NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dimitrie Leonida Technical Museum

The Dimitrie Leonida Technical Museum was founded in 1909 by Dimitrie Leonida, inspired by the München Technical Museum, he had visited during his studies in Charlottenburg Polytechnic Institute. In 1908, with the help of the first promotions of mechanics and electricians from his school, the first in Romania, Leonida collected the first objects for the museum. What is different in the Leonida museum was the educational orientation of the museum and also the interactivity. External links http://www.mnt-leonida.ro http://www.cimec.ro/muzee/mteh/mteh.htm
Museo Técnico Dimitrie Leonida

El Museo Técnico Dimitrie Leonida es un Museo ubicado en Bucarest (Rumanía), dentro del Parque Carol. Fue fundado en 1909 por Dimitrie Leonida, inspirado en el museo técnico de Múnich, el cual visitó durante sus estudios en el Instituto Politécnico Charlottenburg. Un año antes, en 1908, con la ayuda de mecánicos y electricistas con los que coincidió en su etapa de estudios, empezó a obtener piezas pensando en crear la colección del museo. El Dimitrie Leonida está concebido como un museo diferente, que no tiene una vocación científica o divulgativa sino educadora, siempre haciéndolo desde la interactividad. Enlaces externos Web oficial
Musée technique Dimitrie-Leonida

Le Musée technique Dimitrie Leonida est un musée de Bucarest, en Roumanie. Il a été fondé en 1909 par l'ingénieur roumain Dimitrie Leonida, et est l'un des premiers musées à faire une place à l'interactivité. Il abrite en particulier une collection de photos, maquettes et brevets relatifs à Henri Coanda, ingénieur et pionnier de l'aviation, ainsi que des modèles et prototypes de Traian Vuia, Aurel Vlaicu et la voiture aérodynamique d'Aurel Persu. Lien externe (ro) Site officiel Portail des musées Portail de Bucarest Portail de la Roumanie
Ceahlău Nationalpark

Ceahlău Nationalpark (rumænsk: Parcul Național Ceahlău) er en nationalpark (IUCN kategori II) i Ceahlău-bjergene i distriktet Neamț i det nordøstlige Rumænien. Ceahlău Nationalpark dækker et område på 8.396 hektar. Landskabet består af bjerge og skove i Ceahlău-massivet, med Toaca (1.904 moh.) og Ocolaşul Mare (1.907 moh.) som de højeste toppe. Parken er hjemsted for en rig variation af flora og fauna, herunder Engblomme, edelweiss og orkideer som fruesko. Der er også adskillige dyrearter i parken, blandt andre brun bjørn, ulv, hugorm, los og musvåge. Beskrivelse Ceahlău Nationalpark blev udpeget ved lov nr. 5 af 5. marts 2000. Ceahlău Nationalpark er et beskyttet bjergområde med klippeformationer, skove, enge og græsgange i Østkarpaterne. De mest berømte klippeformationer er: Panaghia, Detunatele, Clăile lui Miron, Piatra Lăcrimată, Dochia, Piatra cu Apa, Turnul lui Ghedeon.. Galleri Se også Beskyttede naturområder i Rumænien Kilder og henvisninger Parkens websted old.rri.ro, Nationalpark Ceahlău
Parque nacional Ceahlău

El parque nacional Ceahlău (en rumano: Parcul Naţional Ceahlău)​ es un área protegida (parque nacional de categoría II IUCN), situado en el país europeo de Rumanía, en el territorio administrativo del condado de Neamţ, en la región histórica rumana de Moldavia.​ Posee una superficie de 8.396 hectáreas y fue creado en el año 2000, siendo la localidad más cercana la ciudad de Vatra Dornei. Véase también Geografía de Rumanía Anexo:Patrimonio de la Humanidad en Rumanía Referencias
Parc national Ceahlău

