NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kommunarka (Hinrichtungsstätte)

Die Kommunarka (russisch Расстрельный полигон «Коммунарка») ist eine ehemalige Hinrichtungsstätte und ein heutiger Friedhof im Moskauer Stadtteil Kommunarka im Verwaltungsbezirk Nowomoskowski. Zur Stätte An dem Ort wurde zur Zeit des Großen Terrors auf der Sommerresidenz des Geheimdienstchefs Jagoda ein Hinrichtungsort des NKWD eingerichtet. Vom 2. September 1937 bis zum 16. Oktober 1941 wurden in Kommunarka 4527 Personen erschossen und/oder begraben, unter anderem in Massengräbern. Eine Expertenkommission schätzte 1993, dass zwischen 10.000 und 14.000 Menschen in Kommunarka begraben wurden, von denen weniger als 5.000 in den von der Organisation Memorial zusammengestellten Listen namentlich erwähnt sind. Der Friedhof Kommunarka wurde 1999 an die russisch-orthodoxe Kirche übertragen. Im Jahr 2007 wurde dort ein orthodoxes Kirchengebäude fertiggestellt. Bekannte Opfer An der Hinrichtungsstätte „Kommunarka“ starben einige der bekanntesten Opfer der Schauprozesse der drei Moskauer Prozesse von 1936–1938, bei denen prominente Führer der Revolution unter falsche Anklagen gestellt wurden. Zu den hier Erschossenen und Begrabenen gehören: Wladimir Antonow-Owsejenko (1883–1938), Armeebefehlshaber, zuletzt Volkskommissar für Justiz Kaikhasiz Atabayew (1887–1938) Nikolai Bucharin (1888–1938), zuletzt Chefredakteur der Iswestija Hryhorij Hrynko (1890–1938), ab 1930 Volkskommissar für Finanzen Nikolai Krestinski (1883–1938), von 1922 bis 1930 Botschafter in Berlin Béla Kun (1886–1938), Gründer der ungarischen Kommunistischen Partei, 1919 De-facto-Regierungschef Lew Lewin (1870–1938), Abteilungsleiter im Kreml-Krankenhaus Boris Malkin (1891–1938), sowjetischer Verleger und Filmproduzent Walerian Osinski-Obolenski (1887–1938), Mitglied des Obersten Rats für Volkswirtschaft Jan Rudsutak (1887–1938), ab 1926 stellv. Vorsitzender des Rats der Volkskommissare der Sowjetunion Alexei Rykow (1881–1938), von 1924 bis 1930 Vorsitzender des Rat der Volkskommissare der Sowjetunion Turar Rysqulow (1894–1938), zuletzt stellv. Vorsitzender des Rats der Volkskommissare der RSFSR Pawel Tswetkow (1906–1938), Sekretär der Jugendorganisation der Bulgarischen Kommunistischen Partei Otto Unger (1893–1938), deutscher Kommunist, Abteilungsleiter der Verlagsgenossenschaft Ausländischer Arbeiter Zu den in den vielen Schnellverfahren von dem Militärkollegium des Obersten Gerichts der UdSSR nach Artikel 58 des Strafgesetzbuches der RSFSR zur Höchststrafe Verurteilten und sofort hier Erschossenen gehörte beispielsweise der Metallurg Wladimir Gulyga. Semjon Grigorjewitsch Firin wurde hier erschossen und auf dem Donskoi-Friedhof begraben. Siehe auch Butowo-Poligon Sandarmoch Literatur Larissa Semjonowna Jerjomina, Arseni Borissowitsch Roginski (Hrsg.): Расстрельные списки: Москва, 1937–1941: “Коммунарка”, Бутово: Книга памяти жертв политических репрессий. Memorial, Moskau 2020. lib.memo.ru Weblinks Clara Weiss: Stalins Großer Terror: Ausgrabungen an Hinrichtungsstätte abgeschlossen Место памяти Спецобъект «Коммунарка» Tafeln mit den Namen der Opfer, die auf dem Schießplatz Kommunarka bei Moskau hingerichtet wurden (Foto) Anmerkungen Einzelnachweise
Kommounarka

