NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мечеть Азизие (Тулча)

Мечеть Азизие (рум. Moscheea Azizyie)— мечеть, расположенная в Румынском городе Тулча. Мечеть была построена в 1863 году во время правления султана Абдул-Азиза, в честь которого она и получила своё название. Среди крупнейших мечетей, построенных Османской империей в Добрудже, она сделана из тесаного камня толщиной 85 см. В ней 32 окна, из которых 18 находятся в верхней части, что обеспечивает естественное освещение внутренней террасы, которая окружает здание с трех сторон. С момента основания мечети рядом с мечетью функционировала турецкая школа, которая была закрыта в 1865 году. Нынешний минарет датируется 1897 годом. К тому времени Добруджа была частью Старого королевства, и минарет был восстановлен на средства, предоставленные Министерством по делам религий и народного просвещения. Мечеть косвенно выиграла от набегов черкесов Добруджи. Поселившись в регионе в 1864 году после геноцида черкесов, они вступили в конфликт с несколькими местными народами и совершили набеги против них. Позже они отдали часть прибыли, полученной от этих набегов, османским властям, которые потратили часть из них на мечеть Азизие и современный Художественный музей Тулчи. В дальнейшем черкесы были изгнаны из Добруджи после подписания Сан-Стефанского договора. Мечеть и бывшая школа включены в список исторических памятников Министерством культуры и религиозных дел Румынии. Галерея Примечания Литература Cristian Brăcăcescu: Geamii. Minarete pe cerul Dobrogei, Editura Igloopatrimoniu, 2012, fotografii Șerban Bonciocat, Studiu introductiv de prof. univ. dr. Mihai Maxim, turcolog, director al Centrului de Studii Turce „Dimitrie Cantemir” al Universității din București.
Casa Memorială „Vasile Alecsandri” din Mircești

Casa Memorială „Vasile Alecsandri” este un muzeu orășenesc, secție a Muzeului Literaturii Române din Iași, situat în satul Mircești, județul Iași. Istoricul clădirii Expoziția este amenajată în casa în care a locuit Vasile Alecsandri, în perioada 1861 - 1890. În 1885 Vasile Alecsandri a donat Academiei Române casa cu bunurile sale, inclusiv biblioteca și unele manuscrise. Academia Română intră în posesia acestora în 1914 și numește un custode pentru tot inventarul. Până în 1944 casa rămâne în custodia Academiei, fiind vizitată de către public. În timpul celui de-al doilea război mondial clădirea suferă distrugeri, necesitând reparații capitale. După efectuarea reparațiilor se deschide ca muzeu la 9 iunie 1957. Expoziția este reorganizată în 1987 și după restaurarea din 1991 - 1993, este redeschisă la 19 septembrie 1993. Organizarea muzeului Casa a fost construită de Vasile Alecsandri în 1867 și este declarată monument de arhitectură (cod LMI IS-II-m-B-04202). Prin decizia nr. 803 a Sfatului popular al regiunii Iași casa capătă destinație de muzeu și, după efectuarea reparațiilor, se deschide ca muzeu la 9 iunie 1957. Expoziția va fi reorganizată în 1987 și, după restaurarea din 1991 - 1993, va fi redeschisă la 19 sept. 1993. Sunt valorificate obiecte de mobilier originale, stampe, tablouri în ulei, fotografii de familie, fotocopii după manuscrise, scrisori, ediții de opere, documente privind Revoluția de la 1848, Unirea Principatelor, activitatea diplomatică a scriitorului și ca membru al Societății Junimea, aspecte privind creația dramatică și transpunerea ei scenică, diferite obiecte cu valoare memorială (birou, pianină, oglindă, dulap, paturi). Note Imagini
Muzeul de Artă Veche Apuseană „Ing. Dumitru Minovici”