Le parc national Ceahlău (en roumain: Parcul Național Ceahlău) est une aire protégée (parc national de la catégorie II IUCN), située en Roumanie, dans le territoire administratif du județ de Neamț, dans la région historique de Moldavie. Description Le massif de Ceahlău est l’une des sites alpins les plus célèbres de Roumanie, faisant partie de la chaîne de montagnes de Bistrița dans les Carpates orientales. Les deux sommets les plus importants sont le Toaca (1904 m d’altitude) et l'Ocolașul Mare (1907 m d’altitude). Le parc est délimité à l’est par la rivière Bistrița et le lac Bicaz, au sud par la rivière Bicaz. Faune et flore Le parc abrite une grande variété de flore et de faune ; certaines espèces sont endémiques ou rarement vues ailleurs en Roumanie. On y trouve notamment des ours et des chamois. Tourisme Le massif du Ceahlău est une destination de randonnée populaire en Roumanie. Il y a sept principaux sentiers balisés construits pour les randonneurs et les touristes. Il y a des frais d’entrée pour visiter le parc national de Ceahlău et des amendes pour non-respect de la réglementation du parc. Le parc est surveillé par des gardes forestiers locaux et il y a aussi un service de secours en montagne (Salvamont). Sites Cascade de Duruitoarea Rocher de Panaghia Formation rocheuse de Piatra Lată din Ghedeon Pic Ocolașul Mic Rocher de Dochia Poiana Maicilor (litt.: Clairière des nonnes) Poiana Stănile Zone protégée de Polița cu crini Gardul Stănilelor Galerie Voir aussi Parc national des gorges de Bicaz-Hășmaș Notes et références Lien externe Parc national Ceahlău (romaniaturistica.ro) Portail de la conservation de la nature Portail de la Roumanie Portail des Carpates
Parco nazionale Ceahlău

Il parco nazionale Ceahlău (in romeno Parcul naţional Ceahlău) è un'area naturale protetta che si trova nella Romania centrale. Istituito nel 1971. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su parco nazionale di Ceahlău Collegamenti esterni (RO) Sito ufficiale, su ceahlaupark.ro. (EN) Parco nazionale Ceahlău, su Sistema informativo europeo della natura - Common Database on Designated Areas, EEA.
Nationaal park Ceahlău

Nationaal park Ceahlău (Roemeens: Parcul Național Ceahlău) een nationaal park in Roemenië (district Neamţ). Het park werd opgericht in 1995 en is 77,39 vierkante kilometer groot. Het landschap bestaat uit bergen en bossen van het Ceahlău-massief, met als hoogste toppen Toaca (1904 m) en Ocolaşul Mare (1907 m). Er bloeien vele planten, waaronder Europese trollius,edelweiss en orchideeën zoals Cypripedioideae. In het park komen verschillende diersoorten voor, waaronder bruine beer, wolf, adder, lynx, buizerd. Externe links officiële website nationaal park beschrijving nationaal park film nationaal park steekkaart protected planet[dode link]
Arutela

La castra romana Arutela és un monument històric, situat entre Paușa i Căciulata, prop de la ciutat de Călimănești. Es calcula que va ser construït entre el 137 i el 138 dC. L'edifici es troba a la riba esquerra del riu Olt, prop del monestir de Cozia i del complex hidroelèctric de Turnu. La datació de la construcció es va fer a partir d'inscripcions descobertes en dues mostres del frontal de dues de les portes de la castra. Aquestes mostres suggereixen que la castra va ser construïda a l'època d'Adrià per un destacament d'arquers sirians l'any 138, sota les ordres de Titus Flavius Constans, governador militar de la Dàcia Inferior. Les últimes monedes descobertes i datades a Arutela es van emetre entre els anys 220 – 223 dC. Arutela també va acollir un assentament daci, que va gaudir d'una llarga existència sota el domini romà. Arqueologia Les primeres excavacions a "Poiana Bivolari" es van fer l'any 1888–1889 per tal de captar aigua termal sulfurosa. L'excavació va descobrir objectes metàl·lics i monedes romanes d'Adrià, Septimi Sever, Iulia Doamna i Caracalla. Entre 1890 i 1892, Grigore Tocilescu i Pamfil Polonic van continuar amb excavacions parcials, descobrint completament les termes romanes i ruïnes parcials de la castra. Aquests descobriments segueixen sent els únics materials epigràfics trobats al jaciment. Entre 1897 i 1902, les ruïnes d'Arutela van ser parcialment cobertes per la construcció d'un ferrocarril entre Râmnicu Vâlcea i Râul Vadului, mentre que els banys van desaparèixer completament. El 1967, el Museu Militar Nacional va reobrir el lloc d'investigació fins al 1970, però el va tornar a obrir el 1978. L'obertura va comportar l'exposició completa de les ruïnes que no van ser destruïdes per la construcció del ferrocarril. Les excavacions arqueològiques van descobrir armes, monedes, olles i inscripcions, exposades avui al Museu Militar Nacional de Bucarest. Un cop acabades les excavacions, el castrum d'Arutela es va convertir en un monument històric del Comitè de Cultura del Comtat de Vâlcea i del Museu d'Història de Râmnicu Vâlcea. El 1982–1983, el castrum va ser renovat en un projecte de l'arquitecte Aurel Teodorescu, seguint les referències elaborades per Cristian Vlădescu, el coordinador de la investigació realitzada anteriorment pel Museu Militar. L'obra va ser executada per C. Panco. La primera "porta pretoriana" (porta praetoria ) a Romania es va reconstruir al mateix lloc. Referències Vegeu també Dàcia
Arutela (castra)

