NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Săpânța-Peri Monastery

The church of Archangel Michael in Săpânța-Peri from the village of Săpânța in the region of Maramureș, Romania is the tallest wooden church in the world. A representative of the characteristic Wooden Churches of Maramureș with double eaves, the church continues the tradition of the old Orthodox monastery in Peri, the ruins of which are now found in the area of Hrushove in Ukraine. History Original church In 1391, the grandsons of Dragoș of Moldavia donated lands and goods to the Peri Monastery, and a stone church was built. For more than 300 years, this stone church was used as the headquarters of the Romanian Diocese of Maramureș, being later built by the craftsman Ioan Macarie a place to serve as a place of prayer for the Greek-Catholic community in the surroundings. During the time of the Dragoșești voivodes, the monastery was patronized by Saint Michael the Archangel. At the Peri Monastery, "The Psalter", "The Gospel", "The Sunday Legend", "The Voroțean Codex" and "The Acts of the Apostles" were translated and copied into Romanian for the first time. In 1404, a number of Romanian nobles reinforced the possession of the Monastery, mentioning the previous donation of Balc and Drag: three villages (Taras, Criva and Peri) and a mill "in the land of Câmpulung on the Săpânța river, where Săpânța flows into the Tisza, and after their death, Dumitru voivode and his brother Alexandru." Nowadays, the church's charter quotes the following: "The craftsmen strengthened these dominions in front of the monastery". Historical events led to the destruction of the original monastery church in the year 1783. Rebuilt monastery The Săpânța-Peri Monastery was founded in 1997, within the boundaries of the village of Săpânța, out of the desire to renew the historical tradition of the old Monastery of the Holy Archangel Michael, from Peri, Maramureș. Founded by the parish priest Grigore Lutai, according to the plans of the architect Dorel Cordoș, the Săpânța Peri Monastery received, from 2005, a community of nuns, which continued the construction work started previously. The Maramureş style church of the monastery was originally plated with 8.5 kilograms of gold, and the cross, seven meters high, in turn, covered with four kilograms of gold. The construction is located on the banks of the Tisza and was built between 1998 and 2003. The tower of the monastery is visible from a distance of five kilometers over the Tisza river and can be admired by Romanians from Transcarpathia, a region of historical Maramureș which is nowadays part of modern Ukraine. Currently, the monastery hosts 6 nuns, the abbess being Stavrofora Agnia Ciuban. With a maximum height of 78 m, the church of the Săpânța-Peri monastery is currently ranked third among other tall places of worship in Romania by pinnacle height, after the Timișoara Orthodox Cathedral and the Roman Catholic church of Sf. Mihail in Cluj, and before other imposing wall edifices, such as the evangelical churches in Bistrița or Sibiu. Gallery References
Biserica de lemn din Poiana, Ialomița

Biserica de lemn din Poiana din localitatea omonimă în județul Ialomița a fost transferată și salvată în Muzeul Național al Agriculturii din Slobozia în anul 2000. Construcția are hramul „Sf. Nicolae” și este antedatată de o inscripție din 1737. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice din județul Ialomița sub codul LMI: IL-II-m-A-14075. Istoric și trăsături Pisania pusă deasupra intrării în biserică cu ocazia transferării ei în Slobozia ne oferă informații despre trecutul ei: "Cu vrerea tatălui, cu lucrarea fiului și săvârșirea sfântului duh s-au înălțat la Poiana de Jos această sfântă biserică cu hramul "Sfîntul Nicolae" la anul 1737. Ctitor boier Răducan Tarca cu familia din purtarea de grijă a ipodiaconului Răzvan Ciuca la 1979 a fost mutată la Poiana de Sus iar în 2000 a fost adusă la Slobozia. Strămutarea a fost făcută cu binecuvântarea