Teatrul Național de Operetă și Musical „Ion Dacian”

Teatrul Național de Operetă și Musical „Ion Dacian” din București este o instituție culturală de rang național, reînființată în noiembrie 2016 de către Guvernul României. Finanțarea sa este asigurată de Ministerul Culturii. Aflat în centrul Capitalei, pe malul râului Dâmbovița, în zona bulevardului Octavian Goga, teatrul continuă o tradiție îndelungată și promovează un patrimoniu bogat de producții prezentate sau realizate de-a lungul secolelor. Din 2015, instituția funcționează într-un edificiu modern, construit special pentru spectacole de gen muzical. Repertoriul său acoperă diverse forme de teatru muzical, adresându-se publicului român cu o ofertă artistică diversificată, în care, în ultimii ani, predomină musicalul, urmat de operetă. Conform uzanțelor internaționale ale genului, reprezentațiile sunt prezentate în limba națională, respectiv în limba română, cu excepția unor momente muzicale care pot fi interpretate în limba lor originală. Originile operetei românești: sursa franceză și savoarea vieneză Opereta românească, așa cum a fost interpretată la începuturile sale și de-a lungul diferitelor perioade pe care le-a traversat, își are originile și influențele în cadrul celor două mari școli reprezentate de opereta franceză și opereta vieneză. Numeroși muzicieni, compozitori și libretiști, mai întâi străini, apoi autohtoni, au studiat la Paris, Berlin, Milano, Madrid sau la Viena și au introdus în mod firesc aceste culturi muzicale și teatrale mai întâi în Transilvania, apoi în Valahia. Influențele franceze și vieneze au devenit rapid predominante, în special prin influența lui Jacques Offenbach și a lui Johann Strauss. Lucrările franceze și vieneze au fost frecvent incluse în spectacolele realizate în străinătate și au fost montate cu regularitate în România, dar au constituit totodată surse de inspirație pentru creațiile românești originale începând cu 1850. De la terasa Oteteleșanu la Teatrul de Stat de Operetă La începutul secolului al XX-lea, fosta grădină-cafenea cunoscută sub numele de Terasa Oteteleșanu, situată pe Calea Victoriei din București — un loc emblematic al vieții mondene și culturale interbelice — a jucat un rol esențial ca spațiu informal de difuzare a muzicii și teatrului ușor. Trupe de operetă și vodevil, precum cea condusă de tenorul Constantin Grigoriu, prezentau repertoriul genului pentru un public bucureștean din ce în ce mai receptiv, contribuind la familiarizarea acestuia cu opereta europeană. Transformările urbane din anii 1930–1934 au dus la dispariția Terasei Oteteleșanu: pe locul grădinii și al cafenelei a fost construit Palatul Telefoanelor, un edificiu modern în stil Art Deco, semn al schimbărilor arhitecturale și funcționale din București. Astfel, una dintre cele mai vivace scene informale ale muzicii și spectacolului bucureștean a dispărut — dar memoria sa rămâne la rădăcina instituționalizării operetei în capitală. În climatul postbelic, pe fundalul reconfigurării vieții teatrale din România, a fost înființat în 1950 Teatrul de Stat de Operetă, care și-a deschis porțile la 7 noiembrie, cu premiera spectacolului Vânt de libertate de Isaak Dunaevski. Această instituție a preluat moștenirea repertorială a operetei cultivate la Terasa Oteteleșanu și alte spații informale, dar oferind structură stabilă, repertoriu constant și profesioniști ai genului, devenind nucleul organizat al vieții de operetă din București. Prin urmare, drumul de la sala de vară a Terasei Oteteleșanu la scena profesionistă a Teatrului de Stat de Operetă reflectă evoluția genului: de la inițiativa privată, convivială și sezonieră, la instituționalizarea operetei într-un cadru teatral permanent, recunoscut la nivel național. . De la vodevil la influența vieneză În România secolului al XIX-lea, stilul vienez este cel care se bucură de cea mai mare notorietate și de cel mai amplu succes. Tradiția operetei este solidă și continuă încă din anii 1830, într-un context artistic dominat la acea vreme de vodevil. Acesta era caracterizat printr-o structură clasică și caricaturală: soția, soțul înșelat și „ușile care se trântesc” constituie triada esențială, personajele succedându-se rapid pe scenă, intersectându-se fără a se vedea și generând replica devenită celebră: „Ciel, mon mari!” În 1848, Baba Hârca este prima operetă creată în România, prezentată la 26 decembrie 1848 pe scena Teatrului Național din Iași. Lucrarea aparține compozitorului moldovean de origine germano-saxonă Alexandru Flechtenmacher, care urmărea definirea unui stil muzical românesc propriu. Piesa reprezintă un vodevil cu un component muzical neobișnuit de dezvoltat pentru epocă. Personajul titular, Baba Hârca, provine din tradiția povestirilor populare românești: o figură fantastică, temută pentru puterile sale — poate îngheța apele, trăiește retrasă într-o grotă sau în vârful unui copac secular — dar care, în unele variante, capătă și atribute benefice, specifice basmelor românești. În 1882, un alt mare succes marchează afirmarea operetei în spațiul românesc: Crai Nou, compusă de tânărul Ciprian Porumbescu pe un libret de Vasile Alecsandri. Premiera a avut loc la Brașov, la 27 februarie 1882, într-un spațiu improvizat — sala de festivități a Gimnaziului Român. Lucrarea, construită pe evidențierea culturii și tradițiilor românești în opoziție cu modelul vienez, are o pronunțată dimensiune patriotică, într-un moment în care Transilvania se afla sub autoritatea austro-ungară. Opereta este renumită atât prin celebrul „cor vienez”, cât și prin felul în care Porumbescu integrează în limbajul liric elemente autentice ale tradiției muzicale românești (Horă, Doină, dansuri țărănești, melodii vechi), armonizate cu influențe occidentale. În a doua jumătate a secolului al XIX-lea, mai mulți compozitori contribuie decisiv la definirea și consolidarea genului în cultura română. Eduard Caudella, cu Harță Răzeșul (1872), George Stephănescu, cu Sânziana și Pepelea (1880) pe libret de Vasile Alecsandri și Scaiul bărbaților (1885), precum și Constantin Dimitrescu, cu Sergentul Cartuș (1895) și Nini (1897), se numără printre primii creatori de operetă autohtonă care au stimulat gustul publicului pentru acest gen, menținându-l popular până în prezent. Primele trupe lirice organizate montau frecvent operele „clasice” ale compozitorilor francezi Offenbach și Lecocq, dar au găsit repere importante și în interpreți români. Tenorul Constantin Grigoriu, alături de propria trupă, a prezentat aproape întreg repertoriul de operetă existent pe scenele europene, într-unul dintre cele mai animate spații culturale ale Bucureștiului — terasa Oteteleșanu. Activitatea sa a contribuit la afirmarea unor artiști precum Florica Cristoforeanu, Mara d’Asti, Florica Florescu, Ion Băjenaru, George Niculescu-Basu, V. Maximilian sau Nae Leonard, dar și la colaborarea cu figuri reprezentative ale teatrului de revistă, precum Constantin Tănase și Nicolae Vlădoianu, directorii companiilor „Cărăbuș” și „Alhambra”. Un artist deosebit de talentat se detașează dintre interpreții epocii: Nae Leonard. Cântăreț, actor și dansator, devenit ulterior cunoscut drept „Prințul operetei”, el a avut o carieră remarcabilă. Datorită calităților sale vocale excepționale, a fost invitat să se alăture celei mai importante trupe de operetă din țară, Compania Lirică Română condusă de Constantin Grigoriu, unde a interpretat roluri principale în La Périchole de Jacques Offenbach, fr:Le Comte de Luxembourg de Franz Lehár și fr:La Mascotte de Edmond Audran. Consacrarea definitivă i-a fost adusă în 1906, odată cu interpretarea rolului Danilo din celebra operetă Văduva veselă de Franz Lehár, un succes care i-a conferit mare notorietate transformat într-o