Arutela var et fort i den romerske provins Dakien beliggende på Limes Alutanus, ved floden Olt, nær byen Călimăneşti i distriktet Vâlcea. Det blev rejst i 138 af "Surri sagittari" efter ordre fra Titus Flavius Constans, der var kejserlig prokurator i provinsen Dacia. Det blev grundlagt i 138 under kejser Hadrian, og forladt i 3. århundrede. Det blev fundet i 1888, og udgravet i 1894. Kilder og henvisninger Vlădescu, Cristian M. (1986). Fortificațiile romane din Dacia Inferior. Craiova: Ed. Scrisul Românesc. s. 160. Roman castra from Romania - Google Maps / Earth Arkiveret 5. december 2012 hos hos Archive.is
Arutela

Arutela was an ancient Roman fort in the Roman province of Dacia today near the town Călimănești. It lies on the left bank of the Olt River. It was part of the Roman frontier system of the Limes Alutanus. History It was constructed between 137 – 138 AD by Surri sagittari (Syrian archers) by the order of Titus Flavius Constans, imperial procurator of Dacia Inferior, according to inscriptions on the front of two of the castra's gates. The last coins discovered and dated at Arutela were issued by Elagabalus between the years 220 – 223 AD. Arutela also hosted a Dacian settlement, which enjoyed a prolonged existence under Roman rule. Archaeology The first excavations at "Poiana Bivolari" were made in 1888–1889 in order to capture sulfurous thermal water. The excavation uncovered metal objects and Roman coins of Hadrian, Septimius Severus, Iulia Doamna and Caracalla. Between 1890 and 1892, Grigore Tocilescu and Pamfil Polonic continued with partial excavations, completely uncovering Roman baths and partial ruins of the castra. These discoveries remain the only epigraphic materials found on the site. Between 1897 and 1902, the Arutela ruins were partially covered by the construction of a railroad between Râmnicu Vâlcea and Râul Vadului, while the baths disappeared completely. In 1967, the National Military Museum reopened the research site until 1970, and opened it once more in 1978. The opening led to the complete exposure of the ruins which were not destroyed by the railroad construction. The archaeological excavations uncovered weapons, coins, pots and inscriptions, on display today at the Bucharest National Military Museum. After the excavations finished, the Arutela castrum became a historical monument of the Vâlcea County Committee of Culture and the Museum of History in Râmnicu Vâlcea. In 1982–1983, the castrum was renewed in a project by the architect Aurel Teodorescu, following references prepared by Cristian Vlădescu, the coordinator of research previously performed by the Military Museum. The construction work was executed by C. Panco. The first "Praetorian gate" (porta praetoria) in Romania was reconstructed on the site. Images See also Dacian davae List of ancient cities in Thrace and Dacia Dacia Roman Dacia Notes References Ancient Modern
ГЕС Сурдук-Нехояшу