și sprijinul P.S. Dr. Damaschin Coravu Episcopul Sloboziei și Călărașilor și prin osteneala celor de la Muzeul Agriculturii din România, Director Răzvan Ciuca și a Consiliului Județean Ialomița - președinte Gheorghe Savu. Bolta a fost pictată de maestrul Ion Nicodim. Slujba de târnosire s-a săvârșit la 17 decembrie 2000 biserica primind și hramul "Buna vestire". Preot paroh P.C. Dragoș Stanciu." Construită din lemn de stejar, biserica are un plan dreptunghiular (lungimea bisericii 16,10 m iar lățimea 6,30 m), absida altarului fiind nedecroșată cu patru laturi. O mică fereastră este făcută în peretele absidei, lumina intrând dinspre răsărit. Acoperișul, unic pentru întreg edificiul este din șindrilă. În partea de vest a bisericii se află turnul-clopotniță așezat peste pridvorul deschis. Intrarea în biserică se face pe latura de vest, prin pridvor. Portalul ușii de la intrare prezintă decorațiuni realizate prin incizare, decorațiuni printre care se remarcă crucea așezată în partea de sus a portalului. Pridvorul are 6 stâlpi iar grinzile care îi leagă sunt ornate sub forma unor acolade. În interior, spațiul destinat cultului esre împărțit tradițional:pronaos, naos și altar. O boltă semicirculară acoperă naosul dar și absida altarului. În pridvor regăsim piatra de mormânt (lungime 153 cm și lățime 81 cm) aparținând familiei ctitorului: "Supt această piatră odihnesc oasele robii lui Dumnezeu Chirca, Stan, Dragomir, Safta, Dumitrașco, Petco, Gheorghe, Tudorachi, Dobre, Maria, Tudora, Voica, Maria, Tudora, Stan, Pena, Matei, Radu, Ancuța, Dumitru, Dobre, Zamfira, Ivan, Zaharia și Pavel" Imagini Vezi și Poiana, Ialomița Slobozia Note Bibliografie Studii regionale Crețeanu, Radu (1968). Biserici de lemn din Muntenia. București: Editura Meridiane. Pănoiu, Andrei (1971). Arhitectura bisericilor de lemn din Țara Românească. Institutul de Arhitectură „Ion Mincu” din București: manuscris. Legături externe Monumente istorice din România Fișă de monument Muzeul Național al Agriculturii Arhivat în 8 martie 2009, la Wayback Machine. Biserica de lemn „Poiana”
Vulcanii Noroioși de la Pâclele Mari

Vulcanii Noroioși de la Pâclele Mari alcătuiesc o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic faunistic și floristic), situată în Muntenia, pe teritoriul județului Buzău. Localizare Aria naturală se află în partea centrală a județului Buzău (la o altitudine de 322 m.), pe teritoriul administrativ al comunei Scorțoasa, în apropierea drumurilor județene DJ102F (care leagă satul Policiori de Pâclele) și DJ220A. Descriere Rezervația naturală (cu o suprafață de 4 ha.) a fost declarată arie protejată prin Legea Nr.5 din 6 martie 2000, publicată în Monitorul Oficial al României, Nr.152 din 12 aprilie 2000, privind aprobarea Planului de amenajare a teritoriului național - Secțiunea a III-a - zone protejate. Aceasta se află și reprezintă o zonă de interes geologic (datorită celor două cratere de vulcani noroioși aflate pe platou), floristic (plante ce se dezvoltă în mediu sărat) și faunistic (mamifere, reptile și amfibieni). Rezervația este inclusă în situl de importanță comunitară Vulcanii noroioși de la Pâclele Mari și Pâclele Mici. Biodiversitate La baza desemnării rezervației se află câteva specii faunistice (mamifere, reptile și amfibieni) aflate pe lista roșie a IUCN și enumerate în anexa I-a a Directivei CE 92/43/CE din 21 mai 1992 (privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică). Aria naturală adăpostește un habitat natural de interes comunitar de tip: Pajiști și mlaștini sărăturate panonice și ponto-sarmatice. Specii faunistice protejate semnalate în arealul rezervației naturale: popândăul european (Spermophilus citellus), țestoasa de baltă (Emys orbicularis), ivorașul cu burta galbenă (Bombina variegata), șopârla de pădure (Lacerta praticola) și Elaphe sauromates, o reptilă cunoscută sub denumirea populară de balaur mare. La nivelul ierburilor sunt întâlnite mai multe specii vegetale dintre care unele protejate prin aceeași Directivă a