Костичани

Костича́ни (рум. Costiceni) — село в Україні, у Ванчиковецькій сільській громаді, Чернівецького району, Чернівецької області. Сьогодні село Костичани складається з 3 окремих сіл, які до 1950-х рр. мали власні органи виконавчої влади — сільські ради та окремі соціалістичні колективні господарства — колгосп (колхоз). 11 вересня 1954 р. всі 3 колгоспи об'єднались в один — Колгосп ім. Ватутіна, також всі 3 сільські ради об'єднались в одну — Костичанівська сільська рада. В 2019 р. у наслідок децентралізації в Україні та адміністративно-територіальної реформи в Україні 2015—2020 рр. Костичанівська сільська рада увійшла до складу нової утвореної територіальної громади — Ванчиковецька сільська громада, як — Костичанівський старостинський округ № 2. Населені пункти Культурно та історико-географічно всі 3 села дуже пов'язані, і розглядати їх окремо некоректно. З середини XX ст. з об'єднанням колгоспів, сільських рад та школи, а також одна церква, одна лікарня та одна музикальна школа стерлось всі кордони між сіл як фізико-географічно на терені так і культурно-соціально. Змішані браки та зміна місця проживання призвело до того що більшість населення не зможе конкретно вказати кордони між сіл. У складі старостату (колишньої сільської ради) входять 3 сіла: Площа Площа території старостинського округу № 2 — с. Костичани (в межах населеного пункту, до залізної дороги) Населення Населення На 2001 рік в Костичани мешкало 3523 людей. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Абсолютна більшість мешканців володіють румунською мовою на рівні рідної мови, решта також володіють мовою більшості. Румунська мова в селі представлена дакорумунським діалектом (тобто сучасна румунська мова) у вигляді північного типу в різновиді молдовського говору (субдіалекту), (яким розмовляють в історичному регіоні Молдові, сьогодні поділеному між Румунією, Республікою Молдовою та Україною (тобто на Буковині та в Бессарабії), а також на півночі Добруджі, їхня особливість у тому, що використовують частково синт. Все населення вільно володіє російською (старше населення як наслідок радянської системи освіти, молоде покоління завдяки російськомовному контенту в інтернеті та соціальних мереж). Все населення вільно володіє українською мовою (старше покоління добре розуміє, молодші 50-ті років володіють вільно, молоде покоління завдяки системи освіти, старше населення завдяки телебачення, радіомовлення, українськомовному контенту в інтернеті та соціальних мереж). Великий відсоток (приблизно 40-50 %) мешканців вільно володіють італійською мовою як наслідок трудової міграції. Релігія З історії церкви села Костичани За допомогою православного населення с. Костичани в 1770 р., під час панування Туреччини була збудована дерев'яна церква. Престол був у ній один, в ім'я святого ієрарха Миколая. Церква святого Миколая знаходилась на відстані 228 верст від Кишинівської духовної консисторії. В 29 верстах від правлячого протоієрея, в 17 верстах від тутешнього благочинного. Ближче до цієї церкви — Різдвянобогородична церква (с. Шендернь) — 2 версти; Дмитріївська церква (с. Ванчікоуці) — 2 версти. Вона була достатньо забезпечена церковною утвар'ю, книгами. Тут регулярно вели церковну документацію. Згідно відомостей, при Миколаївській церкві у тутешньому архіві знаходилось багато документів. Наприклад, опис церковного майна вівся з 1809 року, книги доходів та видатків справно вели з 1809 року, копії свідоцтва про народження — з 1808 р., сповідні відомості регулярно вели з 1813 року, шлюбні записи вели з 1835 року. Церковний архів в цілості зберігся до наших днів. Шли роки, стара дерев'яна церква прийшла в негідність. Час вимагає будівництва нової церкви. У 1874 році з причин старіння церковної будівлі, протікання даху та інших недоліків, по настоянію єпархіального керівника церква була зачинена. Будівництво нової церкви було завершено у 1879 р. Ось що написано в відомостях про церкву в 1890 році: "Церква збудована в 1879 році. Споруда кам'яна, покрита листовим залізом, з дзвоном над притвором. Престол в церкві один, в ім'я святителя Миколая. Розподіл населення за релігійними переконаннями за даними перепису 2001 року. : Абсолютна більшість населення села у релігійному плані сповідують християнство різних гілок. Більшість християн — православні, які відвідують Православну церкву Св. Миколая (1879 року) з храмовим святом 22 травня/ 9 травня. Настоятель храму протоєрей Христотел (в миру Піцу Аурел) служив з березня 1993 р. по серпень 2024 р. З вересня 2024 р. служить Мойсей Михайло (Міхай). Релігійна громада підпорядкована Української православної церкви (Московський патріархат). Служіння проводиться румунською мовою. Обрядовий календар церкви — Юліанський календар (або старий стиль). Серед православних християн є послідовники Армії Господньої - осташі (Oastea Domnului "Оастя Домнулуй"). Послідовники руху юрідично ні як не оформлені офіційно, а відрізняються від решти православних мирян більш суворим дотриманням християнських норм укладу життя. Де-факто формують основний кістяк віруючих православних християн, а під час радянської окупації та антирелігійних репресій осташі були чи не остані відкриті віруючи християни. В селі існує адепти протестантських течій