ГЕС Сурдук-Нехояшу — гідроелектростанція на південному сході Румунії, у повіті Бузеу (історичний регіон Мунтенія). У 1980-х роках в Румунії запланували освоєння гідроенергетичних ресурсів у басейні річки Бузеу (права притока Серету). Всього розглядалась можливість створення ГЕС із потужністю до 400 МВт, а першим реалізованим проектом стала ГЕС Сіріу-Нехояшу (Нехояшу І) потужністю 42 МВт. Її машинний зал спорудили на північ від містечка Нехою, неподалік впадіння в Бузеу лівої притоки Bâsca (в нижній течії також називається Bâsca Roziliei). Ресурс до нього подавався із створеного вище по течії Бузеу водосховища Сіріу. Як наступний етап планувалось спорудження гребель та дериваційних тунелів в басейні згаданого вище притоку Bâsca, які б забезпечували роботу станцій з потужністю до 186 МВт. При цьому основний внесок мала б робити станція Нехояшу ІІ, із машинним залом на тому ж місці, що у Нехояшу І, та підвідним тунелем з басейну Bâsca. Втім, повалення комуністичної диктатури перервало реалізацію масштабних гідроенергетичних проектів. Відновлення будівництва гідровузла припало на початок 2010-х, коли відновились роботи по першому етапу гідровузла — спорудженню станції Сурдук-Нехояшу (Нехояшу ІІ) із потужністю у 55 МВт. При цьому на річці Bâsca у її верхній течії (відома також як Bâsca Mare) за допомогою водоскидної греблі Сурдук створюється невелике водосховище із об'ємом 0,6 млн м3 (корисний об'єм 0,36 млн м3). Його завдання забезпечувати відведення води у дериваційний тунель довжиною 17 км, що прямує на південь крізь гірський масив до машинного залу. Тунель із діаметром 4 метри, розрахований на пропуск 40 м3/с, завершуватиметься напірною шахтою довжиною 2,6 км із змінним діаметром від 4 до 3,1 метра. В цілому така схема забезпечуватиме напір у 490 метрів та виробітку електроенергії на двох турбінах типу Френсіс загальною потужністю 55 МВт у розмірі 172 млн кВт-год на рік. На початку 2016-го завершилось спорудження тунелю Сурдук-Нехояшу, який став найдовшою спорудою такого типу в країні за останні три десятиліття. Введення ж ГЕС в експлуатацію заплановане на 2018 рік. Загальна вартість цих робіт оцінюється у 350 млн євро. У випадку повернення до планів більш масштабного гідровузла також можливе: - прокладання дериваційного тунелю між верхів'ями річки Забала (із басейну іншої правої притоки Серету Путни) та долиною Bâsca Mică (ліва притока річки Bâsca), довжиною 6,5 км та пропускною здатністю 6,3 м3/с; - прокладання дериваційного тунелю між Bâsca Mică та Basca для подачі ресурсу в останню вище від греблі Сурдук (загальна довжина 14,5 км, пропускна здатність від 15,8 до 20,2 м3/с); - збільшення потужності ГЕС Нехояшу ІІ на 83 МВт; - створення на річці Bâsca вище від греблі Сурдук водосховища Ciresu із об'ємом 191 млн м3 (корисний об'єм 160 млн м3) для накопичення ресурсу та забезпечення рівномірності діяльності гідровузла (на дериваційному тунелі між греблями Ciresu та Сурдук також можливе спорудження ГЕС потужністю 20 МВт). Примітки
ГЕС Стежару