Consiliului European 92/43/CE din 21 mai 1992; astfel: târtan (Crambe tataria), stânjenelul sălbatic de stepă (Iris aphylla ssp. hungarica), pelin (Artemisia santonicum), lobodă sălbatică (Atriplex tatarica), cârcel (Ephedra distachya), orzul țiganului (Hordeum hystrix), limba șarpelui (Lepidium latifolium), sică (Limonium gmelinii), gărdurăriță (Nitraria schoberi), păpădie (Taraxacum bessarabicum), albăstrică (Aster tripolium), garofiță (Dianthus guttatus), limba mielului (Halimione verrucifera), stânjenelul de baltă (Iris sintenisii ssp. brandzae, specie endemică pentru acest areal), păducherniță (Lepidium ruderale), ghizdei (Lotus angustissimus), colilie (Obione verrucifera), iarbă de sărătură (Puccinellia distans ssp. limosa); precum și comunități vest-pontice cu Camphorosma annua și Bupleurum tenuissimum. Galerie de imagini Vezi și Vulcanii Noroioși de la Pâclele Mici Lista rezervațiilor naturale din România Note Legături externe Impresii de la Vulcanii Noroioși, Fabrica de călătorii Pâcle buzoiene, 11 decembrie 2012, Răzvan Năstase, Adevărul Vulcanii Noroioși – Pâclele Mici și Mari ale Buzăului, 21 septembrie 2012, Claudia Moșoarcă, Descoperă
Vulpe Church

The Vulpe Church (Romanian: Biserica Vulpe) is a Romanian Orthodox church located at 40 Sărăriei Street in Iași, Romania. It is dedicated to the Dormition of the Mother of God and to Anthony the Great. The first church on this site was made of wood. It burned down in summer 1644, was remade in wood, and devastated by the 1738 Vrancea earthquake and another in 1790. After it burned again in July 1844, it was rebuilt in stone later that year, with funds supplied by vornic Teodor Burada. However, other historians claim the church was built around 1760 by the bragă sellers' guild. According to an 1868 inscription on a cross placed on the altar table and donated by Prince Carol I of Romania, the church had also belonged to the blanket-makers' guild. Three semi-legendary stories surround the foundation of the first church. One holds that it was established by a great boyar named Vulpe. Another says that a hunter pursued a rare fox (vulpe in Romanian) for a long time, promising he would build a church where he killed it, which he did. A third holds that the blanket-makers built the church, naming it after the material they used in their wares. There was formerly a cemetery in the churchyard, and two of its headstones, now gone, were still visible in the early 20th century. One was heart-shaped and mentioned the Union of the Principalities. Another was square, with a torch in each corner, and commemorated a woman who participated in the Moldavian Revolution of 1848. The church is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs. Notes
Biserica Vulpe din Iași

Biserica Vulpe este situată pe strada Sărăriei din Iași și a fost construită în anul 1760 pe locul unei biserici de lemn construită în anul 1630. Biserica veche de lemn a fost terminată la 1632, de către breasla blănarilor, iar un hrisov din timpul lui Petru Movilă zice că în locul unde este biserica astăzi, un vânător a urmărit foarte mult o vulpe și ar fi promis că pe locul unde o va prinde, va zidi o biserică și se presupune că biserica ar fi începută de către acest vânător, ajutat de către breasla blănarilor. Biserica veche de lemn a ars la 1832, când a fost un incendiu puternic în Iași, și a fost refăcută de către Teodor Burada, iar după o perioadă de 10 ani ar fi ars din nou și ar fi fost restaurată de către un vornic pe nume Antonie Cobălcescu, iar după ce a fost restaurată și sfințită, a fost pus cel de-al doilea hram, de la numele ctitorului. Are hramul Adormirea Maicii Domnului și Sfântul Antonie cel Mare. Note Bibliografie „Biserica Adormirea Maicii Domnului – Vulpe”, în Viorel Erhan, Mănăstiri și biserici din orașul Iași și împrejurimi, Iași, Editura Tehnopress, 2003, p. 155-156. Legături externe Lista bisericilor din Romania - Site BISERICI.org Site-ul bisericii Vulpe Arhivat în 24 octombrie 2010, la Wayback Machine.