A nu se confunda cu Muzeul de Artă Populară „Prof. Dr. Nicolae Minovici”. Muzeul de Artă Veche Apuseană „Ing. Dumitru Furnică-Minovici” (până în 1989 cunoscut sub numele de Muzeul de Artă Feudală al Academiei Române) a fost construit între 1941-1942. Piatra de temelie a casei este pusă în 27 aprilie 1941 (act autentic expus în cadrul colecției de bază), în 26 octombrie 1942 având loc recepția construcției. Gândită ab initio ca o casă-muzeu, edificiul a fost construit în stilul gotic terțiar/perpendicular englezesc (stilul Tudor), cu inserții ale stilului normand (manoires-urile, rezalitul), cu o loggia venețiană. Planurile casei au fost elaborate de arh. Enzo Canella, cu ajutorul antreprenorului Dino Toffollo. Accesul se face din stradă, pe un pontus levi specific castelelor medievale, printr-un portal replicând intrarea din Hornby Castle, Norfolk, Anglia. Colecția ing. D. Furniocă-Minovici, achiziționată din anticariate și/sau licitații de artă ale Europei, este compusă din vitralii (datate sec. XIII-XIX), mic mobilier de artă (sec. XV-XIX), carte veche, tapiserii, picturi etc. Valoarea estetic-arhitecturală a edificiului a dus la clasarea acestuia în Lista Monumentelor Istorice, clasa A (poziția 1488, cod B-II-m-A-19207), importanța istorică, artistică, documentară a exponatelor fiind semnificativă (numeroase exponate, unele cu caracter de unicuum pentru România, fiind clasate în clasa juridică Tezaur a patrimoniului național, altele în clasa Fond). Orar de vizitare Miercuri-Duminica, 09:17 Arhitectura vilei „Ing. Dumitru Minovici” Note Bibliografie Cioancă, C., Cum s-a născut Muzeul de Artă Veche Apuseană ,,Ing. Dumitru Furnică-Minovici”, în Antichități România, nr. 2 (20), 2007, p. 68-73. Cioancă, C., Mobilier de epocă din colecția Muzeului de Artă Veche Apuseană ,,Ing. Dumitru Furnică-Minovici” (1), în Antichități România, nr. 3 (21), 2007, p. 66-69. Cioancă, C., Sub semnul (im)posibilului. Aspecte culturale privind activitatea de cercetare a Ing. Dumitru Furnică-Minovici, în Tradiții clujene. Tezaure umane vii, IV, 7, 2011, p. 24-31. Cioancă, C., Scurtă istorie a unui muzeu bucureștean. Casa-muzeu Furnică-Minovici, în Danubius, XXXVI, 2018, p. 405-422. Cioancă C., O Istorie bucureșteană recuperată. Casa-muzeu ing. D. Furnică-Minovici (în curs de apariție). Vezi și Muzeul de Artă Populară „Prof. Dr. Nicolae Minovici” Lista muzeelor din București Legături externe Materiale media legate de Muzeul de Artă Veche Apuseană „ing. Dumitru Minovici” la Wikimedia Commons Pagina oficială https://www.facebook.com/pages/category/Art-Museum/Muzeul-de-Arta-Veche-Apuseana-Ing-Dumitru-Furnica-Minovici-1546723328966511/ Fotografii si expozitii la Muzeul de Artă Veche Apuseană Ing. Dumitru Minovici[nefuncțională] Colectionarul, 7 noiembrie 2005, Violeta Cristea, Jurnalul Național
Muzeul de Științele Naturii din Dorohoi

Muzeul de Științele Naturii este un muzeu județean din Dorohoi. Clădirea a fost construită în stil baroc, în anul 1887, de către arhitecți italieni, după un proiect francez, cu destinația de reședință a prefecturii fostului județ Dorohoi. Muzeul are bogate colecții de insecte, moluște, minerale, păsări etc. Colecția entomologică a profesorului Ion Nemeș cuprinde aproximativ 250.000 de insecte autohtone (multe specii fiind noi pentru știință) și 4.500 de fluturi exotici obținuți prin schimb cu diverși colecționari din întreaga lume. Colecția de animale exotice - prof. Cătălin Rang și Donosie Pisică cuprinde exemplare de păsări, crustacee, șerpi etc. colectate în regiunea Zair, din Africa. În cadrul muzeului este prezentată și expoziția de artă contemporană - sticlă-porțelan - ce cuprinde obiecte realizate în anul 1985, la Fabrica de sticlă din Dorohoi, sub egida unei tabere de creație. Clădirea muzeului este declarată monument istoric. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe Pagina oficială Arhivat în 18 mai 2014, la Wayback Machine.
Muzeul Județean de Artă Prahova „Ion Ionescu-Quintus”