християнства. Баптисти яки мають свою культову будівлю — Баптистська церква. Свідки Єгови теж мають свою культову будівлю — Молитвений будинок «Свідки Єгови» — Sala Regatului a Martorilor lui Iehova. Молитвений будинок так само мають послідовники християнської течії п'ятидесятників — Молитвений будинок «Hristos pentru Fiecare». Костичанівські прізвища Найбільш поширені прізвища в Костичани на початок XXI ст. Александроає, Анастас, Андриєш, Аркан, Афанас, Бабан, Банар/ Банарь, Барбуца, Бідашку, Білік/ Білик, Будяну, Безушко, Бологан, Ботгрос, Ботезат/ Ботезату, Вакараш, Валканеску, Ватаман/ Ватаману, Гайсан, Гарабажіу, Говорнян, Гортопан, Горя, Григораш, Гроза, Гургіш, Дзядік, Доголич, Друк, Єремія, Єфтемій, Жосан, Іванес, Іванов, Каланча, Калараш, Каптарь/ Каптар, Карабчивський, Карп, Катан, Кіріяк, Кирстя, Кліпа, Кодіца, Колак, Корецький, Костин, Кучук, Кушнир, Лунгу, Лупой, Мироненко, Морар/ Морарь/ Морару, Мунтян/ Мунтяну, Нікорич/ Никорич/ Нікоріч, Паневский, Парпауц, Паскар/ Паскарь/ Паскару, Пашалик, Писларь/ Пислару, Поп, Попичук, Постолаке/ Постолатій, Присакар, Раца, Рєус, Роман, Ротар/ Ротарь/ Ротару, Рошка, Руснак, Русу/ Руссу, Рябко, Савка/ Саука, Савчук, Сучеван, Сирбу, Скорокиржа, Скриндица, Суружіу, Тиховецький, Тозлован, Тудурой, Унгурян, Фолошня, Хмель, Худояров, Цугуй, Чеботар/ Чеботарь/ Чеботару, Чимпой, Чупак, Шеремет. Каптарь та Ватаман — статистичні данні на початок XXI ст. Найбільш поширені прізвища в селі Костичани — Каптарь, а на другому місці Ватаман. В виборчих списках мешканців села із загальної кількості 2774 людей з правом голосу на «Парламентських виборах в Україні 2007» було зафіксовувано 183 людей (6.6 %) із прізвищем Каптарь/ Каптар та 123 людей (4.43 %) із прізвищем Ватаман/ Ватаману. Легенда прізвища Каптарь За стародавньою легендою, перша людина що отримала прізвище Каптарь приплила на старому дереві під час весняних паводків на річці Прут. Тоді місцеві коли побачили його відгукнули: «Ce cap tare!!! (Чє кап тарє!!!)». (що з румунської можно перекласти: кап-голова, таре- тверда; що можно трактувати як: «який сміливий, який мудрий!!!»). Але це скорійш за все фольклор оскільки в список мешканців села Костичани (1774 р.) зустрічається людина — Гєоргє, кепетарь, у якої прізвисько кепетарь можливо означає рід діяльності. Сімейні династії Костичан — «клани» наприкінці XIX — початок XX ст. Ближче до кінця XIX століття, зі збільшенням права власності селян на землю та збільшенням населення, відбулося розшарування суспільства. Серед селян з'явився клас заможних селян. У випадку великих і заможних сімей, завдяки близьким родинним зв'язкам, виникло явище сімейних династій або «сімейних кланів». Взаємна підтримка та економічні можливості структурували суспільство селян у Костичаени. На початку XX століття в Костичани з'явилася можливість початкової освіти для дітей. Представники заможних селян прийняли ідею: «знання — це сила»; саме тому більшість їхніх дітей були освіченими. Найуспішнішим сімейним кланом в економічному та соціальному плані був — Прекуп. У якому до середини 40-х років усі діти отримували освіту, деякі мали професійну або вищу освіту. Про Лупоєні, багатий і дуже згуртований клан, існувало стригетура: В Думени: Прекуп — прекупєнь Лупой — лупоїєнь В Костичани: Нікорич — нікорічєнь Каптарь — каптарєнь В Пол-Ванчікауць: Говорнян — говорнєнь Мунтян — мунтень Після радянської окупації, конфіскації земель та депортацій еліти в середині 1950-х років соціальне значення цих династій було підірване. Подальше здобуття вищої освіти та професійного зростання в різних містах (Чернівці, Кішінеу, Киів, Москва), а також припинення сімейних династій по чоловічої лінії майже повністю виснажило людські ресурси деяких кланів. Наприклад у 2025 році серед прекупень було лише двоє літніх людей з прізвищем Прекуп. Географія Загальне положення Село розташоване на Надпрутнянській рівнині, вздовж лівого берега Прута. Через село проходить автошлях Н10 Чернівці-Кишинів. Через село пролягає залізнична лінія Чернівці — Ларга. Центр села розташований за 50 км від обласного центру та 11 км від пункт пропуску через державний кордон України на кордоні з Молдовою — Мамали́га. Село розташоване на лівому березі річки Прут. Село лежить у межах Західно-Української лісостепової фізико-географічної провінції. Клімат Клімат помірно континентальний. Середня температура січня — -4,0 °С, липня — +19,5 °С. Період з температурою понад +10 °С становить 185 днів. Кількість опадів близько 580 мм на рік, переважно в теплий період року, максимальна кількість у червні–липні. Висота снігового покриву 15 см. Сніговий покрив нестійкий. Міститься у вологій, помірно-теплій агрокліматичній зоні. Починаючі з 2-м десятиріччям XXI ст. як наслідок глобальної зміни клімату зими в Костичани сталі більш пізднями та теплими, рідко нічна температура опускається до -20 °С, але тепло весною наступає достатньо піздно, із неоднократними заморозками та пізднимі возвратним морозами. Гідрологічні об'єкти ріка Прут річка Черлена (Черніла) річка Глодос (Ходжоая) річка Щербінці ставок «Чєл Марє» (великий — iazul cel mare din Costiceni) (на кордоні с. Костичани та Думени) ставок «Ла ліваде» (садовий — iazul de la livadă) (в с. Пол-Ванчікауць) ставок «Ла бріґаде» (біля колишньої