Zlătari Church

The Zlătari Church (Romanian: Biserica Zlătari) is a Romanian Orthodox church located at 12 Calea Victoriei in the Lipscani district of Bucharest, Romania. It is dedicated to the Nativity of Mary. Reportedly, the first church on the site was built in the mid-17th century, likely of wood, and is mentioned in a 1667 document. Legend has it that the founders were zlătari, gold or silversmiths. The 1709 pisanie was lost in 1850, but a likely apocryphal record of its Greek text was preserved. According to this source, a new church was built in 1705, with Spătar Mihail Cantacuzino as ktetor. He generously endowed the monastery with stores and estates, making it among the wealthiest in the country during the 18th century. In 1709, when Patriarch of Alexandria Gerasimos Palladas visited the court of Prince Constantin Brâncoveanu, the monastery, and its surrounding inn were subordinated to his church. The church suffered severe damage during the 1802 and 1838 earthquakes, and was entirely rebuilt starting in 1850, as recorded by the 1860 pisanie, also in Greek; reportedly, Xavier Villacrosse was the architect. The interior painting, dating to 1853–1856, was done by Gheorghe Tattarescu, and features biblical scenes on large panels. The iconostasis, carved in wood and gilt, as well as its silvered icons, are works of art. The monastery chapel, mentioned by Dionisie Fotino in 1818 and used for prayer by Russian travelers, was demolished in 1850. The building underwent repairs in 1864, 1876, and 1898, becoming a parish church in 1888. In 1903, the inn and bell tower were demolished in order to widen the street. A fresco depicting the Nativity of the Virgin and an inscription submitting to Alexandria were discovered at the time, but later lost. The church was again restored in 1907–1908; its domes were damaged in the 1940 tremor. These were repaired provisionally and given their current form in 1971–1973. Until the late 1970s, the church stood alone between Lipscani and Stavropoleos Streets, with green space covering the inn's foundation. At that point, one apartment block was built on either side. The single-nave church measures 23.5 meters long by 12 meters wide, finishing in an altar apse. Aside from the central dome, there are four smaller ones atop the nave corners; these are octagonal, resting on square bases. Light comes into the interior through stained glass windows depicting saints. Two brass candelabra in Oriental style were donated by the father of a colonel who lived in the inn around 1830. Red bricks decorate the exterior. The canopied portico features arches on stone columns. The right arm of Saint Cyprian the Magician is held in a small reliquary before the altar. The church is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs. Notes References Lucia Stoica and Neculai Ionescu-Ghinea, Enciclopedia lăcașurilor de cult din București, vol. I. Bucharest: Editura Universalia, 2005, ISBN 973-7722-12-4 External links Official website
Iglesia Zlătari

La iglesia Zlătari (en rumano: Biserica Zlătari) es un conocido e importante templo de la Iglesia cristiana ortodoxa rumana, situado en la céntrica Calea Victoriei de Bucarest, Rumanía. Su denominación popular deriva de un término eslavo que significa orfebre, en referencia a la proximidad de cofradías de plateros que parecen haber habido antiguamente en esta zona. Su advocación corresponde a la Natividad de Nuestra Señora (Nașterea Maicii Domnului). La iglesia que hoy existe fue levantada a mediados del siglo XIX, tras varios seísmos que tuvieron lugar en la primera mitad de aquel siglo. Hay referencias de iglesias anteriores bajo el mecenazgo de la familia Cantacuzino, de 1705 y 1635 (de madera), en este lugar. Está trazada en un estilo, mezcla afortunada de elementos bizantinos y del estilo brâncovenesc. La iglesia tenía estatuto de monasterio y poseía tierras, tiendas y otros bienes inmuebles, siendo una de las más ricas de Valaquia. Está ornamentada en su interior con iconos de George Tattarascu (1853-1856), y conserva reliquias muy estimadas por los fieles como la mano derecha de San Cipriano, alojada frente al altar mayor.​ Referencias Enlaces externos www.zlatari.ro - Página oficial de la iglesia Zlătari.