veritabilă idolatrie publică, comparabilă cu fenomenul stârnit de Rudolph Valentino. În același an, a fost angajat ca prim-tenor la Volksoper Viena pentru rolul Don José din Carmen, interpretare primită cu elogii din partea presei și a publicului. După 1918, interesul pentru operetă a început să scadă în România, iar Leonard, confruntat cu dificultăți financiare, a avut angajamente doar în străinătate. Între 1924 și 1926 a cântat la Lyon, Paris și apoi Marseille, beneficiind de un foarte bun ecou în rândul publicului francez. A susținut 120 de reprezentații ale operetei Baiadera de Emmerich Kálmán. Afectat de tuberculoză, s-a reîntors în România și a murit în orașul natal, Câmpulung, în 1928. Epopeea companiilor Cărăbuș și Alhambra Moartea tenorului Nae Leonard marchează aproape dispariția operetei în România, treptat înlocuită de comediile muzicale și de spectacolele de revistă. Companiile Cărăbuș, fondată în 1919 de Constantin Tănase, și Alhambra, creată în 1931 de Nicolae Vlădoianu și stabilită în sala de pe strada Sărindar, au devenit specialiste ale genului, menținând totodată un interes constant pentru operetă. Acestea reușesc să o relanseze în anii 1930 prin montarea spectacolului La calul bălan (Im weißen Rößl) de Ralph Benatzky, prezentat în 1935 la Teatrul de revistă „Constantin Tănase” (Teatrul Cărăbuș) și apoi jucat într-un turneu național de aproape două luni. Au urmat alte titluri de operetă, concurând cu producțiile Companiei Alhambra, instalat în toamna anului 1931 în sala de pe strada Sărindar, și devenită în scurt timp un reper al genului. În căutarea unui nou „Nae Leonard”, Nicolae Vlădoianu îl descoperă pe tânărul tenor Ion Dacian la Opera din Cluj, căruia îi oferă angajament în 1939. Dacian va deveni figura emblematică a operetei românești moderne. În 1941, interpretează roluri principale în Vânzătorul de păsări (Der Vogelhändler) de Carl Zeller, Vânt de Primăvară și Sânge vienez (Wiener Blut) de Johann Strauss (fiul). Între 1941 și 1944, turneele Companiei Alhambra, se desfășoară în întreaga țară, cu Dacian în rolul de tenor vedetă. Scriitorul și cronicarul dramatic Mircea Ștefănescu îi dedică tenorului un elogiu rămas celebru: Între 1940 și 1946, pe scena Alhambrei au avut loc peste șaisprezece premiere de operetă, constituind o veritabilă renaștere a genului în România. Majoritatea au beneficiat de turnee ample, în care Ion Dacian — devenit codirector al companiei în 1942 — a interpretat roluri principale. Producțiile se remarcau printr-o calitate scenică ridicată, cu montări elaborate și decoruri somptuoase, cum s-a întâmplat în O noapte la Veneția (Eine Nacht in Venedig) și în alte spectacole apreciate pentru rafinamentul lor vizual. Istoria Companiei Alhambra se încheie odată cu ultima montare, realizată în toamna anului 1946: Prințesa circului (Die Zirkusprinzessin) de compozitorul ungur Emmerich Kálmán. Deși s-a bucurat de un succes considerabil în România, producția s-a dovedit a fi un eșec comercial, din cauza costurilor foarte ridicate ale turneului întreprins în Orient în 1947. Desperat, ruinat și incapabil să gestioneze falimentul companiei — deja slăbită la sfârșitul războiului — directorul Nicolae Vlădoianu s-a sinucis în același an, marcând astfel sfârșitul definitiv al acestei epoci din istoria operetei românești. Constantin Tănase dispare, la rândul său, în 1945, în culmea gloriei sale, aureolat de o popularitate imensă. Cauzele morții sale rămân incerte până în prezent. Potrivit uneia dintre ipotezele neconfirmate, ar fi fost asasinat de ruși, nemulțumiți de unele dintre cântecele sale – foarte critice față de ocupația sovietică – cântece pe care acesta ar fi refuzat să le cenzureze sau să le modifice. Cortina de fier cade peste scena operetei: 1946–1954 Prima perioadă a comunismului în România este marcată de o legătură strânsă cu Uniunea Sovietică, care ocupă țara și, în consecință, impune o cenzură și un control foarte strict. Imediat după război, în Uniunea Sovietică are loc o înăsprire a politicilor privind artele spectacolului, fenomen care se propagă în toate statele-satelit. Arta trebuie să fie, înainte de orice, o expresie a luptei pentru idealurile socialiste. Consecințele asupra culturii sunt directe, deoarece aceasta suportă presiuni ideologice intense. „Atragerea maselor spre cultură” devine laitmotivul autorităților socialiste. Adaptări „mai accesibile” conduc la rezultate fade, care nu reușesc să atragă pe nimeni. Folclorul este, la rândul său, trecut prin filtrul dogmelor comuniste, fiind destructurat sau deformat după modelul orchestrelor populare și al ansamblurilor de cântece și dansuri sovietice. Principiile estetice sunt sacrificate în favoarea imperativelor politice. Obligația de a se inspira din cântecele populare și muncitorești influențează profund spectacolele. Teatrul, opera și producțiile muzicale – precum opereta sau comedia muzicală – sunt deformate sau instrumentalizate de propaganda sovieto-comunistă. Artiștii aflați deja în funcție în 1945–1946 nu sunt îndepărtați, însă sunt obligați să joace rolul de susținători zeloși ai noii ideologii. Realismul socialist, conceput ca metodă unică de creație, impune o viziune internaționalistă și pronunțat pro-sovietică. Arta trebuie să servească ideologia, iar opereta și comedia muzicală nu fac excepție. „Cosmopolitismul” și „influențele burgheze nocive” sunt vânate, iar spectacolele sunt recalibrate în consecință. Pe de altă parte, accesul la teatre și la operă este foarte limitat. Sindicatele și organizațiile muncitorești dețin 90% din locuri. Doar 10% dintre locuri sunt deschise publicului larg și, implicit, spectatorilor obișnuiți, obligați să stea la cozi interminabile la singurul ghișeu al statului. Prin urmare, piața neagră este puternic dezvoltată. Un raport al CIA din 1954 oferă o imagine foarte clară în acest sens. Producția teatrală și muzicală a României socialiste din anii 1950 reprezintă astfel o paranteză al cărei interes artistic este secundar și uneori foarte redus, dacă nu inexistent. Ea devine un simplu instrument politic, de calitate modestă, având ca obiectiv esențial modelarea Omului Nou, iar artele trebuiau, desigur, să contribuie la acest scop. Activitatea artistică în domeniul spectacolelor muzicale nu este decât o deformare, uneori ridicolă, a sensului și frumuseții operetei, sub pretextul de a face vizibilă obsesia luptei de clasă în fiecare piesă. În 1950, după o etapă intermediară între 1947 și 1950 la Teatrul Armatei, grație înființării unei secții muzicale pe strada Uranus, compozitorii și actorii de operetă își găsesc o nouă casă la Teatrul „Regina Maria”, redenumit Teatrul de Stat de Operetă la 7 noiembrie 1950. Clădirea, o arhitectură remarcabilă a anilor 1920, situată în Piața Națiunilor Unite, avea să fie demolată de Ceaușescu în 1986. Teatrul se deschide cu adaptarea românească a piesei compozitorului sovietic Isaak Dunaevski, Vânt de libertate, cu toată ironia pe care un asemenea titlu o putea reprezenta pentru românii care trăiau în cea mai dură perioadă a dictaturii comuniste. Totuși, opereta românească își găsește locul prin lucrări de succes precum Ana Lugojana (1950) de Filaret Barbu sau Culegătorii de stele (1954) de Florin Comișel, în care apar pescari, muncitori, ingineri și funcționari ai unei centrale hidroelectrice — o piesă uitată astăzi. În fine, pentru unele lucrări cu rezonanță politică deosebită, un „public” mobilizat era invitat cu insistență de regimul comunist să stea la coadă, pentru ca autoritățile să poată revendica succesul lor popular. O scenă structurată, un ansamblu stabil și un repertoriu predominant clasic: 1954-1970. Data de 30 octombrie 1954 marchează un moment de referință în creația românească prin premiera operei Lăsați-mă să