тракторної бригади) (с. Костичани) ставок «Ла ґрадіне» (городний — iazul de la gradină) (в с. Думени) ставок «А луй Мітру Лупой» (ставок Дмитра Лупой) (в с. Думени) стариця Ґіреу (в с. Думени) стариця Прутєц (Путєц) (біля Прута частково на території с. Думени та непосередньо в с. Драниця) джерело «Ґура лєулуй» (левовий зев — izvorul «gura leului») (в с. Думени) Інші об'єкти курган «Мовіла туркулуй» (турецька могила — Movila turcului (Mojila turcului)) (в с. Пол-Ванчікауць) глиняний кар'єр «Лутарія» (в с. Пол-Ванчікауць) Історико-географічні назви місцевості В межах населений пунктів: Кот (Котєнь) (дослівно з румун. — кут) (в с. Думени) Кохал (в с. Думени) Мошия кукоанєй-моаше (дослівно з румун. — маєток пані-акушерки Єлизавети Семенівни Островська (народжена Полічук)) (с. Думени) Ла морь (дослівно з румун. — у млинів) (в с. Думени) Ла плоп (дослівно з румун. — у тополі) (в с. Думени) Ла Паневський (дослівно з румун. — у Паневського) (в с. Думени) Голбанєнь (з румун. — люд або землі боярина Голбана) (с. Костичани) Резешаска (дослівно з румун. — землі резешів (Резешами в Молдавському князівстві називали також осіб, які брали участь у військових діях, але не перебували у володінні держави (господаря)) (в с. Пол-Ванчікауць) Котул Домнулуй (дослівно з румун. — кут Господа) (в с. Пол-Ванчікауць) Мошия луй Шукян (дослівно з румун. — маєток боярина Миколи Сутягін) (в с. Пол-Ванчікауць) За межами населених пунктів: Лівада луй Фанас Петровіч (дослівно з румун. — сад боярина Афанаса Петровича Бинтовский) (в с. Пол-Ванчікауць) Мошия кукоанєй нєгрє (дослівно з румун. — маєток чорної пані) (с. Костичани) Мошия луй Паніч (дослівно з румун. — маєток Паніча) (в с. Пол-Ванчікауць) Прідвор Фантазийка (дослівно з румун. — маєток Надії Пантазі) (с. Костичани) Ла жіє (ла віє) (дослівно з румун. — у винограднику) (с. Костичани) Ла туфарь (дослівно з румун. — у кущів) (с. Костичани) Ла валєоанке (дослівно з румун. — в долині) (с. Думени) Ла ізвоаре (дослівно з румун. — у джерел) (с. Костичани) Ла гульпь (дослівно з румун. la vulpi — у лисиць) (с. Костичани) Пе шесул Раценілор (дослівно з румун. — на пасовище родини Раца) (с. Думени) Ла гура лєулуй (дослівно з румун. — у джерело «левовий зев») (в с. Думени) Ла Брікєвіч (дослівно з румун. — Маєток боярина Борислава Борткевич) (с. Думени) Финтина а Нікітєй (дослівно з румун. — Колодязь Микити) (с. Костичани) Балта попєй (дослівно з румун. — калюжа попа) (в с. Пол-Ванчікауць) Бортоаса (дослівно від румун. боарте (отвір) — груба нерівна земля) (в с. Пол-Ванчікауць сьогодні частково на территорії с. Ванчіківці) Ла Юсуф (дослівно з румун. — у Юсуфа) (с. Думени) Язул луй Мітру Лупой (дослівно з румун. — ставок Дмитра Лупой) (с. Думени) Географічне положення старостату Відстань від с. Костичани до великих міст (автошляхами) «Всі дороги ведуть до Костичан» — вислів у стилі римського прислів'я «Omnes viae Romam ducunt» (Всі дороги ведуть до Риму). Відстань від с. Костичани до великих міст (по прямий лінії) «Costiceni — centru' universului» (Костичани — центр всесвіту) — популярний вислів серед молодь села Костичани в 90-ті та 2000-ні роки. Фауна та флора Фауна Всі види фауни що спостерігаються або спостерігались в минулому мешканцями (приблизно з 20-х років XX століття) на території старостату. Список тварин старостату Костичани складається з видів, які нині трапляються або траплялися на території села протягом останніх 100 років. На території заплави (лунки) річки Прут, лісу біля саду та саду Афанаса Петровича, парку села, полів села, в водах річки Прут, Черленівка, Глодос, ставків села. Серед орнітофауни є види гніздовими, пролітними, зимуючими, залітними. Ссавці Заєць сірий, білка лісова, білка карпатська, ховрах крапчастий, білозубка мала, рясоніжка велика, мідиця звичайна, шакал звичайний (в 2026 р. зафіксовані випадки), вовк звичайний (останній зафіксований випадок 1962 р.), лисиця звичайна, ласиця (helgea, nevăstuica), горностай, тхір темний, куниця кам'яна, куниця лісова, борсук європейський, європейська видра, кіт лісовий європейський (останній зафіксований випадок кінець 90-х років XX ст.), рись євразійська (в 2026 р. зафіксований випадок), лось звичайний (останній зафіксований випадок кінець 90-х років XX ст.), олень благородний (останній зафіксований випадок кінець 90-х років XX ст.), лань, дика коза (козуля), свиня дика, їжак європейський, кріт європейський, полівка північна, полівка звичайна, ондатра, миша польова, миша лісова, мишак жовтогрудий, миша лісова мала, миша хатня, пацюк чорний, пацюк сірий, кажан двоколірний, вухань звичайний, вечірниця дозірна, вечірниця мала, нічни́ця ві́йчаста, нічниця велика, нічни́ця триколі́рна. Птахи Перепілка звичайна, фазан звичайний, лебідь-шипун, крижень звичайний, голуб сизий, припутень, горлиця садова, серпокрилець чорний (стриж), зозуля звичайна, лелека білий, лелека чорний, бугай водяний, чапля жовта, чапля сіра, чепура велика, чепура мала, сич хатній (cucuvea), сова вухата, пугач палеарктичний (філін, buhă, bufniță) підорлик малий, беркут (останній зафіксований випадок 1957 р.), лунь польовий, яструб малий, яструб великий, орлан-білохвіст (останній зафіксований випадок гніздування — початок 90-х років XX століття, пролиту травень 2025 року), шуліка