ГЕС Стежару (ГЕС «Dimitrie Leonida») — гідроелектростанція у північно-східній частині Румунії в повіті Нямц (історичний регіон Молдова), побудована на річці Бистриця (права притока Серету, який в свою чергу є лівою притокою Дунаю). Це була перша потужна ГЕС, споруджена в часи комуністичного правління. Її будівництво розпочалося 1950 року та здійснювалося з використанням примусової праці політичних в'язнів. Під час проведення робіт через нестачу досвіду та погані умови праці ставались численні аварії. Первісно станцію назвали на честь В. І. Леніна, проте наразі вона носить ім'я румунського інженера, який запропонував реалізовану в ній гідротехнічну схему ще в 1900-х роках. Накопичення ресурсу для роботи ГЕС здійснює гребля Биказ (також відома як Izvorul Muntelui), розташована безпосередньо вище впадіння правого притоку Бистриці Izvorul Muntelui та за кілька кілометрів вище від впадіння другого правого притоку Биказ. Гравітаційна бетонна гребля висотою 127 метрів та довжиною по гребеню 435 метрів є найбільшою спорудою такого типу в країні. В процесі її будівництва вийняли 1,3 млн м3 ґрунту та використали 1,6 млн м3 бетону (всього ж спорудження гідрокомплексу потребувало земляних робіт в об'ємі 3 млн м3 та 2,3 млн м3 бетону). В результаті утворилось водосховище із площею поверхні 310 км2 і об'ємом 1230 млн м3. Від греблі до машинного залу, розташованого на лівому березі Бистриці біля населеного пункту Стежару, веде дериваційний тунель довжиною приблизно 4,5 км. Сам зал обладнаний шістьма гідроагрегатами з турбінами типу Френсіс, чотири з яких потужністю по 27,5 МВт ввели в експлуатацію у 1960—1961 роках, а ще дві потужністю по 50 МВт запустили у 1962-му. Відпрацьована вода через відкритий канал потрапляє назад до Бистриці перед початком водосховища Pangarati. Всього нижче за течією річки створено ще 12 ГЕС (в т. ч. 9 на каналі П'ятра-Нямц — Бакеу), проте потужність жодної з них не перевищує 50 МВт (найбільша — ГЕС Vaduri — має 44 МВт). В 2015 році укладено контракт на модернізацію станції вартістю 76 млн євро, розрахований на виконання до 2021 року. В ході робіт планується провести повну заміну турбін (за їх виробництво відповідатиме чеська CKD) та гідрогенераторів (замовлення для словенської Litostroj). Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 110 та 220 кВ. Примітки
Grand Hôtel du Boulevard

Le Grand Hôtel du Boulevard est un édifice hôtelier situé à Bucarest, en Roumanie, à l'intersection de l'avenue de la Victoire et du boulevard Elisabeta. Il est classé au titre des monuments historiques de Roumanie. Histoire En 1865, l'homme d'affaires Jacques Herdan achète le terrain et commence la construction d'un hôtel selon les plans de l'architecte Alexandru Orăscu. L'hôtel, initialement nommé Hôtel Herdan, est inauguré en 1871 mais selon d'autres sources, l'hôtel n'a réellement été ouvert qu'en 1873. Depuis 1877, l'hôtel s'appelle Grand Hôtel du Boulevard. Il est le premier hôtel de Bucarest à disposer de l'eau courante dans toutes les chambres. Au rez-de-chaussée, il abritait la filiale roumaine des Galeries Lafayette, le restaurant français Grand et la librairie Alcalay. En 1934, quatre officiers d'extrême-droite de l'armée roumaine louent la chambre n° 44 de l'hôtel. Opposés au carlisme, ils projettent de commettre un attentat contre le roi Carol II en lançant une grenade sur le cortège royal qui doit passer aux pieds de l'hôtel lors de la procession de Pâques. La tentative échoue et les quatre conjurés sont arrêtés, jugés, condamnés pour haute trahison et exécutés. Pendant la Seconde Guerre mondiale, entre 1941 et 1944, l'hôtel est réquisitionné, comme le cercle militaire situé vis-à-vis, par le commandement de la Wehrmacht en Roumanie ; le général Johannes Frießner occupe la suite princière. En septembre 1944, c'est l'Armée rouge soviétique qui investit les deux bâtiments et c'est le maréchal Rodion Malinovski qui prend la suite de Frießner. En 1948, l'hôtel est nationalisé (sans indemnisation pour les propriétaires français) par le régime communiste de Roumanie. Il abritera des bureaux ministériels jusqu'en 1974. Le bâtiment redevient un hôtel de 1977 jusqu'au milieu des années 2000. Sa réouverture est annoncée pour 2025 après rénovation. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’hôtellerie Portail de Bucarest
Grand Hôtel du Boulevard