cânt de Gherase Dendrino, pe un libret de Erastia Sever, Liliana Delescu și Viorel Cosma. Rolul principal este interpretat de Ion Dacian, a cărui prestație este remarcată pentru intensitatea și expresivitatea sa. Lucrarea, compusă în 1953 pentru a marca centenarul nașterii lui Ciprian Porumbescu, reprezintă un omagiu adus operetei Crai Nou, finalizată de compozitor în 1882, și funcționează totodată ca o verigă simbolică ce leagă această creație de începuturile operetei românești. Într-o perioadă în care genul se afla într-un evident declin pe scenele românești, premiera de la Teatrul de Stat de Operetă obține un succes deosebit, datorat în parte distribuției de mare calitate. Popularitatea lucrării depășește granițele țării, Lăsați-mă să cânt fiind prezentată și în alte state ale Blocului de Est, iar libretul fiind tradus în germană, cehă, rusă și maghiară. Repertoriul instituției, consolidat într-o perioadă în care Ion Dacian — unul dintre cei mai importanți tenori ai operetei românești — se afla la conducere, include în principal opere de referință ale operetei clasice vieneze și maghiare, contribuind decisiv la prestigiul artistic al teatrului. Printre producțiile reprezentative ale acestor ani se numără Țara surâsului (Das Land des Lächelns) de Franz Lehár (1965), Secretul lui Marco Polo de Francis Lopez (1966), Sânge vienez (Wiener Blut) de Johann Strauss (1967) și Contesa Marița (Gräfin Mariza) de Emmerich Kálmán (1967). Evaluarea calității interpretării prin critica românească este dificilă, întrucât recenziile epocii erau adesea constrânse ideologic. În schimb, presa occidentală formulează aprecieri constante la adresa spectacolelor realizate de artiștii români. Trupei îi sunt consacrate numeroase turnee: în URSS (1957) și în alte state din Europa de Est — Ungaria, Bulgaria, Polonia (1965) —, dar și în Occident, inclusiv în Italia, la Festivalul de Operetă de la Trieste, unde Prințesa circului (Die Zirkusprinzessin) obține un succes notabil. În 1968, trupa susține reprezentații în Berlinul de Vest și München cu Contesa Marița (Gräfin Mariza), interpretată integral în limba germană. Turneul continuă cu spectacole de succes în Austria, Germania de Vest, Belgia, Luxemburg și Țările de Jos în 1969, revenind în RFG în 1970. Ion Dacian, conduce teatrul din 1963 și semnează numeroase regii. În 1971 este înlăturat din funcție fără explicații, anul în care realizează și un Medalion dedicat compozitorului Gherase Dendrino. Ultima producție montată de Dacian în calitate de director și regizor este comedia muzicală fr:My Fair Lady (1969) de fr:Frederick Loewe. Spectacolul reprezintă un proiect ambițios, considerat ulterior un succes atât artistic, cât și de public. Dacian este elogiat de critică atât pentru regie, cât și pentru interpretarea pe scenă, iar soprana Cleopatra Melidoneanu, în rolul Elizei Doolittle, se afirmă aici decisiv, dobândind o reputație națională și internațională. Producția va rămâne în repertoriu timp de 34 de ani, confirmând statutul său emblematic. Un echilibru între repertoriul clasic și creația românească: 1971-1989 Succesorii lui Ion Dacian au continuat să mențină un echilibru între operetele clasice austriece și maghiare — compuse de Johann Strauss, Franz Lehár, Emmerich Kálmán, Ralph Benatzky și alții — și creațiile românești contemporane. Printre lucrările autohtone remarcabile se numără Spune inimioară, spune! (1972) de Elly Roman, Mătușa mea, Faustina (1973) de Liviu Cavassi și Doru Butoiescu, precum și Răspântia (1975) și Leonard (1976) de Florin Comișel. Programarea românească reflectă contribuțiile semnificative ale unor compozitori importanți pentru evoluția operetei locale, printre care se numără Gherase Dendrino (1901–1973), Filaret Barbu (1903–1984), Nicolae Kirculescu (1903–1985), Elly Roman (1905–1996), Alfred Mendelsohn (1910–1966), Viorel Doboș (1917–1985), Henry Mălineanu (1920–2000), Florin Comișel (1922–1977) și George Grigoriu (1927–1999). Această abordare a permis teatrului să îmbine tradiția internațională cu identitatea culturală românească și să mențină interesul publicului pentru genul operetei. În 1977, pentru a marca centenarul independenței României, a fost montată o lucrare creată special pentru acest eveniment: Eterne iubiri, compusă de George Grigoriu pe un libret de Constantin Florea. Premiera a avut loc la 7 mai 1977 la Teatrul de Stat de Operetă din București. Lucrarea, al cărei subiect este lupta împotriva otomanilor, se înscrie pe deplin în linia propagandei naționaliste promovate de partidul comunist, care glorifica patriotismul și eroii istoriei românești. Această politică culturală național-comunistă, foarte vizibilă în perioada Ceaușescu, fusese deja inițiată în anii 1960 de Gheorghe Gheorghiu-Dej. Musicalul american a figurat de asemenea în programul teatrului: Oklahoma! de Richard Rodgers (1974) și West Side Story de Leonard Bernstein, prezentată în 1978 sub titlul românesc Poveste din cartierul de vest. Acestea au atras un public nou. Între 1976 și 1981, sub conducerea coregrafei Mihaela Atanasiu, a fost impulsionat un stil nou, în special prin dezvoltarea baletului modern. O nouă generație de creatori și regizori a preluat ștafeta și a modernizat producțiile clasice prezentate de mult timp la Teatrul de Operetă din București. Scena bucureșteană a devenit un veritabil laborator de creație. În anii 1978, 1979 și 1982 au fost organizate turnee ample în Italia, Sardinia și Sicilia, spectacolele fiind prezentate în aer liber, în fața a zeci de mii de spectatori, unde au fost primite cu entuziasm. Începând cu 1982, situația s-a deteriorat, în acord cu declinul general din țară, condițiile financiare și materiale devenind tot mai precare. Trupa s-a împărțit în două: o parte dedicată repertoriului tradițional și o alta, mai redusă, orientată spre spectacole de divertisment la modă. În 1986, teatrul a fost demolat, în cadrul programului arhitectural faraonic și distructiv, promovat de regimul Ceaușescu, iar trupa a fost relocată în sala mică a Teatrului Național București (TNB). Libertatea recâștigată și reconstrucția unui nou teatru În căutarea identității (1990–2006) Teatrul trece printr-o perioadă de căutări, experimente și adaptare la noile condiții post-comuniste. Sub conducerea Soranei Coroamă-Stanca (1990–1992), se încearcă modernizarea repertoriului prin montarea unor spectacole de tip cabaret politic, precum Plaisir d’amour, și organizarea de concerte, printre care Stabat Mater ( Rossini) sau Concert Mozart. În 1992, sub mandatul lui Nicolae Ciubuc, teatrul este redenumit Teatrul de Operetă „Ion Dacian”, în onoarea marelui tenor și fost director. Între 1994 și 1999, instituția este condusă de tenorul Dorin Teodorescu, care îi imprimă un suflu nou, sprijinit de Daniel Eufrosin (director artistic), Cleopatra Melidoneanu și Amza Săceanu. Datorită finanțării instabile între 1990 și 1997, teatrul funcționează prin spectacole colaj și spectacole-eveniment, menținând activitatea până la stabilizarea repertoriului. Din 1997, operele lui Offenbach reapar pe afiș, începând cu Frumoasa Elena (La Belle Hélène). În această perioadă, spectacole precum Micuța Dorothy de Marius Țeicu, La calul bălan de Ralph Benatzky, Paganini de Franz Lehár și Lăsați-mă să cânt sunt realizate de două mari soprane și regizoare: Migry Avram Nicolau și Constanța Câmpeanu. După cinci decenii de la înființarea Teatrului de Stat în 1950, repertoriul cuprinde 18 titluri, acoperind operetă clasică, operă comică, comedie muzicală, operetă modernă și operetă pentru copii. Pentru acest jubileu, pe 30 septembrie 2000, este montată Floarea din Hawaii (Die Blume von Hawaii) de Paul Abraham. Pe 19 ianuarie 2001, teatrul primește statut de teatru național, iar sezonul este marcat de