чорний, канюк звичайний, одуд (pupăză), жовна зелена, дятел звичайний, боривітер звичайний, вивільга звичайна, сойка звичайна, сорока звичайна, галка звичайна, грак, крук, ворона сіра, синиця велика (țînîavari, pițigoi), жайворонок євразійський, жайворонок чорний, жайворонок лісовий (ciocârlie de pădure), жайворонок польовий (ciocârlie de câmp), ластівка міська, ластівка сільська, ластівка берегова, шпак звичайний, дрізд чорний, вільшанка, соловейко східний (privighetoare de zăvoi), горихвістка чорна, горобець хатній, горобець польовий, плиска жовта, плиска біла, зяблик звичайний (cinteză), снігур звичайний, зеленяк звичайний, коноплянка, щиглик звичайний, бджолоїдка звичайна (щурка європейська), шишкар ялиновий (forfecuță comună). Рептилії Ящірка прудка, ящірка зелена, ящірка живородна, вуж звичайний, мідянка звичайна (șarpe de alun), болотна черепаха європейська. Амфибії Тритон звичайний, тритон гребінчастий, кумка червоночерева (джереля́нка червоночере́ва, izvorașul), райка деревна (buraticul), ропуха звичайна, ропуха зелена, жаба трав'яна, жаба гостроморда, жаба прудка, жаба озерна, жаба ставкова, жаба їстівна. Риби Мінога українська (chișcari), лящ (plătică), білоочка, верховодка звичайна, товстолобик строкатий, товстолобик білий, жерех (haus), марена звичайна (mireană), карась сріблястий, карась звичайний, підуст звичайний (scobae), щипавка звичайна (zvârlugă), амур білий, короп звичайний (șaran), щука звичайна, пічкур звичайний (porcușor), вівсянка, головень європейський (clean), в'язь, ялець звичайний (clean mic), в'юн звичайний (țipar), чехоня (saghiuță), окунь звичайний (costruș, biban), тараня, плотва́, краснопірка звичайна, сом звичайний (somn), судак звичайний (șalău), рибець звичайний (morun), чіп малий (fusar, fâsari), чіп звичайний, лин, умбра європейська (собача риба, європейська євдошка, țigănuș), йорж звичайний (ghiborț). Назви деяких видів продубльовані місцевою регіональною назвою. Комахи Флора Історія Історична приналежність села Костичани Край у давнину У 4-3 тис. до н. е. на величезній території (південно-східна Трансільванія, Молдова, центральна частина України на заході від Дніпра) була поширена археологічна культура Кукутени-Трипілля. В нашому краї відомо більше ніж 300 пам'яток цієї культури — ранньоземлеробської цивілізації Східної Європи, попередниці єгипетських пірамід, ровесниці цивілізацій Близького Сходу. Поселення трипільської культури були знайдені у Глибоці, Волоку, Великому Кучурові, Динівцях, Магалі, Мамалигі, Костичанах, Тарасівцях, Черлені, Стальнівцях та ін. У Костичанах трипільське поселення розмірами 180–40 м було розташовано за 3 км на північ від села, на лівому березі потоку, біля тракторної бригади, на території ферми. Яскравою особливістю трипільської культури є її кераміка — стародавні гончарі розмальовували свої вироби чудовим орнаментом. Завдяки своїм вражаючим досягненням, археолого-культурний комплекс Кукутени-Трипілля вважається дослідниками «унікальним в Європі протягом останніх 5000 років». Давні гето-дакійці й римська експансія Творцями й носіями археологічних культур епохи заліза в цьому регіоні були гето-дакійці — північна гілка фракійських народів. У грецьких джерелах вони частіше згадуються як «гети», а в латинських — як «дакійці», проте це один і той самий народ. Геродот, «батько історії», першим описав їх у контексті походу Дарія у Північне Причорномор'я; він зазначав, що в Добруджі стикнувся з опором гетів — «найхоробріших і найсправедливіших серед фракійців». За словами географа Страбона, даки й гети говорили однією і тією ж мовою. Деякі слова з мови дакійців дожили до нас у сучасній румунській: amurg (сутінки), brad (ялина), brânză (бринза), copil (дитина), mal (берег), Puretys (Прут) тощо. У II столітті до н. е. давньодакійське суспільство швидко розвивалося, з'явився поділ на класи, що зумовило формування держави. Центром стало ядро всередині Карпатської дуги, зокрема область Ораштія (нинішня жудець Хунедоара, Румунія). Буребіста, перший цар дакійської держави, об'єднав численні племена і створив могутнє царство, яке охоплювало території від Карпат до Балканів та від Дунаю до Чорного моря. Страбон свідчив, що для загальної мобілізації Буребіста міг зібрати до 200 000 воїнів. У 44 р. до н. е. Буребіста був убитий внаслідок змови серед гето-дакійської еліти, після чого його царство розпалося. Проте держава Дакія продовжувала існувати, особливо у II столітті нашої ери, і була остаточно об'єднана при Децебалі (87–106 рр. н. е.). Згідно з римським істориком Кассієм Діо, він був вправним воєначальником, хоробрим у бою і мудрим у використанні військових переваг. Імператор Траян розпочав війну проти Децебала, результатом якої стала римська провінція Дакія у 106 р. Присутність Риму зберігалася до III століття, коли за наказом імператора Авреліана у 271—274 рр. римські війська залишили провінцію, залишивши численне романізоване населення. Походження назви села Костичани Існує кілька пояснень назви села Костичани: За румунським дослідником Мірон Костекеску, назва походить від прізвища боярина Костича, власника села за часів молдавського господаря Олександра Доброго (1400—1432) (рум. Alexandru I Mușat cel Bun, ст.