Muzeul Județean de Artă Prahova „Ion Ionescu-Quintus” este un muzeu județean din Ploiești, amplasat în B-dul Independenței nr. 1 (O.P:1, C.P. 2). Găzduit într-o clădire monument istoric recent restaurată, muzeul deține valoroase lucrări de artă plastică românească (pictură din secolul al XIX-lea: Anton Chladek, Sava Henția, Mișu Popp, Gheorghe Tattarescu, Theodor Aman, Ioan Andreescu, Nicolae Grigorescu, și din secolul al XX-lea: Ștefan Luchian, Theodor Pallady, Gheorghe Petrașcu, Ion Țuculescu; sculptură: Frederic Storck, Oscar Han, Ion Jalea); grafică (Alexandru Steriadi, Ștefan Popescu, precum și alți artiști locali). Din 1929 până în 1956 a funcționat sub numele de Pinacoteca orașului Ploiești. Clădirea ce găzduiește muzeul este monument istoric, cod LMI PH-II-m-A-16267. Note Vezi și Listă de muzee din România Legături externe Pagina oficială
Muzeul Memorial „Nichita Stănescu”

Muzeul Memorial „Nichita Stănescu” este un muzeu județean din Ploiești, amplasat în Str. Nichita Stănescu nr. 1. Între anii 1926-1927, Nicolae și Gheorghe, fiii "abagiului - comersant" Hristea Nicolae Stănescu, construiesc, pe strada General Cernat nr. 2, "o casă albă cu un cat, fără ornament, amintind de casele țărănești din satele de câmpie" (Ioan Grigorescu). Aici se vor stabili, în 1931 - după căsătorie - Nicolae (Călae) Stănescu împreună cu tânăra și frumoasa Tatiana Cereaciukina, și tot aici, vineri, 31 martie 1933, în jurul prânzului, vine pe lume Nichita (Nini) viitorul mare poet al "necuvintelor". Familia se mărește: în 1938 se naște Mariana Elena Doina, iar în 1943 în familia Stănescu apare un nou membru, Cristina, în vârstă de 9 luni, care va fi adoptată la vârsta de 18 ani. În această casă și în această familie poetul și-a petrecut copilăria și adolescența. Data de 13 decembrie 2002 marchează inaugurarea muzeului memorial, în casa natală a poetului. Secție a Muzeului Județean de Istorie și Arheologie Prahova, muzeul prezintă "fenomenul Nichita" în spațiul în care s-a născut, a copilărit și s-a format ca om și ca poet. În interior, dormitorul, biroul, sufrageria și bucătăria amintesc de viața copilului și adolescentului Nini, așa cum era alintat în familie. Parcurgând camerele înșirate una după alta, vizitatorul va putea admira piese de mobilier ce au aparținut familiei Stănescu, câteva dintre ele fiind piese simbol, care apar și în opera poetului: patul - pe care doarme încă jucăria favorită a lui Nini - pianul și biroul de lucru, cărțile fundamentale, pendula, toate având darul de a ne introduce în atmosfera calmă a copilăriei "îngerului blond" care surâde din nenumărate fotografii. Pentru amatorii de cifre, date exacte și documente legate de viața poetului, au fost amenajate două încăperi speciale: camera documentară și biblioteca, care prezintă personalitatea poetului și locul lui în contextul literaturii române și universale. Sunt expuse opera antumă a poetului (cărți cu dedicații, autografe oferite familiei și prietenilor), premiile care i-au recunoscut valoarea ca poet național (diplome oferite de Uniunea Scriitorilor din România și de Academia Română) și internațional (Premiul pentru cel mai tânăr poet - Struga 1965, Brevetul și Medalia Gottfried von Herder -1976, Marele Premiu "Cununa de aur" a Serilor de Poezie de la Struga - 1982). Manuscrise inedite (poezia "Quadriga", prima recunoaștere internațională a poetului -1965), documente originale (extrasul din Registrul Stării Civile pentru născuți pe anul 1933, legitimația de șef de rubrică la "Gazeta Literară" - 1957), fotografii, documente evocatoare ale activității de numismat (Diploma de Onoare a Societății de numismatică, medalii), opera postumă a poetului și diverse obiecte personale completează imaginea omului și poetului. Corpul B al muzeului, adăpostește o cameră multifuncțională destinată manifestărilor cu public : colocvii, dezbateri, proiecții de filme, expoziții temporare. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe Pagina oficială
Muzeul Trovanților