premiera Suzana (Die keusche Susanne) de Jean Gilbert, regizată de Câmpeanu și Avram Nicolau. Pe 17 iunie 2001, este prezentată o comedie muzicală americană: fr:Hello, Dolly! (1964) de fr:Jerry Herman, urmată la sfârșitul lunii noiembrie de un turneu de o săptămână în Germania, cu trei spectacole integral în limba germană: Der Zigeunerbaron (Voievodul țiganilor) de Johann Strauss, La Belle Hélène (1864) de Offenbach și un pot-pourri despre viața compozitorului fr:Robert Stolz: Medalion Robert Stolzref>Ion Moldovan, Eugenia Mirescu & Răzvan-Ioan Dincă 2010, p. 36. </ref>. Sezonul 2002–2003 debutează cu o premieră națională: Fântâna Blanduziei, creată de Cornel Trăilescu pe un libret al poetului și dramaturgului Aurel Storin, inspirat de opera originală (1883) a marelui poet român Vasile Alecsandri. Spectacole pentru copii se joacă timp de peste cinci ani, în fiecare miercuri și joi. În 2003, începe colaborarea cu TVRM Educațional pentru promovarea activității teatrului, iar Lăsați-mă să cânt revine pe afiș în sezonul 2003–2004. Numărul spectacolelor crește constant până în 2005, În ciuda distrugerii sălii de către foc. O nouă orientare și un succes confirmat de public: 2006–2012 Între 2006 și 2012, o nouă conducere a schimbat modul de funcționare al Teatrului de Operetă, a reînnoit repertoriul și a conferit instituției o vizibilitate internațională. Director general în această perioadă a fost Răzvan-Ioan Dincă (2006–2012), care ulterior a devenit director general al Operei Naționale (decembrie 2012–2015), instituție în subordinea căreia a intrat Teatrul Național de Operetă între 2013 și 2016. Pe lângă atribuțiile de conducere, Dincă a coordonat programul „SCENART” (2009–2013), finanțat de Uniunea Europeană în colaborare cu Accademia Teatro alla Scala din Milan, o proiect menit să sprijine formarea profesională în domeniul spectacolelor în România. Această inițiativă a venit ca răspuns la dispariția centrului de formare pentru profesiile teatrale după 1989 și la lipsa unui cadru legal și tehnic adecvat pentru meseriile scenei. Proiectul a reușit să creeze o mai bună organizare și un centru de formare pentru toate teatrele din România. Conducerea lui Dincă a promovat, alături de operetă, dezvoltarea musicalului, fiind inițiatorul, în 2008, al Festivalului Internațional al Artelor Spectacolului Muzical „Viața e frumoasă!”, care a avut succes încă de la prima ediție și a continuat anual până în 2016. În perioada 2008–2012, când teatrul a beneficiat de sala Studio a TNB, publicului i s-au oferit producții de mare amploare, precum Liliacul (Die Fledermaus), premiat în 2010, Silvia (Die Csárdásfürstin), musicalurile Rebecca (fr:Sylvester Levay, libret fr:Michael Kunze), Romeo și Julieta (fr:Gérard Presgurvic), Fantoma de la Operă (The Phantom of the Opera) de Andrew Lloyd Webber, libret Charles Hart), precum și opereta Văduva veselă (Die lustige Witwe, Franz Lehár). A fost dezvoltat și un parteneriat artistic cu Teatrul de Operetă din Budapesta, prin spectacole coproduse. În perioada 2006–2011, activitatea artistică a fost intensă, sălile au fost pline, iar rapoartele de activitate și conducere publicate la Ministerul Culturii în 2012 confirmă aceste rezultate. Teatrul a reușit să acopere 13% din bugetul propriu, un nivel neegalat ulterior. O perioadă tumultoasă, cu Opera și construirea noului Teatru „Ion Dacian”: 2012–2015 La 3 ianuarie 2005, un incendiu a distrus parțial sala care găzduia Teatrul Național de Operetă, precum și anexele sale, la Teatrul Național din București (TNB). Presa a evidențiat atunci fragilitatea, lipsa de pregătire și neadaptarea sistemelor anti incendiu din toate locațiile culturale ale capitalei. Trupa condusă de Amza Săceanu (din 1998), care spera să revină rapid în locație, s-a trezit fără sală, costume sau decoruri. A urmat o lungă perioadă de provizorat, cu spectacole în săli închiriate și turnee naționale, care s-a întins până în 2016. În 2008, după trei ani de așteptare pentru amenajarea sălii Omnia a Ministerului de Interne, trupa a fost în sfârșit găzduită în sala Studio a TNB, reconstruită după incendiul din 2005. Aceasta a fost părăsită în 2012 din cauza unui amplu program de renovare a TNB. Teatrul Național de Operetă a pornit astfel într-o serie de turnee naționale în 2012–2013, în așteptarea unei săli definitive dedicate operetei și spectacolelor muzicale, a cărei construcție fusese anunțată în 2012. Între 2013 și 2015, trupa a fost găzduită de Palatul Național al Copiilor din București. Paralel, mai multe conflicte interne și contestări au slăbit instituția. În 2007, artiștii și sindicatul lor au reclamat probleme legate de sala Studio, sonorizare, noua conducere și salarii. În septembrie 2013, guvernul a decis, fără consultare, fuziunea Operei Naționale din București cu Teatrul Național de Operetă, decizie contestată de artiști și în instanță. În contextul întârzierilor și a imposibilității de a desfășura spectacole în anumite perioade, s-a decis construirea unui nou sediu pentru teatru. Decizia a fost anunțată la 18 septembrie 2012 de directorul Răzvan-Ioan Dincă și ministrul culturii. Noua clădire, estimată la 11 milioane de euro, urma să fie finalizată toamna lui 2013, cu structură metalică, suprafață de aproximativ 3.400 m² și trei niveluri. Provocările tehnice au inclus acustica sălii, fațada vitrată și elementele în console . Aceasta reprezintă prima sală modernă destinată spectacolelor muzicale din România după 1989, cu o capacitate de 550 de locuri, asigurând vizibilitate optimă pentru fiecare spectator și fiind echipată cu tehnologie scenică adecvată musicalurilor. Dotat cu o scenă mare de 14 metri lățime și 20 metri adâncime, cu o sală de repetiții pentru cor și balet, un spațiu de repetiții pentru orchestră, o fosă pentru orchestră și un foaier mare cu o capacitate de 100–150 de locuri, clădirea cuprinde, de asemenea, cabine individuale de repetiție pentru muzicieni, un depozit de costume, o cizmărie, un atelier de croitorie, un depozit de partituri, precum și mai multe spații pentru servicii publice și anexe. Potrivit arhitectului Cristian Mihu, clădirea nu duce lipsă de calități arhitecturale, însă nu este amplasată într-o zonă adecvată pentru un centru artistic de asemenea importanță. Distanța sa față de centrul vechi al Bucureștiului, într-o zonă complet demolată în anii 1980 și marcată de clădiri cu volume puternice și disonante între ele, este regretabilă. Mai mult decât atât, acest tip de clădire publică ar fi trebuit să facă obiectul unui concurs de arhitectură, ceea ce ar fi permis deschiderea unor dezbateri utile și abordarea unui număr de probleme de urbanism nerezolvate până în prezent. Noul Teatru Național de Operetă și Musical „Ion Dacian” a fost inaugurat la 24 ianuarie 2015 cu premiera Fantoma de la Operă (The Phantom of the Opera). Evenimentul aniversar din 8 noiembrie 2015, pentru 65 de ani de la înființare, a fost unul dintre ultimele spectacole înainte de închiderea administrativă din noiembrie 2015, cauzată de probleme legate de recepția clădirii, avizele necesare, siguranța electrică și litigii privind terenul. Teatrul a rămas închis câțiva ani, redeschiderea având loc în aprilie 2018. Problema acusticii insuficiente, constatată la prima reprezentație din 2015, nu a fost rezolvată, artiștii fiind nevoiți să utilizeze microfoane. Conducerea și direcția artistică inițiate de Răzvan-Ioan Dincă au fost continuate de Alina Moldovan între 2013 și 2015. Repertoriul se remarcă prin diversitate în sezoanele 2012–2013 și 2013–2014: Musical: Rebecca de Sylvester Levay; creații românești: Broadway-București (creație românească de referință), Supermarket, Paris, mon amour, un spectacol de foaier care se bucură de un mare succes și va fi jucat în toată