-укр. Александръ). Інша версія спирається на грамоту молдавського господаря Ілля I (Іляшко, Ілляш) (рум. Iliaș, січень 1432— жовтень 1433; серпень 1435-травень 1443)) від 4 січня 1432 р., в якій згадується топонім «поперек Костюкова лѣска» — «ліска Костюкова» Це свідчить, що назва має антропонімічне походження: «Костич» син — син/нащадок Кості, а в румунський мові (мова абсолютної більшості населення села) додавання суфикса «єнь / eni» до назви місцевості утворює назву населення цієї місцевості (Сучевєнь, Клужєнь, Мамаліжєнь, Чернеуцєнь, Київєнь) — тобто «Costiceni ( Костичєнь / Костичани)» — піданні/ люді (населення) сина Костича. За румунським дослідником Мірон Костекеску, за часів молдавського господаря Олександра Доброго (1400—1432) (рум. Alexandru I Mușat cel Bun, ст.-укр. Александръ) при дворі господаря існував боярина Костича, («Костич» син — син/нащадок Кості). Костя (Костѣ воєводѫ, відомий також іноді як Штефан из Щепениц) маловідомий молдавський господарь що правив між 1373—1375, чоловік Мушати чиїм ім'ям названо династію молдавських господарів Мушатів. Костя (Костѣ воєводѫ, відомий також іноді як Штефан из Щепениц) дід молдавського господаря Олександра Доброго з цього виходить що боярін «Костич» можливо дядько господаря Олександра Доброго. Відомості про село в документах Село вже, ймовірно, існувало на початку XIV столітті, як вважає Мірон Костекеску, хоча прямих доказів цього не збереглося. Перші згадки про поселення Костичани датуються 1581 роком. Довгий час перші документальні згадки вважалась «грамота господаря Молдови Гаспар Граціані» яка відносяться до 1619 року, коли господар Молдови Гаспар Граціані приписав частину села поміщиці Маріці. У документах 1665 року згадується друга його частина, що належала поміщиці Гафіці. Наприкінці XVIII століття село перейшло у власність бояр Чуря. Окрім панів (царанів, тобто поміщиків), село населяли вільні селяни з невеликими наділами землі. За даними перепису 1774 року в селі існувало 83 господарства: із них лише 3 звільнені від податків, решта платили податки та виконували повинності. Список мешканців села Костичани (1774 р.), 83 господарства Список голів родин-господарств села Костичани на 1774 р. (83 господарства) У 1806 році власники забрали значну частину землі у селян, залишивши кожній сім'ї лише одну фалчу під оплату податку (14–15 к., за роком) і феодальних повинностей. Історичні періоди Російський період (XIX ст.) Після російсько-турецької війни (1806—1812 рр.) і Бухарестського мирного договору (16/28 травня 1812 р.) регіон увійшов до складу Російської імперії. Костичани стали частиною Хотинського повіту Бессарабської губернії. Цей період тривав до 1918 року, коли Бессарабія знову відійшла до Румунії. У цей час у селі було споруджено нову церкву св. Миколая (кінець XIX століття): стара дерев'яна, збудована в 1770 р., застаріла і була закрита у 1874 р., а нову кам'яну відкрито в 1879 р. Особливо долучився до її будівництва селянин Костянтин Раца, якого заохотили похвальною грамотою Синоду та дали право бути похованим на території церкви. Костичанівське народне училище-школа засновано 12 листопада 1900 р. за Положенням від 25 травня 1874 р. Містило два класи й вчительську квартиру. Костичанівське народне училище-школа володіло землею на 1910 рік — 1200 сажнів. До 1912 р. школу закінчили 308 учнів (26 хлопців, 10 дівчат). Навчання — російською мовою; вивчали Закон Божий, читання, письмо, арифметику. Першим учителем був О. М. Корольов (також похований на території церкви). — Перша світова війна (1914—1918 рр.) У селі мобілізували чоловіків, забирали інвентар, худобу, провіант; руйнували інфраструктуру — залізниці, мости, дороги. Бессарабія стала тилом для російської армії (зокрема 8-а армія), а місцеве населення несло основні витрати. Румунський період в історії села Костичани 27 березня 1918 року наш край увійшов до складу Румунії. Село Костичани залишився у Хотинському повіті, провінція Бессарабія. На чолі села стояв примар (сільський голова), якого обирали селяни. Наприкінці 30-х років примарем села Костичани став Прекуп Федір, а секретарем був Нікоріч Володимир. Також в селі існував жандармський пост, який слідкував за дотриманням порядку в населеному пункті. За цей період село майже не зростало; якщо у 1922 році там було 240 хат, 246 сімей, 1050 жителів, то на 1930 рік в селі налічувалось 245 хат, 265 сімей, 1169 населення. Так, у загальному переписі населення 1930 року було зареєстровано 1169 мешканців, з них 602 чоловіки та 567 жінок. Із загальної кількості мешканців 1108 були румунами, 25 росіянами, 8 українцями, 3 поляками, 25 євреями та 3 циганами. Як рідну мову 1112 осіб вказали румунську, 24 особи — російську, 8 осіб — українську та 25 осіб — їдиш. Серед мешканців віком понад 7 років (447 чоловіків та 447 жінок) 233 чоловіки та 80 жінок були грамотними, таким чином рівень грамотності становив 35 %. З освічених 220 чоловіків та 70 жінок мали початкову освіту, 3 чоловіки та 5 жінок мали середню освіту (гімназію), 1 чоловік мав професійно-технічну освіту та 1 чоловік мав вищу освіту. З 1 січня 1930 року в Костичанах при міській управі сільської комуни Костичани працював відділ цивільного стану. Офіс обслуговував населення наступних населених пунктів: Костичани, Кошулень, Думені, Мамалига, Негрень (Негрінці), Шендрень, Ванчинець (Феґедау), Ванчікауцій Марь та Ванчікауцій Мічь (Пол-Ванчікауць). Після радянської окупації 28 червня 1940 року реєстри цивільного стану були порушені. 