« Kommounarka » (en russe : Расстрельный полигон «Коммунарка») est un site d'exécutions de masse du NKVD de 1937 à 1941 situé dans le district administratif de Novomoskovski au sud-ouest du centre de Moscou. C'est désormais un cimetière orthodoxe[réf. souhaitée]. Victimes et sépultures Selon le Service fédéral de sécurité de la fédération de Russie, environ 10 000 personnes y ont été tuées et enterrées comme Mykhaïlo Bondarenko, qui fut chef du gouvernement ukrainien[réf. nécessaire]. Si les différentes sources donnent entre 10 et 14 000 victimes, seuls 6 000 sont identifiées. Notes et références Voir aussi Bibliographie Luba Jurgenson, « Site mémoriel : Kommounarka », Témoigner. Entre histoire et mémoire. Revue pluridisciplinaire de la Fondation Auschwitz, no 120,‎ 30 avril 2015, p. 167–172 (ISSN 2031-4183, DOI 10.4000/temoigner.2397, lire en ligne, consulté le 2 mars 2025) Liens externes Portail de la criminologie Portail de Moscou Portail de la mort Portail de l'Union soviétique Portail du communisme Portail de la Russie
Campo de fuzilamento de Kommunarka

O campo de fuzilamento de Kommunarka (em russo: Расстрельный полигон «Коммунарка») foi um lugar de fuzilamentos em massa executados pela polícia política soviética NKVD entre 1937 e 1941, situado no distrito administrativo de Novomoskovski, a sudoeste do centro de Moscovo. Na atualidade é um cemitério ortodoxo. Segundo o Serviço Federal de Segurança da Rússia, cerca de dez mil pessoas foram assassinadas e enterradas neste local. Vítimas célebres Ver também Valas comuns na União Soviética Campo de tiro de Butovo Referências Ligações externas Lista [1] de túmulos de Memorial (Sociedade Russa de História e dos Direitos Civis).
Розстрільний полігон «Комунарка»

Розстрі́льний поліго́н «Комуна́рка» — спецоб'єкт НКВС СРСР, нині кладовище у районі 24-го кілометра Калузького шосе Московської області. Тут під час Сталінських репресій проводилися масові розстріли. Історія Цей об'єкт НКВС СРСР відомий як місце масових розстрілів у 1930–1950 роках. Тут страчували засуджених до «Першої категорії» Воєнною колегією Верховного суду СРСР. Страта відбувалася в день винесення вироку. За оцінками експертної комісії ФСБ, яка проводилася у 1993 році, на полігоні «Коммунарка» покоїться прах від 10 до 14 тисяч осіб, з них близько 5 тисяч відомі поіменно. За іншими даними — до 30 тисяч, з яких близько 10 тисяч встановлені поіменно. Неподалік від місця розстрілів знаходилася дача наркома НКВС СРСР Генріха Ягоди. Відомі особи, які були тут страчені Бєлобородов Олександр Георгійович (1891–1938) — радянський політичний і партійний діяч. Баар Густав Іванович ( 1892–1938) — радянський військовий діяч, розвідник, теоретик військової справи. Біценко Анастасія Олексіївна (1875–1938) — революційна діячка Російської імперії. Член ЦК партії соціалістів-революціонерів, член її Бойової організації. Богомолов Дмитро Васильович (1890–1938) — український та радянський дипломат. Бухарін Микола Іванович (1888–1938) — радянський діяч, економіст, академік АН СРСР. Бубнов Андрій Сергійович (1884–1938) — радянський політичний діяч. Карпеченко Георгій Дмитрович — російський генетик і селекціонер. Поліванов Євгеній Дмитрович (1891–1938) — радянський лінгвіст, один з перших радянських соціолінгвістів. Риков Олексій Іванович (1881–1938) — радянський політичний діяч. Ахундов Рухулла Алі-огли (1897–1938) — азербайджанський революціонер, радянський партійний та державний діяч. Ікрамов Акмаль Ікрамович (1896–1938) — 1-й секретар ЦК КП(б) Узбекистану. Ходжаєв Файзулла Убайдуллаєвич (1896–1938) — голова Ради Народних Комісарів Узбецької РСР. Павлов Дмитро Григорович (1897–1941) — радянський воєначальник, генерал армії. Коробков Олександр Андрійович (1897–1941) — радянський воєначальник, генерал-майор. Примітки Див. також Сталінізм Посилання Меморіал. Жертви політичного терору в СРСР
Ambassade d'Islande en Russie