Muzeul Trovanților este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic), situată în județul Vâlcea, pe teritoriul administrativ al comunei Costești. Localizare Aria naturală protejată se află în Subcarpații Vâlcii, o subdiviziune a Subcarpaților Getici, în bazinul râului Costești (un afluent de stânga al Bistriței Vâlcene), în partea central-nord-vestică a județul Vâlcea. Descriere Muzeul Trovanților cu o suprafață de 1,10 hectare, este declarat arie protejată prin Hotărârea de Guvern Nr.1581 din 8 decembrie 2005 (privind instituirea regimului de arie naturală protejată pentru noi zone) și este inclus în Parcul Național Buila-Vânturarița. Rezervația naturală reprezintă un muzeu geologic în aer liber, o zonă cu mici denivelări aflată la baza unei cariere de nisip, în a cărui perimetru se găsesc mai multe formațiuni geologice, cu dimensiuni de la câțiva centimetri până la câțiva metri și forme neregulate, sferice sau elipsoidale; cunoscute sub denumirea de trovanți. Vezi și Rezervație naturală Lista rezervațiilor naturale din județul Vâlcea Listă de rezervații naturale din România Trovant Note Legături externe Trovantii -misterul „pietrelor vii”, 30 noiembrie 2008, Andrada Fiscutean, Descoperă
Muzeul „Farul Sulinei”

Muzeul „Farul Sulinei” este un muzeu județean din Sulina, amplasat în Str. II nr. 15; adresa de corespondență - ICEM Tulcea, Muzeul Farul Sulinei, 820009, Tulcea, Str. 14 Noiembrie nr. 1 bis. Intrat în anul 2003 în administrația ICEM Tulcea, Farul Mare de la Sulina a fost transformat în muzeu. Specialiștii Muzeului de Istorie și Arheologie din Tulcea, în subordinea căruia se află obiectivul muzeal, au amenajat cele două săli aflate la parterul clădirii, una dintre ele fiind dedicată lui Jean Bart, personalitate care la începutul secolului al XX-lea a îndeplinit la Sulina funcția de comisar maritim, iar cea de-a doua Comisiune Europeană a Dunării (CED), organism internațional care a transformat mica așezare pescărească de la începutul secolul al XIX-lea într-un important oraș port cu o economie înfloritoare. Așa cum o arată și numele, muzeul a fost organizat într-un far, construit de către autoritățile otomane între 1869 - 1870 în apropierea punctului în care, la acea vreme, se vărsa Dunărea în Marea Neagră și preluat ulterior de către Comisiunea Europeană a Dunării în 1879, se află astăzi la 1,5 km de țărmul mării. Se pare că proiectul a fost elaborat de M. Engelhardt, de profesiune medic, colaborator din afara Serviciului Tehnic al CED, proiect însușit sub conducerea lui Sir Charles A. Hartley. De-a lungul vremii, construcția a suferit unele modificări de aspect exterior și interior, fără să-i fie afectată structura de rezistență inițială. După anul 1989, Farul Mare de la Sulina a fost restaurat de Ministerul Culturii și Cultelor, iar din anul 2003 a intrat în administrația ICEM Tulcea. Clădirea are valoare istorică și a fost inclus pe Lista monumentelor istorice din 2004. Construcția, de formă tronconică, din cărămidă legată cu mortar de var, cu o înălțime de 17,34 m, dispune la parter de două încăperi mari, amenajate muzeal, spațiul de expunere fiind de 70 mp. Camerele construite în jurul Farului, în număr de șapte, care foloseau ca locuințe pentru personal și depozite pentru materialele necesare funcționării farului, sunt folosite în prezent ca anexe ale muzeului. De asemenea, curtea interioară dă o notă aparte obiectivului muzeal. Exponatele din Muzeul Farul Sulinei fac parte din colecția de istorie modernă și contemporană a Muzeului de Istorie și Arheologie. Se remarcă piesele de mobilier care au aparținut scriitorului Jean Bart și fotografiile de familie ale acestuia, colecția de arme din secolele XVIII - XX, medaliile, documentele, hărțile și fotografiile privind activitatea Comisiunii Europene a Dunării. Farul este încă funcțional, fasciculele de lumină fiind vizibile de la 20 de mile marine. Pe timp de ceață, sunetul sirenei farului poate fi auzit și de la Costinești. Clădirea ce găzduiește muzeul este monument istoric, având codul TL-II-m-A-06023. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe
Muzeul „Vasile Pârvan” din Bârlad