Igreja Zlătari

A Igreja Zlătari (em romeno: Biserica Zlătari) é um templo da Igreja Ortodoxa Romena construído em 1850, por iniciativa do bispo Calistrat Livis e dedicado à Natividade de Nossa Senhora (Nașterea Maicii Domnului). Foi projetada pelo arquiteto e de estilo bizantino com influências de brâncovenesc. É uma igreja paroquial desde 1888 e situa-se na Avenida da Vitória, uma das principais artérias do centro de Bucareste, a capital da Roménia. O seu nome tem origem nos ourives de prata que aparentemente existiam na área. História A igreja erigida em 1850 substituiu uma anterior construída no mesmo local em 1705 por Miguel Cantacuzino, um alto dignitário da corte principesca da Valáquia, e dedicada aos mártires São Demétrio e São Jorge. Por sua vez, a igreja de 1705 substituiu uma igreja de madeira, da qual há registos da sua existência em 1637, possivelmente construída por Helena Cantacuzino, filha do voivoda Radu Șerban (m. 1620). A igreja tinha estatuto de mosteiro, que tinha na sua posse terras, lojas e outros imóveis, tendo-se convertido numa das igrejas mais ricas da Valáquia. Duas das possesões da igreja eram uma estalagem (o Hanul Zlătari) e a melhor mercearia de Bucareste. No século XIX, a área e as lojas que pertenciam à igreja eram frequentada pela mais alta burguesia e aristocracia de Bucareste e a estalagem rivalizava com o luxuoso Hotelul Damaris, mais conhecido como Grand Hotel de France, em termos de luxo, celebridade e visitantes famosos ou muito ricos. A igreja e a estalagem foram muito danificadas pelos sismos de 1802 e 1838 e embora tenham sido restauradas, o bispo Livis decidiu reconstruí-la completamente. O alpendre frontal, apoiado em quatro colunas imita os pórticos das casas tradicionais romenas. No interior há diversas esculturas de madeira e ícones emoldurados com prata, pintados por George Tattarascu entre 1853 e 1856. Em frente ao altar-mor está guardada, desde 1790, a mão direita de São Cipriano, um dos padroeiros da igreja juntamente com outro mártir chamado Teoctisto, que foi morto em Nicomédia em 304. São Cipriano é um santo muito popular entre os ortodoxos de Bucareste, que acorrem à igreja para esconjurar a má sorte, mau-olhado, feitiços e maldições ou em busca de curas milagrosas, apesar disso ser uma tradição que não agrada ao pároco. A estalagem e um campanário foram demolidos em 1903 para ampliar a Avenida da Vitória. A igreja foi restaurada em 1907 e em 1971–1973, para reparar os danos do sismo de 1940. Em 2008 foi levado a cabo outro projeto de recuperação, que incluíram as pinturas do interior. A igreja é sede duma paróquia muito ativa tanto no campo religioso como no apoio social. A paróquia tem um coro, o Cantate Domino, do qual são membros cantores profissionais, que atua na igreja aos domingos. Alguns dos seus sacerdotes foram figuras destacadas da sociedade romena e alguns deles foram opositores do regime comunista que vigorou entre 1947 e 1989. Referências
Biserica Zlătari

Biserica Sf. Ciprian - Zlătari este un lăcaș de cult ortodox situat pe Calea Victoriei din București. Istoric În 1635 Matei Basarab a ridicat o biserică de zid înlocuind una din lemn. Aceasta a fost reconstruită de spătarul Mihai Cantacuzino în 1705. În jurul bisericii se afla hanul Zlătari, situat tot pe Calea Victoriei, între Lipscani și Stravopoleos. În urma stricăciunilor din timpul cutremurelor din 1802 și 1838, atât biserica cât și hanul au fost reconstruite de egumenul Calistrat Livis după planurile arhitectului Xavier Villacrosse și biserica a fost pictată de Gheorghe