România și pe parcursul mai multor ani, fără a omite Romeo și Julieta, de Gérard Presgurvic, care a fost prezentată pentru prima dată în 2009 (premiera la Paris având loc în 2001). Operete: Liliacul (Die Fledermaus), Silvia (Die Csárdásfürstin), Voievodul țiganilor (Der Zigeunerbaron), Contesa Marița (Gräfin Mariza) și Văduva veselă (Die lustige Witwe). Teatru-dans: fr:María de Buenos Aires, opereta-tango de Astor Piazzolla, Royal Fashion și Urban Kiss (creații proprii). Concerte și evenimente: Festivalul Internațional al Artelor Spectacolului Muzical „Viața e frumoasă!” (edițiile 2012 și 2013); turneu național 2012–2013; Zilele Monteorului în iulie 2012 și 2013, la Sărata Monteoru (județul Buzău).); Zilele Culturii Româno-Maghiare – Aiud, 6–8 iulie 2012; Gala Internațională de Operetă și Musical – Kiev, 31 martie 2012; Invitație la Vals, concerte de primăvară și de romanțe în 2014. Spectacole pentru copii și magie: Kids Magic Show, HAZARD, Cocoșelul neascultător, Frumoasa din pădurea adormită, Micuța Dorothy de Marius Țeicu, spectacol interactive pentru copii din medii defavorizate, decembrie 2013. Pentru sezonul 2014–2015, programul a continuat repertoriul anterior: Contesa Marița, Liliacul, Silvia, Văduva veselă, Voievodul țiganilor; comedii muzicale: Dolce Vita, Fantoma de la Operă, Paris, mon amour, Rebecca, Romeo și Julieta; teatru-dans: Anais, María de Buenos Aires, gale, recitaluri precum și operete pentru copii (Cocoșelul neascultător, Frumoasa din pădurea adormită). O instituție haotică: 2015-2022 Suspendarea în 2015 de către Ministerul Culturii a mandatului Alinei Moldovan, ca urmare a unei declarații de avere incomplete, a pus capăt direcției noi inițiate în 2006. Deși a fost ulterior exonerată și a revenit la conducerea teatrului după trei ani, Alina Moldovan, constatând demantelarea a tot ceea ce fusese construit în cei 13 ani anteriori, a demisionat la doar o săptămână de la reintegrarea sa, în 2018. Între timp, festivalul foarte apreciat Viața e frumoasă! a dispărut în 2017, fiind aparent înlocuit de Festivalul „Ion Dacian”. Festivalul Internațional al Artelor Spectacolului Muzical „Viața e frumoasă!” a fost oprit prin decizia directoarei interimare Bianca Ionescu-Ballo și înlocuit cu Festivalul „Ion Dacian”, un eveniment fără ecou semnificativ în presă, sugerând un festival minor, lipsit de anvergura predecesorului său Viața e frumoasă!. Pe de altă parte, fuziunea dintre Opera Națională București și Teatrul Național de Operetă s-a dovedit o asociere forțată și nereușită, fără rezultate notabile; un nou guvern a revenit la situația anterioară, iar Teatrul de Operetă și-a recăpătat independența în noiembrie 2016. „Valsul“ directorilor a contribuit, de asemenea, la perturbările profunde din cadrul instituției. Între 2015 și 2023, șapte conduceri s-au succedat pe fondul contestărilor interne, litigiilor, demisiilor bruște, problemelor administrative la nivel ministerial, dar și al scandalurilor și conflictelor interminabile de la Opera Națională București, instituția-mamă a Teatrului de Operetă în perioada 2013–2016. După separarea mult dorită de artiști, utilizarea fondurilor publice și performanțele artistice au relevat o lipsă aproape totală de rezultate, continuând să afecteze imaginea instituției, gestionată deficitar atât de ministerul tutelar, cât și de conducerea proprie. Între 2017 și 2018, teatrul a fost găzduit provizoriu în Palatul Național al Copiilor. Indicatorii de performanță publicați în Caietul de obiective al Concursului de Management 2018 (câștigat de Bianca Ionescu-Ballo) arată rezultate deosebit de slabe pentru anii 2017 și 2018. Perioada 2016–2018 a semănat mai degrabă cu o vacanță prelungită, presărată doar cu rare zile de activitate, având în vedere numărul redus de spectacole: niciun spectacol în 2016, 27 în 2017 și 36 în 2018 – adică mai puțin de un spectacol pe săptămână chiar și în cel mai bun an, 2018. Situația se explică printr-o combinație între o nouă relocare, haosul de la Opera Națională din 2016 și schimbarea statutului instituției, care și-a recăpătat independența legală în noiembrie 2016, dar efectivă abia în cursul anului 2017. Pentru stagiunea 2015–2016, scena a prezentat Fantoma de la Operă (The Phantom of the Opera), Romeo și Julieta (versiunea lui Gérard Presgurvic), Silvia (Die Csárdásfürstin) de Emmerich Kálmán, Dolce Vita și Anais. Stagiunea 2016–2017 a fost amputată de anul 2016 — marcat de o lipsă totală de activitate —, iar în 2017 au fost jucate Victoria și-al ei husar (Viktoria und ihr Husar) de Paul Abraham, Liliacul (Die Fledermaus), comedia muzicală London – A New Story (de Bianca Ionescu-Ballo) și Bonjour, bonne nuit Paris! — spectacol conceput inițial sub titlul Paris, Mon Amour de Răzvan Ioan Dincă în 2010, ulterior modificat substanțial de Bianca Ionescu-Ballo într-un colaj eterogen. Între 2018 și 2023, pe lângă numeroasele colaje, repertoriul a inclus constant titluri clasice de operetă precum Țara surâsului (Das Land des Lächelns), Voievodul țiganilor (Der Zigeunerbaron), Victoria și-al ei husar (Viktoria und ihr Husar), Liliacul (Die Fledermaus), Candide, Secretul lui Marco Polo. Musicalurile propuse publicului au inclus My Fair Lady, en:Kiss Me, Kate, Jack, între dragoste și nebunie, creație a teatrului și Rebecca. De asemenea, au fost prezentate câteva balete de scurtă durată și operete pentru copii, în parteneriat cu asociații artistice: Frumoasa din pădurea adormită, Cenușăreasa, Alice în Țara Minunilor, Ileana cea vitează, o creație românească. Conducerile Teatrului Național de Operetă începând din 1990 Situația Teatrului „Ion Dacian” la sfârșitul anului 2024 Elementele de informare din acest capitol au ca sursă rapoartele de activitate publicate pe site-ul Ministerului Culturii din România, caietele de obiective pentru concursurile de proiecte de management din 2018 și 2014, precum și proiectul de management depus la concursul din 2024 pentru conducerea instituției. Stagiunea 2023–2024, sub coordonarea noului director interimar Radu Petrovici, se remarcă printr-o concentrare asupra unor producții majore, precum Meșterul Manole (operă rock), inspirată dintr-un proiect al trupei Phoenix, și Prințesa circului (Die Zirkusprinzessin) de Emmerich Kálmán. Publicul și aprecierea sa Stagiunea teatrală se desfășoară, de regulă, între lunile octombrie (anul n) și iunie (anul n+1). Instituția a realizat sondaje de opinie în rândul spectatorilor, cu scopul de a urmări evoluția profilului publicului actual în perioada 2021–2023. Aceste sondaje au fost completate de datele statistice furnizate de pagina oficială de Facebook. Deși rezultatele sunt incomplete și prezintă o coerență perfectibilă, publicul teatrului se află într-un proces de transformare, iar câteva tendințe clare pot fi identificate: Categoria de vârstă 20–26 de ani înregistrează o creștere constantă: de la 13,33% în 2021 la 23,50% în 2023, compensând diminuarea segmentului seniorilor (peste 60 de ani), care scade de la 18,88% în 2021 la 9,13% în 2023. Principala motivație a scăderii participării publicului este legată de calitatea prestațiilor artistice, ponderea acestor răspunsuri fiind în creștere de la 24,44% în 2021 la 33,33% în 2023. Preferințele publicului TNOMID se orientează în special către musical, cu o medie de 31,52% în perioada 2021–2023, urmat de operetă cu 24,19%. Opera se dovedește un gen din ce în ce mai apreciat, cu o medie de 14,17%, în creștere de la 14,18% în 2021 la 18,03% în 2023. În 2025, cea mai importantă categorie de public se regăsește în segmentul de vârstă până în 35 de ani (43,71%), revitalizarea instituției atrăgând un important segment de public nou: 30,13%, iar media notelor acordate de public este de 9,65/10. Imagine și comunicare Considerată