos de temática social firmándolos como una mujer rusa. En 1783, fue nombrada directora de la Academia de Ciencias de Rusia, fundando más tarde la Academia Rusa, desde donde fue la principal responsable de la publicación del primer gran diccionario en lengua rusa, el Diccionario de la Academia Rusa, además de impulsora de la reforma educativa. A la muerte de su amiga Catalina II, fue desterrada a pesar de su importante labor, pues el hijo de Pedro III, Pablo I, no había olvidado su participación en la deposición y muerte de su padre ayudando a su madre. No pudo regresar a Rusia hasta el 1801, con la subida al trono de Alejandro I. Escribió las memorias Mon Histoire, 1804-1806, y versos en ruso y en francés. Es la autora de dos piezas de teatro escritas en 1786: el drama Las bodas de Fabián o la codicia castigada («Свадьба Фабиана, или алчность к богатству наказанная») y la comedia Toisiókov o el hombre pusilánime («Тоисёков, или человек бесхарактерный»). Murió en Moscú en 1810. Referencias Bibliografía Segura Graíño, Cristina (1998). Diccionario de mujeres en la historia. Madrid: Espasa Calpe. ISBN 84-239-8631-4.
Jekatyerina Romanovna Daskova

Jekatyerina Romanovna Voroncova-Daskova, oroszul: Екатери́на Рома́новна Воронцо́ва-Да́шкова (Szentpétervár, 1743. március 17. –‎ Moszkva, 1810. január 4.), orosz filozófus volt. Nagy Katalin császárnő közeli bizalmasa volt, és az első nő, aki egy akadémia igazgatója lett. Életpályája Tizenöt évesen feleségül ment Mihail Daskov herceghez (1736–1764) és Moszkvába költözött. Férje halála után külföldre utazott. Találkozott Denis Diderot-val, Voltaire-rel és Benjamin Franklinnel. 1782-ben Daskova visszatért az orosz fővárosba, és ismét Nagy Katalin közeli bizalmasa lett. 1783. január 24-én Daskovát az Orosz Tudományos Akadémia igazgatójává nevezték ki. 1789-ben a német Leopoldinába és a Amerikai Filozófiai Társaságba választották. Amikor 1796-ban I. Pál trónra lépett, Daskovát felmentették minden tisztségéből, beleértve az Akadémia igazgatói posztját is. Novgorod közelébe száműzték. Irodalom Alina Chernova: Mémoires und Mon Histoire: Zarin Katharina die Grosse und Fürstin Katharina R. Daschkowa in ihren Autobiographien. Frank & Timme, 2007, ISBN 3-86596-121-5 Dashkov, Catherina Romanovna Vorontsov, Princess. In: Encyclopædia Britannica. 11. kiadás. kötet 7: Constantine Pavlovich – Demidov. London 1910, 844. o. (szöveg (angolul)}). Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Jekaterina Romanowna Woronzowa-Daschkowa című német Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Ekaterina Voronțova-Dașkova

Prințesa rusă Ekaterina Voronțova-Dașkova (în rusă Екатери́на Рома́новна Воронцо́ва-Да́шкова; n. 17/28 martie 1743, Sankt Petersburg, Imperiul Rus – d. 4/16 ianuarie 1810, Moscova, Imperiul Rus) a fost cea mai apropiată prietenă a împărătesei Ecaterina cea Mare și o figură importantă a iluminismului rus. Viața timpurie Prințesa rusă Ekaterina Voronțova-Dașkova a fost a treia fiică a Contelui Roman Voronțov, un membru al Senatului. Unchiul ei, Mihail Ilarionovici, și fratele ei, Alexandr Romanovici, au deținut funcția de cancelari imperiali, iar Simion, celălalt frate al prințesei, a fost Ambasadorul Rusiei în Marea Britanie și un renumit anglofil. Ekaterina Voronțova-Dașkova a primit o educație excepțională , dând dovadă încă din tinerețe de reale abilități și gusturi care au deosebit-o de-a lungul carierei. Ea era pricepută la matematică, pe care a studiat-o la Universitatea din Moscova. În literatura universală, autorii ei preferați au fost Bayle, Montesquieu, Boileau, Voltaire și Helvétius. Lovitura de stat a Ecaterinei Încă de când era doar o fată, Ekaterina Voronțova-Dașkova avea relații cu Curtea Rusă și a devenit unul din liderii grupului care s-a alăturat marii Ducese Ecaterina Alexeevna. Înainte să împlinească 16 ani, Ekaterina Voronțova-Dașkova s-a căsătorit cu Prințul Mihail Ivanovici Dașkov (1736–1764), un nobil rus al dinastiei Rurik, în februarie 1759, și a locuit cu el la Moscova. După moartea Prințului Dașkov, Ekaterina s-a dedicat copiilor ei, literaturii și politicii. În 1762, Ekaterina Voronțova-Dașkova s-a dus la Sankt Petersburg și a condus lovitura de stat prin care Ecaterina a ajuns pe tron. Exilul și moartea La ascensiunea Împăratului Pavel I, în 1796, Ekaterina Voronțova-Dașkova a fost privată de toate funcțiile sale și obligată să se retragă într-un sat mizer din guvernoratul Novgorod. După un timp, sentința a fost însă parțial abrogată la cererea prietenilor ei și Ekaterina Voronțova-Dașkova a putut să se mute într-o reședință din apropierea Moscovei, unde a și decedat, de altfel, în data de 15 ianuarie 1810. Note