Corinthia Grand Hôtel du Boulevard este situat în centrul Bucureștiului, la intersecția străzilor Calea Victoriei și Bulevardul Regina Elisabeta. Istoric În 1865 omul de afaceri Jacques Herdan cumpără terenul și începe construcția unui hotel după planurile arhitectului Alexandru Orăscu. Clădirea numită Hotel Herdan este inaugurată în 1871 (după alte surse hotelul a început să funcționeze din 1873); are la parter un restaurant franțuzesc și librăria Alcalay. Începând cu 1877 hotelul se numește Grand Hôtel du Boulevard și este primul hotel bucureștean care a tras apă curentă. Hotelul este apreciat dar prețurile sunt mari, de exemplu, o cameră modestă costă 12 franci pe zi în 1877. De-a lungul timpului, Grand Hôtel du Boulevard a găzduit săli de pictură, întruniri parlamentare, iar în saloane, după 1918 se organizează Pour toi et pour moi, un club de dans cunoscut în perioada respectivă. In 1934, patru ofițeri ai armatei române pun la cale un atentat împotriva regelui Carol al II-lea. Aceștia se cazaseră la etajul doi, în camera 44, și au plănuit uciderea regelui în Noaptea de Înviere, în momentul în care alaiul regal trecea pe sub balcoanele hotelului spre Dealul Mitropoliei, atentatul a eșuat, ofițerii fiind arestați. Mai târziu, regimul de după război a naționalizat hotelul, la parterul acestuia deschizându-se Librăria Academiei, acolo unde fusese celebra Librărie Alcalay. între 1950 și 1974 clădirea a fost un sediu ministerial. Hotelul a fost în renovare de mai bine de 10 ani. Niro Investment Group a achiziționat hotelul și a încheiat un parteneriat cu Corinthia Hotels. Hotelul a fost redeschis în martie 2025 sub numele Corinthia Grand Hôtel du Boulevard. Note Bibliografie Silvia Colfescu, București, ghid turistic, istoric, artistic, ed. Vremea, 2006 Radu Olteanu, Bucureștii în date și întâmplări, ed. Paideia, 2002 Legături externe Materiale media legate de Grand Hôtel du Boulevard la Wikimedia Commons Site web oficial Pagina oficială Arhivat în 2 februarie 2007, la Wayback Machine. Harta Monumentelor Istorice din București
Fabric Water Tower

The Fabric Water Tower (Romanian: Turnul de apă din Fabric) is an industrial monument in Timișoara, Romania. It was one of the sources of water supply in Timișoara at the beginning of the 20th century. It is classified as a national heritage site (Romanian: monument istoric) with LMI code TM-II-m-A-06122. History The first reference to a well dug inside the Huniade Castle dates back to 1551. Nevertheless, as Ottoman traveler Evliya Çelebi described, for a long time Timișoara has been supplied with water from the Bega River. The matter was also confirmed by Austrian traveler Henrik Ottendorf, who visited Timișoara in 1660 and later in 1663. After the conquest of Timișoara by the Habsburgs in 1716, in 1729 the construction of an aqueduct began. It was supposed to bring water from Giarmata, but the plan was ultimately abandoned. In 1732, a pumping station designed to pump water from Bega and filter it through several layers of sawdust was built on the site of the current Alexandru Sterca-Suluțiu Square in Fabric. In 1774, engineer Alexander Steinlein designed and built there a water tower to supply the city with water. It was destroyed during the 1849 siege; therefore the city was then supplied with water only from wells. In 1891, after the demolition of Timișoara Fortress, the idea of a water supply and sewerage system resembling those in other European cities was set in motion and many projects were initiated, some of them, between 1904 and 1907, by Stan Vidrighin, mayor of Timișoara between 1919 and 1921 and from February to August 1922. After researching the systems in Dresden, Berlin, Hamburg, Cologne, Strasbourg, Karlsruhe and London, engineers János Lenarduzzi (1865–1916) and Richárd Sabathiel (1875–1942) executed a project countersigned by Stan Vidrighin, who had calculated the necessities and possibilities and had drawn up the task planner. After the sewerage system had been finished and the waterworks had come into use, two towers were built at the two ends of the distribution network between 1912 and 1914, which served to compensate for possible water outages in case of repairs or malfunctions. The 52-meter high towers support a backup tank each, tanks that ensured the city's water supply for four hours, in case the central supply system would not have worked. After World War II, more water plants came into use and the towers were no longer necessary for their initial purpose. Drinking water was provided by about 100 drilled wells, which extracted water from 100 to 250 meters underground. In the early 2000s, the Fabric Water Tower was given over by the Timișoara City Hall to 1 Iunie factory, a former local manufacturer of children's products. References See also Iosefin Water Tower