Muzeul „Vasile Pârvan” este un muzeu județean din Bârlad, amplasat în Str. Vasile Pârvan nr. 1, care poartă numele istoricului și arheologului Vasile Pârvan. Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul VS-II-m-A-06745. Istoric Înființat în 10 aprilie 1914, a primit denumirea de Muzeul „Vasile Pârvan” în 1957. A debutat cu secția de arheologie-istorie-numismatică și pinacotecă. În anul 1956 a fost înființată secția de științele naturii, iar în 1965 secția denumită „Oameni de seamă ai Bârladului”. Muzeul a fost creat la inițiativa profesorului Stroe S. Belloescu și a câtorva intelectuali bârlădeni. Pe parcursul existenței muzeului, colecțiile sale s-au îmbogățit grație donațiilor provenite din partea unor mari personalități. În 1993 s-a deschis Muzeul Colecțiilor, în cadrul căruia sunt expuse șase colecții donate pe parcursul celor 84 de ani de preot stavrofor Gheorghe Ursăcescu, prof. Ion Chiricuță, dr. Marcel Vainfeld, col. ing. Ion Negoescu, actrița Clody Bertola, prof. George Ivașcu. Structură Muzeul deține mai multe sedii, cel principal fiind Palatul central, monument de secol al XIX-lea, fost sediu al Prefecturii județului Tutova. Alte sedii sunt Casa Sturdza, monument datând din 1818, fostă casă particulară, și Casa Miclescu, din secolul al XIX-lea, fostă casă particulară. În muzeu sunt conservate și expuse piese de arheologie (depozit de bronzuri, artă statuară neolitică, bijuterii din secolele III - IV), numismatică (tezaure romane și medievale), istorie (documente, cărți, arme și accesorii din secolele VII - VIII, piese privind personalități bârlădene), artă (pictură, sculptură, mobilier și tapiserii, ceramică, porțelan, sticlă, bijuterii din secolele XVII - XVIII). Deține bunuri culturale clasate în patrimoniului cultural național (cca. 1600 în 2012). Din 2006 s-a deschis un Observator astronomic, în 2009 un planetariu și din 2011 un cinematograf 3D. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe Pagina oficială Arhivat în 23 aprilie 2016, la Wayback Machine.
Mănăstirea Partoș