21 серпня 1942 року мерія комуни Костичани опублікувала в «Офіційному віснику» (Monitorul Oficial № 203 від 1 вересня 1942 року) офіційне оголошення, відповідно до Декрету-закону № 539 від 24 липня 1942 року, в якому мешканцям було запропоновано декларувати події цивільного стану (народження, шлюби, смерті, усиновлення та розлучення), що відбулися під час більшовицької окупації Північної Буковини між 28 червня 1940 року та 4 вересня 1941 року, з метою відновлення реєстрів. Декларації та подання документів мали бути подані протягом двох місяців з моменту публікації в Офіційному віснику (Monitorul Oficial). Згідно з чинним законодавством, неподання декларацій каралося штрафом від 2000 до 5000 леїв, а неподання документів батьком і матір'ю дитини у разі народження або спадкоємцями у разі смерті каралося штрафом від 5000 до 15000 леїв. У 1933 році село Костичани було важливим сільським медичним центром Хотинського повіту. Згідно з медичним звітом, у цій місцевості діяв медичний округ, який обслуговував 15 сіл із загальною чисельністю населення 21 737 душ. У цьому окрузі працювало три медичних працівники, які відповідали за медичне обслуговування мешканців усієї місцевості. Протягом 1932 року цим підрозділом було проліковано 2562 пацієнтів. Деякі радянські джерела після 1945 року, такі як «Історія міст і сіл Української РСР», хибно стверджують, що перший заклад охорони здоров'я в Костичанах було відкрито лише після 1941 року, стверджуючи, що «вперше в історії села була відкрита лікарня з безкоштовним медичним обслуговуванням». Насправді, медичні заклади існували в Костіченах ще з часів Російської імперії, коли місцевість входила до складу Бессарабської губернії. Ці структури були консолідовані та розширені під час міжвоєнного румунського правління, коли румунська держава запровадила організовану мережу сільських медичних округів та пунктів.Головною галуззю економіки села залишилось сільське господарство. Понад 600 га землі належало поміщикам Надії Пантазі (близько 100 га), Миколи Сутягину, Афанас Петрович Бінтовському, Сонсєдовському, Бориславу Борткевич, Едмунду та Мелітини Соболевський та ін. Існували заможні селяни, наприклад, Прекуп Федір мав 30 десятин землі, середняк мав 6–8 дес. землі, але більшість селянських сімей мали від 0,5 до 3,5 дес. землі, чого ледве вистачало, щоб не вмерти з голоду. Розповсюджувалась оренда землі. Орендарі Групман, Донець та інші, використовуючи техніку, мінеральні добрива, вирощували цукрові буряки, соняшник, сою, виноград, одержуючи великі прибутки. Малоземельні селяни змушені були батракувати, їх заробіток за 16–17 годинний день не перевищував 15–20 леїв. І це в той час, коли 1 кг госп. мила коштував 12–18 леїв, 1 кг цукру — 28,5 леїв, макарони — 22 леї. І навпаки, сільськогосподарські продукти коштували дуже дешево: кілограм часнику — 0,5 леїв, картоплі — 0,8 леїв тощо. Страждаючи від малоземелля, костичани шукали її в інших місцях, наприклад, у Молдові. Вихідцями з нашого села там були засновані населені пункти на території Бессарабії (сучасна Республіка Молдова) — Рауцєл, Балатіна, Кішкерєнь, Маркауць. Також чимало костичанців виїхали за кордон у пошуках щасливої долі (США, Канада, Латинська Америка — Аргентина та Бразилія). Культурне життя села Костичани у 20–30 роки була сконцентрована навколо будинку культури, що носив ім'я імператора Траяна та місцевої школи. Завдяки зусиллям талановитого педагога Е. Супокойника, у нашому селі був організований перший оркестр музикальних інструментів. У цей період розпочав свою плідну діяльність на ниві духовності відомий музикант Федір Каптар. Хор будинку культури села Костичани брав участь у хоровому фестивалі, організованому у Бухаресті, де отримав почесне місце. Після адміністративної реорганізації 1939 року, проведеної Міністерством внутрішніх справ Румунії, структура комун Хотинського повіту зазнала кількох змін. Рішенням № 1.564 від 4 лютого 1939 року, опублікованим в Офіційному віснику (Monitorul Oficial) 20 квітня 1939 року, було затверджено нові територіальні розмежування для сільських комун повіту. Згідно з офіційним документом, село Ванчікауцій Мічь (Пол-Ванчікауць) було відокремлено від сільської комуни Костичани та приєднано до сільської комуни Ванчікауць. Село Шендряніи було передано з комуни Мамалига до комуни Костичани, а резиденцію сільської комуни Костичани було перенесено з села Костичани до села Думени. Радянський період та події 1940-х З 28 червня 1940 року у житті мешканців нашого краю почались кардинальні зміни. Замість румунської адміністрації прийшла радянська влада. «Радянізація» області, яка проводилась у стислі строки, супроводжувалася негативними моментами. Розпочалася інтенсивна русифікація та помірна українізація системи освіти та культури. До негативних моментів також слід відносити соціально-економічне пограбування місцевого населення та масові політичні репресії. Новий порядок одразу ж прийнявся за так званих «ворогів народу». Під цю категорію потрапили заможні селяни та діячі румунських політичних партій. У 20–30 роки на Буковині та Хотинщині, з різним рівнем активності діяло чимало політичних партій і національно-культурних, спортивних та робітничих товариств. 