învechită și lipsit de originalitate, identitatea vizuală a fost înlocuită în martie 2025. Noul logo reprezintă o metaforă minimalistă a volumetriei clădirii teatrului. În ceea ce privește comunicarea, principala prezență publică rămâne rețeaua socială Facebook. Site-ul web, aflat în proces de reconfigurare din februarie 2025, reflectă schimbarea de viziune, punând în prim plan informațiile utile publicului, respectiv lista spectacolelor viitoare, însoțită de linkuri către agențiile de bilete online. Artiști și calitatea spectacolelor Calitatea spectacolelor a fost slabă în anii haotici (2016-2019), iar colajele – combinații de extrase din mai multe lucrări – care umpleau golurile programului insuficient, au persistat până în stagiunea 2022-2023. În perioada 2021-2023, multe premiere au avut un succes redus. Au fost prezentate spectacole precum Candide, celebra operetă de Leonard Bernstein, My Fair Lady regizată de Ion Caramitru, Voievodul țiganilor și Secretul lui Marco Polo, titluri din repertoriul clasic de operetă, precum și un prim musical în 2022, Jack, între dragoste și nebunie (Jack, between love and madness), de Diego Mecchi, și mai multe premiere de balet și dans contemporan (Vitraliul unei vieți, Fluturi). Multiplicarea spectacolelor de tip colaj, prin alăturarea fragmentelor din diverse operete sau comedii muzicale, a compensat eșecul unora dintre premiere cu costuri minime. Spectacolul Candide a fost oprit rapid după a doua reprezentație, afectat de pandemie,iar celelalte premiere nu au depășit, în medie, un număr de 1,5 reprezentații pe parcursul a trei ani. Numirea unui nou director interimar în 2024, Radu Petrovici, a fost marcată de un musical bazat pe o compoziție originală românească, Meșterul Manole, care s-a dovedit un mare succes și s-a jucat cu casa închisă, urmată de un turneu național. Programele pentru al doilea semestru al anului 2024 au folosit producțiile existente, prezentând spectacolele cele mai bine realizate. Finanțe fragile, aflate în curs de redresare Perioada precedentă mutării definitive a instituției în noul său teatru (aprilie 2018) a fost puternic afectată de instabilitate, atât în ceea ce privește independența, organizarea, cât și posibilitatea de a dispune de o sală adecvată. Ca urmare, performanța primelor două ani (2017 și 2018) în noul sediu a fost foarte slabă, iar costurile per spectator au fost excesive: 4.300 lei (aproximativ 924 euro), de două ori mai mari decât costul echivalent la Metropolitan Opera din New York. Vânzarea de bilete a atins un minim istoric de 4.600 de bilete pe întreaga perioadă a anului 2017, sezon caracterizat de doar 12 spectacole și 27 de reprezentații. Prioritatea managementului în primul mandat oficial (2018–2023) a fost salvarea instituției. În 2023, numărul spectatorilor plătitori a depășit 30.000 pentru 77 de reprezentații, iar costul per spectator a scăzut la aproximativ 1.000 lei (aproximativ 202 euro), apropiindu-se de un nivel normal. Cu toate acestea, situația financiară a teatrului rămâne precară. De asemenea, instituția reînființată în 2016, nu a reușit să păstreze drepturile de prezentare pentru comedia muzicală Fantoma de la Operă, deși reprezentațiile din 2015 avuseseră un succes deosebit. Titlul a fost scos din repertoriu fără a fi amortizat financiar, chiar în perioada în care se bucura de popularitate. În 2025, revirimentul financiar este spectaculos, veniturile proprii atingând un maxim istoric de 4 milioane lei, cu 78% mai mult decât în anul 2023, în condițiile celei mai mici finanțări publice din perioada 2017-2025. Proiectul 2025–2029 Elementele de informare din acest capitol se bazează pe proiectul de management 2024–2029. Potrivit lui Radu Petrovici, noul director al instituției din 2025: Strategie și politică artistică 2025–2029 Potrivit proiectului de management al Teatrului Național de Operetă și Musical „Ion Dacian” pentru perioada 2024–2029, TNOMID beneficiază de un public fidel, atașat de spectacolele muzicale. Sondajele realizate în ultimii ani subliniază necesitatea unor intervenții asupra ofertei de spectacole pe mai multe planuri: reducerea evenimentelor de tip gală, colaje sau concerte, concentrarea asupra îmbunătățirii calității spectacolelor existente sau viitoare și abordarea altor genuri muzicale, precum opera-comică (singspiel) și teatrul muzical. Un nou tip de eveniment-spectacol a fost lansat în 2024: Opereta Lounge, care utilizează foaierul teatrului ca scenă deschisă publicului, eliminând separarea tradițională scenă-public și favorizând interacțiunea între acestea. Salonul găzduiește concerte live, recitaluri de muzică clasică, expoziții de artă, seri de dans, lectură sau poezie. Conform conducerii teatrului, pe de o parte, să crească rentabilitatea spectacolelor prin multiplicarea reprezentațiilor aceluiași titlu pe scenă și, pe de altă parte, să promoveze musicalurile moderne. Calitatea artistică superioară este urmărită prin persistența titlurilor în repertoriu, permițând mai multe repetiții. Programarea sezonului 2024–2025 include comedii muzicale precum Romeo și Julieta (Roméo et Juliette, de la haine à l’amour), apreciată de critici și al cărei succes a permis extinderea numărului de reprezentații la 20, în perioada martie - iunie 2025, My Fair Lady, Meșterul Manole, Jack, între dragoste și nebunie și Rebecca dar și operete precum Voievodul Țiganilor (Der Zigeunerbaron), Liliacul (Die Fledermaus), Prințesa Circului (Die Zirkusprinzessin), Victoria și-al ei husar (Viktoria und ihr Husar), Țara surâsului (Das Land des Lächelns). La aceste două genuri se adaugă concertele Opereta Lounge: Operetele mele – Recital Emmerich Kálmán, gale (Musical Evolution), colaje (Bonjour, bonne nuit, Paris), un spectacol de Crăciun (Joyful Christmas) și o dramă lirică: Vocea Umană ('' La Voix humaine) de Francis Poulenc pe versurile lui Jean Cocteau. Teatrul de Operetă din București este singurul teatru specializat în operetă din întreaga Europă, celelalte instituții similare fie s-au închis, fie s-au reconvertit. În comparație cu peisajul sinistru al spectacolului liric francez descris de Christiane Stutzmann în 2017, România mai păstrează flacăra unei scene dedicate operetei, dar și musicalului. TNOMID produce în principal adaptări ale unor lucrări străine și propune ocazional creații românești. Conform diferitelor rapoarte de activitate publicate de teatru din 2008, publicul operetei este în mod clar senior (peste șaizeci de ani reprezintă 80%), în timp ce cel al musicalului este mult mai tânăr (20-45 de ani reprezintă 80%). Teatrul înmulțește producțiile de comedii muzicale pentru a atrage publicul tânăr, ceea ce îi va permite să crească veniturile (prețul unui bilet la comedia muzicală fiind mai mare decât cel al unei operete) și să fidelizeze un nou segment de spectatori. Astfel, o nouă operă-rock, inspirat de un succes răsunător al muzicii rock românești din anii 1970, al grupului legendar Phoenix – Cantafabule – a fost anunțat de directorul teatrului pe 9 mai 2025 pentru stagiunea 2025-2026. Producția va fi o creație integral românească, realizată în colaborare cu fostul solist, compozitor și muzician al formației, Josef Kappl. Note Bibliografie CIA (august 1954). Referințe la articole. „CIA Information report / Rumania / Theaters, Opera, and Cinemas” [Raport de informații CIA / România / Teatre, Operă și Cinematografe] (PDF). FOIA (Freedom of Information Act Electronic) Reading Room (în engleză). Langley (USA): CIA: 1–5. Accesat în 6 decembrie 2025. François de Liencourt (1961). „Le théâtre, le pouvoir et le spectateur soviétiques” [Teatrul, puterea și spectatorul sovietic]. Cahiers du monde russe et soviétique (în franceză). Paris: Éditions de l'EHESS (École des hautes études en sciences sociales). 