L'Ambassade d'Islande à Moscou est la représentation diplomatique de l'Islande sur le territoire russe. Installations Historique Notes et références Annexes Articles connexes Relations entre l'Islande et la Russie Liens externes Portail des relations internationales Portail de l’Islande Portail de la Russie Portail de Moscou
Ambassade van IJsland in Rusland

De ambassade van IJsland in Rusland staat in Moskou, in het stadsdeel Presnenski. Per 1 augustus 2023 werden de activiteiten van de ambassade opgeschort. Geschiedenis De bilaterale betrekkingen tussen IJsland en de Sovjet-Unie begonnen in 1926, toen IJsland nog in een unie met Denemarken zat. De relaties werden verder geformaliseerd op 4 oktober 1943 met het aangaan van diplomatieke betrekkingen. Op 10 mei 1944 werd de IJslandse ambassade in Moskou geopend, wat de vijfde ambassade van het land was. Gedurende het Sovjet-tijdperk vertegenwoordigde de ambassade IJsland ook naar andere landen achter het IJzeren Gordijn. De eerste ambassadeur was van 1944 tot 1951 Pétur Benediktsson, die tot 1947 standplaats Moskou had en daarna vanuit de ambassade in Parijs opereerde. Tijdens zijn ambassadeurschap naar de Sovjet-Unie was hij ook geaccrediteerd in acht andere Europese landen. In de periode 1951-1953 was de ambassade tijdelijk gesloten, toen de handel tussen de twee landen stil lag. Na het uiteenvallen van de Sovjet-Unie werd de ambassade in Moskou de diplomatieke post voor Rusland alsmede de meeste voormalige sovjetrepublieken die nu onafhankelijk waren. Op 9 juni 2023 kondigde IJsland aan de ambassade in Moskou per 1 augustus 2023 tijdelijk te sluiten in verband met de Russische invasie van Oekraïne in 2022. Het vroeg Rusland de ambassade in de Reykjavik ook af te schalen. Ambassadeur Sigurðsson verliet 28 juni 2023 Moskou en werd in september benoemd tot ambassadeur in Denemarken. Missie De ambassade in Moskou was tot augustus 2023 ook de IJslandse vertegenwoordiging in de relaties met Armenië, Kazachstan, Kirgizië, Moldavië, Oezbekistan, Tadzjikistan, Turkmenistan en Wit-Rusland. Sindsdien worden deze relaties verzorgd door het IJslandse ministerie van Buitenlandse Zaken in Reykjavik. Ambassadeurs De volgende diplomaten waren ambassadeur voor IJsland naar de Sovjet-Unie tot 8 december 1991 en daarna Rusland: Externe links Ambassade van IJsland in Moskou Referenties
Посольство Исландии в России