15 вересня 1919 року була утворена Демократична партія об'єднана, головою якої став Й. Ністор. 21 січня 1923 року вона увійшла до Націонал-ліберальної партії І. Брєтянау. А в березні 1923 року була утворена Ліга Національно-християнського захисту, очолювана А. Кузою. У лютому 1923 року на політичній арені з'являється Цараністська партія Буковини, яка у грудні 1926 року увійшла до складу Націонал-цараністської партії Румунії. 14 липня 1935 року утворилася Націонал-християнська партія А. Кузи та О. Гоги, партійним знаком якої була свастика. Всі ці партії діяли в умовах постійної боротьби за владу. Більшість діячів цих партій були репресовані радянською владою. Продуктів харчування, медикаментів, палива, взуття й одягу для «ворогів народу» не вистачало. Це призвело до загибелі депортованих, особливо похилого віку. Так, 15 листопада 1945 року помер на спецпоселенні Александрой Афанасій Матвійович, у 1943 на спецпоселенні помер Нікорич Василь Іванович, Савка Георгій Іванович помер на спецпоселенні 16 червня 1956 року, трагічно загинув на спецпоселенні Савка Федір Серафимович, у 1946 році помирає Раца Василь Миколайович. Таким чином, за попередніми підрахунками, в 1940—1941 рр. на території Північної Буковини та Хотинщини, було репресовано з політичних мотивів близько 11 тис. осіб, з яких понад 1400 розстріляні, загинули в таборах та на спецпоселенні. Погоня за членами румунських «буржуазних партій» було своєрідною гонитвою за відьмами і єретиками в епоху жорстокого середньовіччя. Сотні людей безвинно потерпіли тільки тому, що живучи в інших країнах, як добропорядні громадяни, прилаштовувалися до тих соціально-економічних та політичних умов, у яких їм доводилося жити. Навіть просте ознайомлення з долею репресованих дає підстави твердити, що жорстока розправа над громадянами області є непростимим злочином комуністичного тоталітарного режиму по відношенню до людей. Друга хвиля репресій відбулась на початку 50-х років, коли в основному брали віруючих. Шкільний історико-краєзнавчий гурток провів велику пошукову роботу з метою вивчення трагічної долі репресованих села Костичани. Завдяки зусіллям місцевих краєзнавців, був складений список сімей які були репресовані у 40-50 роки XX ст. А тепер ми хочемо ознайомити вас з трагічною долею декілька костичанських родин, які повною мірою на себе відчули всі жахливі сторони сталінського режиму. Доля родини Попічук — Нікорич водночас і драматична, і дуже цікава. Родина Іванових Іларіон і Порфіра, були людьми глибоко віруючими, свідками Єгови. Після 17 квітня 1991 року — дня прийняття Закону УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ці громадяни були реабілітовані як безпідставно арештовані та засуджені. Сучасний період — частина України У селі збереглися румунські традиції та звичаї. Наразі тут діє будинок культурний (з 13 гуртками: сольних пісень, вокалу, театру, фольклору, духової оркестри, танців тощо). При ньому діють румунські фольклорні гуртки «Калуцій (Іродул)» та «Ізвораш». Загальні данні про Думени та Пол-Ванчікауць Перші згадки про поселення Думени датуються 1443 роком. Перші згадки про поселення Пол-Ванчікауць (Новоіванківці) датуються 1859 роком. Станом на 1886 рік у власницькому селі Пол-Ванчикауць (Ново-Іваннківці) Новоселицької волості мешкало 591 особа, налічувалось 96 дворових господарств, існував кордон. Пол-Ванчикауць (Ново-Іваннківці) — село царське при річці Прут, 591 особа, 96 дворів, кордон. З 24 серпня 1991 року село входить до складу незалежної України. До складу села Костичани (Costiceni) у підпорядкуванні старостату (до середини літа 2019 у підпорядкуванні Костичанівської сільської ради) входять села: Костичани (Costiceni), Думени (Dumeni) та Новоіванківці (раніше Пол-Ванчікауць або румунськ. Pol-Vancicăuți). Держави та давні адміністративні одиниці (до складу яких входило село з моменту першого письмого згадування) Об'єкти з історико-географічним, туристичним та рекреаційним потенціалом Історичний музей сільської громади (старостату) Костичани — спеціальний відділ в будівлі Костичанівського ліцею імені Іона Ватаману (с. Костичани) Будинок-музей поета та публіциста, науковця та політика Іон Ватаману (в проєкті) (с. Костичани) Руїни фундаменту та алтарю старої церкви 1770 року (с. Костичани) Православна церква Св. Миколая 1879 року (с. Костичани) Каплиця: Каплиця на території церкви (с. Костичани) Каплиця біля парку (с. Костичани) Каплиця в Пол-Ванчикауць (с. Пол-Ванчікауць) Розп'яття — релігійні пам'ятні монументи-Хрести (Кручє): Розп'яття на території церкви Св. Миколая (с. Костичани) Розп'яття у вулиці до церкви Св. Миколая (с. Костичани) Розп'яття в парку (с. Костичани) Розп'яття в Думени (с. Думени) Розп'яття у вулиці до цвинтаря (с. Костичани) Розп'яття напроти магазину «Domnița» (с. Костичани) Розп'яття у вулиці біля Сирбу, напроти Диомида Івановича Савка (с. Пол-Ванчікауць) Розп'яття в Пол-Ванчикауць (с. Пол-Ванчікауць) Розп'яття в поле біля залізної дороги (с. Костичани) Розп'яття у дороги в Думени в поле до ставку «Чєл Марє» (великий — iazul cel mare din Costiceni) (с. Думени) Парк села Костичани (с. Костичани): Меморіал пам'яті полеглим