Tattarescu. Hanul a fost dărâmat în 1903 pentru a se mări Calea Victoriei. Biserica a fost restaurată din nou în 1907-1908, de arhitecții Jean Pompilian și Gr.Cerkez. Pe data de 6 ianuarie 1932, în jurul orei 11, în biserică a fost oficiată slujba religioasă de Bobotează, la care au participat regele Carol al II-lea, principele moștenitor Mihai, patriarhul Miron Cristea și președintele Consiliului de Miniștri, Nicolae Iorga, împreună cu membrii guvernului său. După slujbă s-a format un cortegiu care a pornit până la Dâmbovița, unde conform obiceiului, o cruce a fost aruncată în apă, pentru a fi scoasă de un tânăr. După aceea, cortegiul s-a întors la biserică, unde regele și principele au asistat la defilări de drapele și trupe. În 1971-1973 a fost reparată din nou, pentru că la cutremurul din 1940 îi căzuseră turlele. A fost apoi din nou reparată după cutremurul din 1977. În biserică, în fața altarului, se află racla cu moaștele Sf. Mucenic Ciprian, mai exact mâna dreaptă a sfântului, considerată de creștinii ortodocși făcătoare de minuni. Biserica Zlătari este înscrisă pe Lista Monumentelor Istorice din București la poziția B-II-m-B-19844. Galerie de imagini Referințe Bibliografie Iorga, N. (1939), Memorii. Vol. VI, București: Editura „Națională” S. Ciornei Lazăr, Traian (2011), Jurnalul Regelui Mihai I de România. Reconstituit după acte și documente contemporane, Vol. I: 1921-1940, Iași: Casa Editorială Demiurg Legături externe www.zlatari.ro - Site web oficial Biserica Zlatari - Sfantul Ciprian, 14 iunie 2012, CrestinOrtodox.ro Hanul Zlătari, 5 aug 2011, Emanuel Bădescu, Ziarul de Duminică Hanul Zlatari inainte de demolare, 14 oct 2009, Emanuel Bădescu, Ziarul de Duminică Biserica în care preoții rup BLESTEMELE vrăjitoarelor, 14 aprilie 2013, Marian Păvălașc, Evenimentul zilei Istorie și cultură ieri și azi, la Biserica Zlătari[nefuncțională], 8 octombrie 2009, Augustin Păunoiu, Ziarul Lumina Memoria Bisericii în imagini: Biserica Zlătari din București[nefuncțională], 17 decembrie 2009, Adrian Nicolae Petcu, Ziarul Lumina
Куртя Веке

Куртя Веке (на румънски: Curtea Veche — Стар двор) е княжеският дворец в Букурещ на влашките владетели, които са господари на страната. Първите постройки на мястото, отредено за укрепление, са издигнати от Мирчо Стари. Влахо-българска грамота от 20 ноември 1459 г. указва, че Влад Цепеш мести престолнината на Влахия от Търговище около Стария княжески двор на Влахия или в Букурещ. Както сочи Блазиус Клайнер, легендата гласи, че Букурещ носи името на овчаря Букур. По времето на Влад Цепеш крепостта е заемала 700 кв. м. Първото и оригинално име на крепостта е Крепост Дъмбовица (на румънски: Cetatea Dâmboviţa) – по името на река Дъмбовица. Мирчо V Чобан възстановява и разширява крепостта до 25 декара, издигайки църква, посветена на Св.Антоний Велики, която днес е най-старата оцеляла постройка в Букурещ. От него време църквата се е използвала за коронация на влашките господари. Константин Бранковяну е следващият владетел, който отдава значимото на влашкия двор, издигайки монументални постройки с мраморни колони, стълби и картини. Дотогава резиденцията на влашките господари била изградена от дърво. Александър Ипсиланти Старият решава да издигне Куртя Нова и изоставя резиденцията, а Константин Ханджери разрешава използването на строителния материал от постройките на Куртя Веке за нови строежи, с което приключва историята на резиденцията. Днес от нея, т.е. от крепостта и някогашния княжески дворец, са останали само руини. Археологически разкопки са проведени през 1967-1972 г. Източници