Посольство Исландии в России расположено в Москве на Пресне в Хлебном переулке. Дипломатические отношения между Исландией и Советским Союзом были установлены в 1943 году. Исландия открыла Посольство в Москве в 1944 году. Чрезвычайный и полномочный посол Исландии в Российской Федерации: Аудни Тоур Сигюрдссон (с 2020 года). Почётное консульство Исландии расположено в Мурманске (проспект Ленина, д. 65). Индекс автомобильных дипломатических номеров посольства — 038. Здание посольства В 1944—2011 годах посольство Исландии располагалось в особняке 1815 года (Хлебный переулок, № 28), в котором ранее в 1935—1941 годах находилась резиденция военного атташе Германии генерал-майора Эрнста Кёстринга. С 2011 года по май 2013 года особняк находился на реконструкции, в связи с чем посольство временно располагалось в соседнем Скатертном переулке (дом № 34, стр. 4). В дальнейшем посольство снова расположилось в Хлебном переулке, в доме 28. Аккредитация Посольство представляет интересы Исландии в России, Азербайджане, Армении, Белоруссии, Грузии, Казахстане, Кыргызстане, Молдове, Таджикистане, Туркменистане, Украине и Узбекистане. Послы Исландии в России См. также Список дипломатических миссий в Москве Список дипломатических миссий Исландии Российско-исландские отношения Посол Исландии в России Примечания Ссылки Посольство Исландии в Москве, Российская Федерация. Официальный сайт. МИД РФ: российско-исландские отношения.
Branduitkijktoren van Kostroma

Branduitkijktoren van Kostroma (Russisch: Пожарная каланча в Костроме) is een van de bezienswaardigheden van de stad Kostroma in Rusland. De toren is een belangrijk voorbeeld van het Russisch classicisme. Geschiedenis De uitkijktoren werd gebouwd door architect P. I. Foersov in opdracht van de gouverneur K. I. Baumgarten. De bouwwerkzaamheden werden in 1824 en 1825 uitgevoerd, de afwerkings- en decoratiewerken duurden nog tot 1827. In de tweede helft van de 19e eeuw werd de toren meermaals verbouwd. In de jaren 1870 werden de brandweerkazernes eraan bijgebouwd. De toren werd nog tot 2005 door het lokale brandweerkorps gebruikt. Daarna werd de toren overgedragen aan het stadsmuseum. Beschrijving De toren bestaat uit een kubusvormig gebouw met klassieke zuilenfaçade vooraan. Boven dit gebouw staat de eigenlijke toren. Links en rechts zijn de brandweerkazernes bijgebouwd. Bron Beschrijving op de stadssite
St. John the Baptist Church, Yaroslavl

St. John the Baptist Church (Russian: Церковь Иоанна Предтечи) in Yaroslavl is considered to be the acme of the Yaroslavl school of architecture. It was built during 1671–1687 on the bank of Kotorosl river in the Tolchkovo sloboda (district) which at that time was the largest and wealthiest part of the town. Its walls and dome drums are covered with richly glazed tiles; the temple's fifteen onion domes are assembled in three groups. The 7-storey, 45-metre high bell-tower was built later than the church itself in the mid-1690s. The entire interior is covered with frescoes depicting Christian saints, St. John the Baptist hagiography and biblical topics. They were painted by Dmitry Plekhanov and Fyodor Ignatyev in 1694–1695. In 1911, patrimonial defensor Nicholas Roerich wrote Silent Pogrom about the unskillful restoration of the church after the Russian-Japanese war of 1904–1905. References Древнерусская архитектура (Old Russian architecture). Кристалл (Kristall), Saint-Petersburg, 2002. Золотое Кольцо, Ярославль-Град. Храмовый ансамбль церкви Иоанна Предтечи XVII - XVIII вв External links Media related to St. John the Baptist Church in Yaroslavl at Wikimedia Commons
Iglesia de San Juan Bautista (Yaroslavl)

La Iglesia de San Juan Bautista (en ruso: Церковь Иоанна Предтечи) se localiza en Yaroslavl, Rusia,​ y es considerada como la cumbre de la escuela de arquitectura de Yaroslavl. Fue construida entre 1671 y 1687 en la orilla del río Kotorosl en el sloboda Tolchkovo (distrito), que en ese momento era la parte más grande y más rica de la ciudad. Sus paredes y cúpula están cubiertas con tejas con vitrales; quince bóvedas del templo se reúnen en tres grupos. El campanario de 45 metros de alto fue construido después de la propia iglesia, a mediados de la década de 1690. Todo el interior está cubierto de frescos que representan santos cristianos, San Juan Bautista y temas bíblicos. Véase también Arquitectura de las iglesias ortodoxas Referencias
Cerkiew św. Jana Chrzciciela w Jarosławiu