Mănăstirea Partoș este o mănăstire ortodoxă din România, situată în satul Partoș, comuna Banloc, județul Timiș. Istoric Cea mai veche mențiune a acestei mănăstiri datează din 1571, după cucerirea Banatului de către turci, ieromonahul Laurențiu, aflat în drum spre Transilvania, poposește aici timp mai îndelungat și face o danie. Locul a fost sfințit și de petrecerea ultimilor trei ani de viață a sfântului Iosif cel Nou, de la Partoș, mitropolitul Timișoarei, între anii 1650-1653. Acesta, după trei ani de păstorire a credincioșilor creștini ortodocși din Timișoara și împrejurimi, se retrage la mănăstirea Partoșului simțindu-se îngreunat de povara anilor. La moartea sa,1656, trupul neînsuflețit al sfântului a fost zidit în naosul bisericii, în dreptul ușii de intrare. Harta austriacă a Banatului din 1723 arată mănăstirea ca fiind izolată, înconjurată de păduri și mlaștini. Multe minuni s-au săvârșit la Partoș prin intermediul moaștelor sfântului Iosif. Astfel, judele Timișoarei, Marcu Muțiu, vindecându-se aici în chip minunat de o boală necruțătoare, drept mulțumire, zidește în 1750 actuala biserică a mănăstirii, alături de cea veche, mai mare și mai trainică. Iarna grea a anului 1777, a alungat călugării de la Partoș. Mănăstirea a revenit la viață în 1782, când protopopul Jebelului, Ioan Șuboni, ca prinos de recunoștință, lasă unui bun meșter să zugrăvească chipul sfântului, această icoană păstrându-se până astăzi. În anul 1944, sub îngrijirea Episcopiei Timișoarei, se reia viața monahală, așezându-se aici câteva călugărițe. În timpul regimului comunist, mănăstirea a fost desființată și înlocuită cu parohia Partoș. Între 1955–1956 se efectuează săpături în interiorul bisericii vechi. Astfel, moaștele sfântului Iosif cel Nou sunt scoase din mormânt și duse la Catedrala Mitropolitană din Timișoara în vederea canonizării oficiale. Din 2008, prin grija mitropolitului Nicolae Corneanu, mănăstirea a fost reactivată, de data aceasta cu destinație pentru călugări. În 2012, în vecinătatea incintei s-a dat în folosință Casa Reginei Elisabeta care cuprinde un muzeu și o bibliotecă. Stareț este Preacuviosul părinte arhimandrit Simeon Stana, exarhul Mănăstirilor din Arhiepiscopia Timișoarei. Acces DN59 Timișoara-Moravița, DN59B Deta-Banloc, DJ595B Banloc-Partoș. Se află la 57 km de Timișoara și la 14 de Deta. Note
Aegyssus

Aegyssus este un sit arheologic aflat pe teritoriul municipiului Tulcea. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 159623.01. Ansamblul este format din următoarele monumente: Așezare medievală (cod LMI TL-I-m-A-05718.01) Cetatea Aegyssus (cod LMI TL-I-m-A-05718.02) Așezare civilă Aegyssus (cod LMI TL-I-m-A-05718.03) Necropola cetății Aegyssus (cod LMI TL-I-m-A-05718.04) Cetatea romană (cod LMI TL-I-m-A-05718.05) Cetate (cod LMI TL-I-m-A-05718.06) Note Legături externe
Andrényi-palota (Arad)

Az aradi Andrényi-palota műemlék épület Romániában, Arad megyében. A romániai műemlékek jegyzékében az AR-II-m-B-00544 sorszámon szerepel. Története A palotát 1880–1890 között építtette a bárói rangra emelt Andrényi kereskedőcsalád. Az 1948-as államosítást követően Úttörőrpalota, 1990 óta Gyermekpalota lett. Leírása Források "Lista monumentelor istorice: Județul Arad" (PDF). Ministerul Culturii. 2015. Hozzáférés: 2017. január 28.. Palatul Andrényi. www.prourbe.ro. Asociaţia „PRO URBE ARAD” (Hozzáférés: 2015. november 9.) arch
Palatul Andrenyi din Arad