2 (2): 166–211. ISSN 1777-5388. Accesat în 6 decembrie 2025. Gheorghe Firca; Alfred Hoffman (1963). Vodevilul și opereta clasica universala (în franceză). București: Universitatea Muncitoreasca de Cultura Muzicala. Titus Moisescu; Miltiade Păun (1969). Ghid de operetă. București: Editura Muzicală a Uniunii Compozitorilor. Harry Negrin (1984). Opereta, dragostea mea : Ion Dacian : roman biografic. București: Editura Muzicală. . Gheorghe Firca (2006). „La Roumanie. Culture musicale au fil de l'histoire” [România. Cultura muzicală de-a lungul istoriei]. Études Balkaniques (în franceză). Paris: Association Pierre Belon. 1 (13): 214–229. ISBN 9782910860066. Accesat în 5 decembrie 2025. Lavinia Betea (2006). Referințe la articole. „L'homme nouveau” [Omul nou] (PDF). Synergie Roumanie, revue du GERFLINT (în franceză). Paris: GERFLINT. Entre Risque et Liberté - La Roumanie et l’Europe, Coordonné par Dorin Constantin Domuța (1): 123–129. ISSN 2261-3463. Accesat în 6 decembrie 2025. Gabriel Catalan (2009). Referințe la articole. „Teatrul și muzica din România in primii ani de comunism (I)” (PDF). Revista arhivelor. București: Arhivele Naționale ale României. tom 1 (75): 187–203. ISSN 2261-3463. Accesat în 6 decembrie 2025. Gabriel Catalan (2010). Referințe la articole. „Teatrul și muzica din România in primii ani de comunism (II)” (PDF). Revista arhivelor. București: Arhivele Naționale ale României. tom 1 (76): 209–236. ISSN 2261-3463. Accesat în 6 decembrie 2025. Răzvan-Ioan Dincă (2010). „prefața”. Opereta de 60 de ani. De Ion Moldovan; Eugenia Mirescu. București: Teatrul National de Opereta Ion Dacian. Irina Gridan (2011). Referințe la articole. „Du communisme national au national-communisme - Réactions à la soviétisation dans la Roumanie des années 1960” [De la comunismul național la național-comunism – Reacții la sovietizarea din România anilor 1960]. Vingtième Siècle. Revue d'histoire (în franceză). Paris: Presses de Sciences Po (109): 113–127. ISBN 9782724632064. ISSN 0294-1759. Accesat în 6 decembrie 2025. Vladimir Tismăneanu (2010). „prefața”. Literatura și artele în România comunistă 1948-1953. De Cristian Vasile. București: editura humanitas. ISBN 978-973-50-2773-5. Daniela Gheorghe (noiembrie 2013). Referințe la articole. „Din istoria scenelor bucureștene: Sala din Sărindar (I)” (PDF). SCIA.TMC (Studii și cercetări de istoria artei. Teatru, Muzică, Cinematografie). București: G. Oprescu Institute of Art History - Editura Academiei Române (Tomurile 7-8-9, (51-52-53)): 29–40. ISSN 2067-5119. Christiane Dupuy-Stutzmann (ianuarie 2016). Referințe la articole. „L'opérette est-elle amenée à disparaître ?” [Este opereta destinată să dispară?] (PDF). Mémoires de l’Académie de Stanislas (în franceză). Nancy: Académie de Stanislas. XXXI: 443–456. ISBN 9782724632064. Accesat în 6 decembrie 2025. Oana Ilie (2018). Referințe la articole. „The story of a story: the Grigoriu Theatre Company” [Povestea unei povești: Compania de Teatru Grigoriu]. Studia UBB Dramatica (în engleză). Cluj: Université Babeș-Bolyai. Romanian Theatre – New Perspectives Celebrating the Centenary of Modern Romania (1918-2018) (63-1): 121–144. ISSN 2065-9539. Accesat în 6 decembrie 2025. Oana Ilie (2018). Referințe la articole. „Trupa de la „Grigoriu"” (PDF). Muzeul Național. București: Muzeului Național de Istorie a României (XXX): 69–89. ISSN 1015-0323. Accesat în 6 decembrie 2025. Tatiana Oltean (20 aprilie 2019). Referințe la articole. „Lăsați-mă să cânt! [Let me sing!] – a Romanian operetta by Gherase Dendrino: links between the ethical, aesthetic and political content” [Lăsați-mă să cânt! – o operetă română de Gherase Dendrino: legături între conținutul etic, estetic și politic]. Artes. Journal of Musicology (în engleză). Iași: Universitatea Națională de Arte „George Enescu”. 19 (19-20). Accesat în 6 decembrie 2025. Rosina Caterina Filimon (17 iunie 2019). Referințe la articole. „Ciprian Porumbescu și valorificarea folclorului în creația muzical-dramatică” (PDF). Conferința "Patrimoniul muzical din Republica Moldova (folclor și creație componistică)". Chișinău, Moldova: 18–19. Accesat în 6 decembrie 2025. Valentina Sandu-Dediu (3 septembrie 2020). „"The New Romanian Operetta" of the 1950s. An Instrument in the Building of Socialism” [Noua operetă română” din anii 1950. Un instrument în construirea socialismului]. Popular music theatre under socialism Operettas and musicals in the Eastern European States 1945 to 1990 (în engleză). Münster: Waxmann Publishing Co: 205–215. ISSN 1869-8417. Daniela Gheorghe (2020). Referințe la articole. „Din istoria scenelor bucureștene: Sala din Sărindar (II)” (PDF). SCIA.TMC (Studii și cercetări de istoria artei. Teatru, Muzică, Cinematografie). București: G. Oprescu Institute of Art History - Editura Academiei Române (Tomul 14 (58)): 3–26. ISSN 2067-5119. Inga Postolache (9 decembrie 2022). Referințe la articole. „Premisele apariției musicalului românesc: pagini de istorie”. CULTURA ȘI ARTA: cercetare, valorificare, promovare 2022 - Conferința "Cultura și arta: cercetare, valorificare, promovare". Chișinău, Moldova: 89–96. Accesat în 6 decembrie 2025. Inga Postolache (2023). Referințe la articole. „Genres of Non-academic Musical Theater in Romania: Pages of History” [Genuri de teatru muzical non-academic în România: Pagini de istorie] (PDF). Învățământ, Cercetare, Creație (în engleză). Chișinău, Moldova: Facultatea de Arte - Universitatea Ovidiu. 9 (1): 347–356. ISSN 2601-3002. Accesat în 6 decembrie 2025. Filmografie, emisiuni radiofonice și arii de operetă Dance Motion Program (23 aprilie 2022). Adina Sima - "Orhideea". Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". https://www.youtube.com/watch?v=Ro7sBfveahQ. „Invitata speciala: Adina Sima, canta o arie din musicalul Rebeca, "Manifest pentru pace", in programul intensiv de pregatire Dance Motion editia a 6-a. Teatrul National de Opereta si Musical "Ion Dacian" - 3 minute și 51 secunde” . Daniela Ivanov (22 decembrie 2022). Nicolae Leonard și Hariclea Darclée. Radio România Cultural. https://www.radioromaniacultural.ro/podcast/povesti-parfumate/nicolae-leonard-si-hariclea-darcle-id35452.html. „Azi ne întâlnim cu două voci mari. Aflăm povestea vieții ”prințului operetei” – Nicolae Leonard și povestea premierei mondiale, la Roma, a operei Tosca, de Puccini, care a fost salvată de la dezastru de Hariclea Darclée - 29 minute” . Flavius calin (23 ianuarie 2023). Cum a murit marele Constantin Tanase. Stellarium. https://www.youtube.com/watch?v=L6pf4Ba5LE8. „9 minute și 47 secunde” . (în fr) Offenbach, duo pour violoncelles par Anne Gastinel et Xavier Phillips. France Musique / Charlotte Landru-Chandès. 24 aprilie 2024. https://www.radiofrance.fr/francemusique/podcasts/disques-de-legende/offenbach-duo-pour-2-violoncelles-par-anne-gastinel-et-xavier-philips-4477560. „Fragmente din albumul Jacques Offenbach : 6 Duouri, Anne Gastinel și Xavier Philips - LA DOLCE VOLTA - 33 minute” . Beatrice Rancea (13 decembrie 2024). Printesa Circului. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". https://www.youtube.com/watch?v=f7tuxjzarNs. „Spectacol jucat la Teatrul Național de Operetă din București - 59 secunde” . Opereta Lounge - Fragmente din sezonul 2023-2024: Operetă Lounge - Sorin Zlat Jazz Series. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". 31 mai 2024. https://www.youtube.com/watch?v=RAPziHbiRP4. „1 minut și 55 secunde” . Opereta Lounge - Tango Passion. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". 13 iunie 2024. https://www.youtube.com/watch?v=XWue3bUxc1s. „2 minute și 50 secunde” . Opereta Lounge - Interbelic Serenade. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". 