Cerkiew św. Jana Chrzciciela – cerkiew prawosławna w Jarosławiu, w dzielnicy Tołczkowo. Uważana za przykład szczytowego okresu rozkwitu architektury i malarstwa siedemnastowiecznego Jarosławia. Budynek został wzniesiony w latach 1671–1687 z ofiar zebranych przez członków parafii w Tołczkowie. W porównaniu ze starszymi kanonami architektury cerkiewnej jej architektura zawiera szereg modyfikacji: boczne nawy wznoszą się na tę samą wysokość, co główna, ponadto każda z nich zwieńczona jest pięcioma cebulastymi kopułami zgrupowanymi wokół centralnej (łącznie piętnaście kopuł w całej świątyni). Głównym zewnętrznym materiałem zdobniczym jest glazurowana cegła, z której wykonano również wewnętrzne portale. We wnętrzu budynku znajduje się zespół fresków wykonanych w latach 1694–1695 i 1700 przez zespół artystów na czele z Dmitrijem Plechanowem i Fiodorem Ignatiewem. Freski te ukazują sceny ze Starego i Nowego Testamentu, jak również sceny nawiązujące do staroruskiej legend i podań o świętych (np. postacie mnichów z Pateryku Kijowsko-Pieczerskiego, sceny z legendy o Tołgskiej Ikonie Matki Bożej). Na przełomie XVII i XVIII w. wzniesiono również dzwonnicę. W latach 1901–1903 dokonano odnowy dekoracji malarskiej cerkwi oraz ponownie pomalowano drzwi i części okien. W latach 50. miała miejsce generalna restauracja świątyni. Prace renowacyjne prowadzone są również współcześnie. Obiekt obok cerkwi św. Eliasza, Narodzenia Pańskiego, Objawienia Pańskiego i św. Mikołaja Nadieina jest udostępniany do zwiedzania w ramach Jarosławskiego Muzeum-Rezerwatu Architektury, Historii i Sztuki. Przypisy
Laryovo, Moscow Oblast

Laryovo (Russian: Ларёво) is a rural locality (a village) in Mytishchinsky District of Moscow Oblast, Russia, located on the banks of the Samoryadovka River. Transportation A104 (Moscow–Dmitrov–Dubna) road connects Laryovo with Moscow and various places in Moscow Oblast. There is bus service. Katuar railway station in Nekrasovsky is the closest to Laryovo, where suburban commuter trains, operated by the Central Suburban Passenger Company, can be taken to Moscow. References Notes Sources Губернатор Московской области. Постановление №123-ПГ от 28 сентября 2010 г. «Об учётных данных административно-территориальных и территориальных единиц Московской области», в ред. Постановления №252-ПГ от 26 июня 2015 г. «О внесении изменения в учётные данные административно-территориальных и территориальных единиц Московской области». Опубликован: "Информационный вестник Правительства МО", №10, 30 октября 2010 г. (Governor of Moscow Oblast. Resolution #123-PG of September 28, 2010 On the Inventory Data of the Administrative-Territorial and Territorial Units of Moscow Oblast, as amended by the Resolution #252-PG of June 26, 2015 On Amending the Inventory Data of the Administrative-Territorial and Territorial Units of Moscow Oblast. ). Московская областная Дума. Закон №198/2004-ОЗ от 29 декабря 2004 г. «О статусе и границах Мытищинского муниципального района и вновь образованных в его составе муниципальных образований», в ред. Закона №73/2015-ОЗ от 5 мая 2015 г. «О внесении изменений в Закон Московской области "О статусе и границах Мытищинского муниципального района и вновь образованных в его составе муниципальных образований" и Закон Московской области "О статусе и границах Пушкинского муниципального района и вновь образованных в его составе муниципальных образований"». Вступил в силу со дня официального опубликования. Опубликован: "Ежедневные Новости. Подмосковье", №13, 26 января 2005 г. (Moscow Oblast Duma. Law #198/2004-oZ of December 29, 2004 On the Status and the Borders of Mytishchinsky Municipal District and the Newly Established Municipal Formations Comprising It, as amended by the Law #73/2015-OZ of May 5, 2015 On Amending the Law of Moscow Oblast "On the Status and the Borders of Mytishchinsky Municipal District and the Municipal Formations Comprising It" and the Law of Moscow Oblast "On the Status and the Borders of Pushkinsky Municipal District and the Newly Established Municipal Formations Comprising It". Effective as of the day of the official publication.).
Laryovo