Palatul Andrenyi este o clădire monument istoric, amplasată pe Bulevardul Revoluție, nr. 69, municipiul Arad. A fost construită între anii 1880 - 1890de către familia de comercianți Andrényi, originară din Ghioroc, înnobilată cu titlul de baron. În prezent, palatul este cunoscut sub denumirea de Palatul copiilor. Descriere Fațada clădirii cu un etaj este executată în stil neoroman, cu detalii neoromantice. Ușile și ferestrele sunt bogat ornamentate, executate din lemn de esență tare și s-au păstrat intacte până astazi. Ornamentația pereților interiori și a tavanelor sunt păstrate, de asemenea, până astăzi, și este deosebit de frumoasă. Palatul are o scară interioară executată din marmură. Legături externe ProUrbe - Palatul Andrenyi
Ansamblul bisericii unitariene din Crăciunel

Ansamblul bisericii unitariene din Crăciunel este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul satului Crăciunel; comuna Ocland. Ansamblul este format din următoarele monumente: Biserica unitariană (cod LMI HR-II-m-A-12797.01) Zid de incintă (cod LMI HR-II-m-A-12797.02) Note
Arhiepiscopia Timișoarei

Arhiepiscopia Timișoarei, înființată în 7 noiembrie 1939, este o arhiepiscopie a Bisericii Ortodoxe Române, scaunul mitropolitan al Mitropoliei Banatului aflându-se în orașul Timișoara. Istoric A fost înființată ca episcopie prin decretul regal din 7 noiembrie 1939. Până la alegerea ierarhului titular eparhia a fost gestionată de episcopii Andrei Magieru al Aradului (1939-1940) și Nicolae Popoviciu al Oradiei (1940-1941). În 1941 a fost înscăunat episcopul Vasile Lăzărescu ca prim episcop al Timișoarei. În aprilie 1947 episcopia a fost ridicată la rangul de arhiepiscopie, iar în iulie același an a fost înființată Mitropolia Banatului, al cărei prim mitropolit, Vasile Lăzărescu, a fost instalat la 26 octombrie 1947. Acesta păstorește până la retragerea dictată de rațiuni politice survenită în anul 1961. Între 1962-2014 Arhiepiscopia Timișoarei a fost păstorită de Nicolae Corneanu. Din 2014 este condusă de Ioan Selejan. Protopopiate Arhiepiscopia își are jurisdicția asupra teritoriului județului Timiș, care este împărțit în 273 de parohii organizate în 6 protopopiate: Timișoara I Timișoara II Lugoj Făget Deta Sânnicolau Mare Episcopi și arhiepiscopi ai Timișoarei Andrei Magieru (1939-1940) Nicolae Popoviciu (1940-1941) Vasile Lăzărescu (1941-1947) Episcopia Timișoarei este ridicată la rang de Arhiepiscopie, și ulterior se înființează Mitropolia Banatului Vasile Lăzărescu (1947-1962) Nicolae Corneanu (1962-2014) Ioan Selejan (din 2014) Note Lectură suplimentară Restaurarea episcopiei Timișorii: testamentul lui șaguna visul banațenilor, Gheorghe Cotoșman, Editura s.n., 1935 Colectia de arta religioasa veche a arhiepiscopiei Timișoarei și Caransebeșului, Ion B. Mureșianu, Editura Mitropoliei Banatului, 1973 Legături externe Mitropolia Banatului Arhivat în 22 decembrie 2009, la Wayback Machine. Arhiepiscopia Timisoarei - protopopiate, 18 iulie 2012, CrestinOrtodox.ro Organizarea Arhiepiscopiei ortodoxe romane a Timisoarei, 18 iulie 2012, CrestinOrtodox.ro Asezamintele monahale din Arhiepiscopia Timisoarei, 18 iulie 2012, CrestinOrtodox.ro Asociatii bisericesti din Arhiepiscopia Timisoarei, 18 iulie 2012, CrestinOrtodox.ro