6 iulie 2024. https://www.youtube.com/watch?v=mw3fuYtDFUU. „2 minutes și 1 secundă” . Opereta Lounge - Sueño latino. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". 7 iulie 2024. https://www.youtube.com/watch?v=dv7V6uTArJA. „1 minut și 48 secunde” . Tango Passion - Teaser. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". 22 iulie 2024. https://www.youtube.com/watch?v=aoNtdCjzHqs. „37 secunde” . Opereta Lounge - Dragă Ana- One woman musical show. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". 22 mai 2024. https://www.youtube.com/watch?v=0bmQnQoqYoI. „2 minute 33 secunde” . Radu Petrovici (8 februarie 2024). Vocea Umană. Teatrul Național de Operetă și Musical "Ion Dacian". https://www.youtube.com/watch?v=gC1ZgFFRMps. „Spectacol jucat la Teatrul Național de Operetă din București - 1 minut și 23 secunde” . Arii de operetă și reviste muzicale Constantin Tănase (ianuarie 1920). „Antologie de cuplete din perioada interbelică”. 58 minutes (youtube.com) (Înregistrare discografică). București. Accesat în 11 decembrie 2025. . interpretă: Svetlana Varguzova (1999). „The Wind of Liberty: Pepita's Song”. Aria din opereta "Vânt de libertate" de Isaak Dunaevski, înregistrare din 1999, Albumul Operetta, Operetta, Operetta, 1999, Orchestra Teatrului de Operetă din Moscova - 3 minute și 10 secunde (youtube.com) (Înregistrare discografică) (în rusă). Moscou: Melodya. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Ion Dacian (2006). „Când sărmanul tatăl meu”. Aria din opereta "Vânzătorul de păsări" ("Der Vogelhändler") de Carl Zeller. Album "Arii și Duete din operete", Teatru National de Opereta Ion Dacian, Electrecord, EDC 746, c. 1960 - 5 minute și 11 secunde (youtube.com) (Înregistrare discografică). collecton "Memoria Operetei". București: Electrecord. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Ion Dacian (1966). „Ion Dacian si Corul Operetei Bucuresti-Mugurel de cantec romanesc (din opereta "Lasati-ma sa cant")”. "Lăsați-mă Să Cînt" (Selecțiuni), Gherase Dendrino, Electrecord, ECD 1131, România, 1966 - 3 minute și 51 secunde (youtube.com) (Înregistrare discografică). București: Electrecord. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Ion Dacian (1968). „Lucia Roic și Mircea Nemens - Vânt de libertate, Duetul Stela-Mario, Stela, numai tu luminezi drumul”. Aria din opereta "Vânt de libertate", Corul și orchestra Teatrului Național de Operetă, Electrecord – ECE 0528 - 3 minute și 51 secunde (youtube.com) (Înregistrare discografică). București: Electrecord. Accesat în 6 decembrie 2025. interpreți: Ion Dacian, Cleopatra Melidoneanu (1970). „Loewe MY FAIR LADY highlights - in Romanian - Bucharest, 1970”. Pasaje alese din musicalul "My Fair Lady" de fr:Frederick Loewe. Dirijor Liviu Cavassi, Corul și orchestra Teatrului Național de Operetă, 27 de minute (youtube.com) (Difuzare TV). București: TVR. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Ion Dacian (1971). „Sărmane lăutar pribeag”. Extras din Medalion "Gherase Dendrino" - 1 minut și 46 secunde (youtube.com) (Difuzare TV). București: TVR. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Nicolae Țăranu (1972). „NICOLAE ȚĂRANU - Filaret Barbu ANA LUGOJANA - Viața vreau s-o văd - Romanian Operetta”. "Ana Lugojana" de Filaret Barbu, Lucia Roic și Nicolae Țăranu, „Viața vreau s-o văd cândva mai frumoasă” - 2 minute și 31 secunde (youtube.com) (Difuzare TV). București: TVR. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Nicolae Țăranu (1972). „LUCIA ROIC, NICOLAE ȚĂRANU - Filaret Barbu ANA LUGOJANA - Drag mi-e satul - Romanian Operetta”. "Ana Lugojana" de Filaret Barbu, Lucia Roic și Nicolae Țăranu, „Drag mi-e satul de pe coastă”, Corul și orchestra Teatrului Național de Operetă, București, 1972, București - 5 minute și 11 secunde (youtube.com) (Difuzare TV). București: TVR. Accesat în 6 decembrie 2025. interpretă: Cleopatra Melidoneanu soprano (1973). „CLEOPATRA MELIDONEANU - Cavassi-Butoiescu MĂTUȘA MEA, FAUSTINA”. Înregistrare din opereta "Mătușa mea", Faustina, Cleopatra Melidoneanu soprană - Liviu Cavassi (dirijor), Corul și orchestra Teatrului Național de Operetă - 4 minute și 17 secunde (youtube.com) (Difuzare radiofonică). București: romaniaevocis. Accesat în 6 decembrie 2025. interpret: Corul Conservatorului Ciprian Porumbescu (Choeur du conservatoire Ciprian Porumbescu) (1995). „Ciprian Porumbescu - Crai nou, Cor - Aria Dochitei - Hora”. Aria extrasă din opereta "Crai nou", Orchestra Studioului Radio România și Corul Conservatorului Ciprian Porumbescu, dirijor: Carol Litvin, EDC 162, România, 2007, 1995 (prima ediție) - 4 minute 56 secunde (youtube.com) (Înregistrare discografică - Ref Electrecord – EDC 162). București: Electrecord. Accesat în 6 decembrie 2025. Rapoarte de activități, Caietele cu obiectivele concursurilor de conducere și proiecte de management prezentate la concursuri Pagina rapoartelor de activitate ale tuturor instituțiilor aflate în subordinea Ministerului Culturii din România - Ministerul Culturii (2006). „"Transparență - Managementul instituțiilor subordonate - Rapoarte de activitate"”. cultura.ro. Accesat în 6 decembrie 2025. Răzvan-Ioan Dincă (2011). Raportul final al managementului (2006-2011) Teatrului National "Ion Dacian". Referințe la articole. București: Ministerul Culturii. Accesat în 6 decembrie 2025. Bianca Ionescu-Ballo (2023). Teatrul Național de Operetă și Musical „Ion Dacian” – raport de activitate pentru perioada 07.11.2018 – 07.11.2023 (PDF). Referințe la articole. București: Ministerul Culturii (Ministère de la Culture). Accesat în 6 decembrie 2025. Pagina concursurilor pentru funcția de conducere organizate pentru Teatrul Național de Operetă și Muzical Ion Dacian - Ministerul Culturii (Ministère de la Culture) (2016). „"Transparență - Managementul instituțiilor subordonate - Anunțuri management"”. cultura.ro. Accesat în 6 decembrie 2025. Concursul din 2018 pentru mandatul 2019-2023 Ministerul culturii și identității naționale (2018). O.M.C.I.N. nr. 2605-03.08.2018 – caiet de obiective TNOMID (PDF). Referințe la articole. București: Ministerul culturii și identității naționale. Accesat în 6 decembrie 2025. Concursul din 2024 pentru mandatul 2025-2029 : Ministerul culturii (2024). OMC nr. 3109_02.08.2024 caiet de obiective TNOMID (PDF). Referințe la articole. București: Ministerul culturii. Accesat în 6 decembrie 2025. Proiectul de management al Teatrului Național de Operetă și Muzical « Ion Dacian » - perioada 2024-2029: Radu Petrovici (2024). Project de management pentru Teatrul Național de Operetă și Musical „Ion Dacian” - perioada 2024 - 2029 (PDF). Referințe la articole. București: Ministerul culturii. Legături externe Materiale media legate de Teatrul Național de Operetă și Musical „Ion Dacian” la Wikimedia Commons Théâtre musical Opérette - Site-ul teatrului muzical de ieri și de azi: recenzii, critici, interviuri, articole tematice și un important fond documentar. Site-ul Theatremusicaloperette.fr este editat de asociația ANAO, 39 Rue de Dunkerque, 75010 Paris. Canalul YouTube al Teatrului Național de Operetă și Muzical Ion Dacian - Numeroase extrase din spectacolele susținute de teatru, precum și interviuri cu artiști, din 2017 până în prezent. Airs de France 1956-1963 - INA (Institutul Național al Audiovizualului Francez), arhivele operetelor regizate de fr:Henri Spade, filmate în 1956 și 1963 pentru ORTF (accesibile pe bază de abonament). Site OperaNationala.ro - Prezentarea tuturor operelor și spectacolelor muzicale care se joacă pe scenele din România (și din străinătate). Pagina TNOMID pe site-ul operabase.com Site de referință multilingv dedicat artelor spectacolului - Spectacole trecute și prezente la TNOMID, inclusiv prezentare generală, spectacole, videoclipuri, fotografii, articole de presă și recenzii.