Laryovo (Ларёво, en ruso) es un pueblo del óblast de Moscú, Rusia, situada al norte de Moscú. Está ubicada sobre el río Samoryádovka. Población: 64 (2010 est.) Ciudades hermanas Miscelánea La altitud sobre el nivel del mar de Laryovo es de 179 m. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Laryovo.
Ларьово

Ларьо́во (рос. Ларёво) — присілок у складі Митищинського міського округу Московської області, Росія. Населення Населення — 64 особи (2010; 30 у 2002). Національний склад (станом на 2002 рік): росіяни — 97 % Джерела Аркуш карти O-37-136 Пушкино. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1982 р. Видання 1984 р. (рос.) Примітки
Денисово (Липецкая область)

Дени́сово — деревня Афанасьевского сельсовета Измалковского района Липецкой области. История Название деревни — по фамилии Денисов. Известно со второй половины XVIII века. Население Примечания Литература Прохоров В. А. Липецкая топонимия. — Воронеж: Центрально-Чернозёмное книжное издательство, 1981. — 160 с. Ссылки Денисово (деревня)
Денисово (Липецька область)

Денисово (рос. Денисово) — присілок в Ізмалковському районі Липецької області Російської Федерації. Населення становить 232 особи. Належить до муніципального утворення Афанасєвська сільрада. Історія З 1934 до 1935 року у складі Воронезької області, у 1935-1937 Курської, а 1937-1954 роках — Орловської області. Відтак входить до складу Липецької області. Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Афанасєвська сільрада. Населення Примітки
Krasny Kutok

Krasny Kutok (Russian: Красный Куток) is a rural locality (a selo) and the administrative center of Krasnokutskoye Rural Settlement, Borisovsky District, Belgorod Oblast, Russia. The population was 556 as of 2010. There are 8 streets. Geography Krasny Kutok is located 13 km northwest of Borisovka (the district's administrative centre) by road. Vakovshchina is the nearest rural locality. References
Красный Куток

Красный Куток — село в Борисовском районе Белгородской области, административный центр Краснокутского сельского поселения. Село основано в 1710 году. География Расстояние до Белгорода — 48 километров. История Официальной датой образования села считается 1710 год. В 1773 году население слободы Красный Куток составляло 193 жителя. В 1811 году — 306 жителей. В 1873 году в селе была открыта церковно-приходская школа. После ввода в эксплуатацию железной дороги в 1910 году, соединившей Красный Куток с городами Харьков и Льгов, его население начало увеличиваться. В силу малоземелья крестьян в селе были развиты промыслы. Наиболее распространённые из них — гончарный, столярный и плотницкий. Население Численность населенияГод0300600900120015001750180018501900195020002050Красный КутокСтатистика населения.mw-chart-b7529b4a49a903885265a50f37c722d1da00e42d8d11e95fe85b7eabd2ffead83ade9f5fd33d791e7de6d9a266860654d8a089f3a409c81d2a7edad7afe992d7__zr188516-cls-976019:hover{pointer-events:none}.mw-chart-b7529b4a49a903885265a50f37c722d1da00e42d8d11e95fe85b7eabd2ffead83ade9f5fd33d791e7de6d9a266860654d8a089f3a409c81d2a7edad7afe992d7__zr188516-cls-976020:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,1)}.mw-chart-b7529b4a49a903885265a50f37c722d1da00e42d8d11e95fe85b7eabd2ffead83ade9f5fd33d791e7de6d9a266860654d8a089f3a409c81d2a7edad7afe992d7__zr188516-cls-976021:hover{cursor:pointer}.mw-chart-b7529b4a49a903885265a50f37c722d1da00e42d8d11e95fe85b7eabd2ffead83ade9f5fd33d791e7de6d9a266860654d8a089f3a409c81d2a7edad7afe992d7__zr188516-cls-976022:hover{cursor:pointer;fill:rgba(82,130,235,1)}.mw-chart-b7529b4a49a903885265a50f37c722d1da00e42d8d11e95fe85b7eabd2ffead83ade9f5fd33d791e7de6d9a266860654d8a089f3a409c81d2a7edad7afe992d7__zr188516-cls-976023:hover{cursor:pointer;fill:rgba(0,0,0,0)} Галерея См. также Красный угол Примечания Ссылки Краснокутское сельское поселение (borisovka.info)
Красний Куток

Красний Куток (рос. Красный Куток) — село у Борисовському районі Бєлгородської області, адміністративний центр Краснокутського сільського поселення (Бєлгородська область). Село засноване у 1710 році. Розташоване на етнічно-історичних землях Східної Слобожанщини. Історія Офіційною датою освіти села вважається 1710 рік. У 1773 році населення слободи Червоний Куток становило 193 жителя. У 1811 році — 306 мешканців. 1873 року в селі була відкрита церковно-парафіяльна школа. Після введення в експлуатацію залізниці у 1910 році, що з'єднала Червоний Куток з містами Харків та Льгов (Ольгів), його населення почало збільшуватися. Через малоземелля селян на селі були розвинені промисли. Найбільш поширені з них — гончарний, столярний та теслярський. Географія Відстань до Бєлгорода — 48 кілометрів. Заповідники Поблизу села розміщена дільниця заповідника «Білогір'я» (рос. Белогорье) — «Ліс на Ворсклі» Кількість населення Релігійний об'єкт Знаменський Храм Транспорт Найближча до села (~2 км) залізнична платформа — «148 км» Люди В селі народився Лаврик Геннадій Іванович — український архітектор. Галерея Див. також Покуть — кра́сний кут, святи́й кут, пе́рший кут, ста́рший кут … Хотмижський повіт (Грайворонський повіт) Харківщина Слобожанщина Слобідсько-Українська губернія Харківське намісництво Посилання Сторінка поселення на сайті Борисовського району(рос.) Примітки
Église des Saints-Côme-et-Damien-sur-la-Marosseïka

L'église des Saints-Côme-et-Damien-d'Asie-Mineure-sur-la-Marosseïka (en russe : Церковь Космы и Дамиана Ассийских на Маросейке) de Moscou, mentionnée à partir du XVIe siècle, est une des églises du quartier de la colline Saint-Jean située rue Marosseïka. Elle est dédiée aux saints Côme et Damien. Histoire L'édifice actuel, réalisation de l'architecte Matveï Kazakov dans le style du classicisme, date de 1791-1793. L'église fut fermée vers 1930 et sa destruction programmée. Le bâtiment n'a cependant pas été rasé et servit de blanchisserie puis d'entrepôt et de dépôt d'archives. Dans les années 1960, des bâtiments annexes de l'église laissèrent place à un immeuble administratif et l'extérieur de l'église fut partiellement restauré. En 1993, la ville de Moscou ordonna la restitution de l'église au patriarcat orthodoxe de Moscou, les services religieux ont repris en novembre de cette même année. Liens externes Site de l'église (ru) Portail de l’architecture chrétienne Portail de Moscou Portail du christianisme orthodoxe