жителів села Костичани у другій світовій війні 1939—1945, Алея пам'яті полеглим жителів села Костичани в російсько-український війні (з 2022) Територія старого цвинтаря (с. Костичани) Діючий цвинтар сільської громади Костичани (с. Костичани) Поселення трипільської культури — 3 км на північ від села Костичани, біля тракторної бригади, на території літнього лагеря ферми Будівля старої школи села Костичани (сьогодні будівля старостату) (с. Костичани) Будівля школи — Костичанівський ліцей імені Іона Ватаману 1958 року (с. Костичани) Руїни будівлі старої школи села Думени (потім старої музичної школи, потім бар «Корчма (Чýма)») (с. Думени) пляжи ставку «Чєл Марє» (великий — iazul cel mare din Costiceni) (приватна власність, вільна для відпочинку, рибальство за перепусткою) (на кордоні с. Костичани та Думени) природа в зоні посадки, саду та ставку «Ла ліваде» (садовий — iazul de la livadă) (приватна власність, вільна для відпочинку) (с. Пол-Ванчікауць) Мисливський будинок «Каса Винеторулуй» (Casa vânătorului) та природа в зоні ставок «Ла бріґаде» біля колишньої тракторної бригади. (приватна власність, вільна для відпочинку) (с. Костичани) рибне угіддя ставок «Ла ґрадіне» (городний — iazul de la gradină) (приватна власність, вільна для відпочинку, рибальство за перепусткою) (с. Думени) Лавандове поле — в Думени біля стариці Ґіреу (приватна власність) (с. Думени) курган «Мовіла туркулуй» (турецька могила — Movila turcului (Mojila turcului)) (с. Пол-Ванчікауць) Колодязь в полі «майстрів Каптарь Тоадер та Василь (Финтина Болханєнілор)» (с. Костичани) Ворота села — на вході по трасі з боку Новоселиці та з боку митниці стилізовані ворота з короткою історію села (с. Пол-Ванчікауць та Думени) Ієзерь — в полі непосередньо поряд з селом (с. Думени) знаходиться Драницький орнітологічний заказник. Місце під назвою Біло Озеро відоме з історичних хронік про першу письмову згадку села Думени в 1443. Місце з яким пов'язано багато легенд та мифів про зникле та затоплене село (Біло Озеро), затоплену церкву, бездонний колодязь Юсуфа. Освіта та Культура Школа Костичанівське народне училище — школа засновано 12 листопада 1900 р. за Положенням від 25 травня 1874 р. До 1912 р. Костичанівське народне училище — школу закінчили 308 учнів. Дата відкриття нової будівлі школи та початок роботи — 1 вересня 1958 року. В 1997 році школі присвоєно ім'я видатного поета та публіциста Буковини та Бессарабії, кандидата хімічних наук, політика та депутата парламента Республіки Молдова, председатель комісії культури та культів парламента РМ, ярого борця за незалежність Молдови від Радянського Союзу, нашого земляка — Іон Ватаману. В учень Костичанівського ліцею імені Іона Ватаману Никорич Александр-Армін на IV (Національному) етапі шкільної олімпіади з географії в 2024 виборов 4 місце, а в 2025 –III місце. З історії становлення та діяльності оркестру народних інструментів «Ізвораш» Оркестр народних інструментів села Костичани має цікаву та багату подіями історію. Колектив бере початок аж в далекі 30-ті роки. Тоді вчитель місцевої школи Єпіфан Супокойний організував перший ансамбль народних інструментів. Він налічував 10 чоловік, які серцем відчули музику і спрагло потяглися до прекрасного. Власне вони працювали більше навіть не на сцені, а саме серед людей. Бо тільки у вирі самого життя, у побуті, де прості хлібороби, літні вже трудівники не «виконували» танці, не «грали» мелодії, а саме просто танцювали і грали під час родинних свят і домашнього застілля, народних гулянь, учасники ансамблю збагачувалися мелодіями, бачили народні звичаї і традиції. В цей період розпочав свою діяльність і майбутня гордість краю, легендарний музика Тоадере Каптарь. Він народився у квітні 1923 року. Навчався у Костичанській початковій школі румунського періоду. Любов до скрипки передав йому досвідчений педагог Єпіфан Супокойний. У 1948 році він стає керівником оркестру народних інструментів. Звання народного цей оркестр отримав у 1972 році. Каптар Ф. К. було присвоєно звання «Заслужений працівник культури УРСР». Він нагороджений медаллю «За трудову доблесть». Післявоєнна розруха, голод 1946—1947 років та інші труднощі не змогли зупинити потяг наших краян до прекрасного. В 1948 році завдяки зусиллям аматорів, в селі Костичани виник і почав плідно діяти оркестр народних інструментів «Флуераш», який потім отримав назву «Ізвораш». Його керівником став Ф. К. Каптар. Його хист виявився у повсякденній копіткій праці з порівняно молодим колективом. Першими учасниками ансамблю були: Каптар Харитон Костянтинович (скрипка), Раца Василь Федорович (скрипка), Каба Василь Пантелеійович (контрабас), Ватаман Василь Петрович (скрипка), Загорський Володимир Петрович (гітара), Савка Демид Іванович (домра) та ін. Керівник і оркестранти усвідомлювали, який серйозний екзамен чекає на них на сцені. Федір Костянтинович був не тільки чудовим музикантом, а й неперевершеним майстром виготовлення народних інструментів — окарини і наю. Він отримав почесне звання «Народний майстер Молдови». Окарини, виготовлені ним з глини і випалені на вогні, любовно прикрашені народним орнаментом і вкриті поливою, за висотою звучання вони різні — від сопрано до контрабаса. А за характером звуку — навіть чистіші і ніжніші флейти. Багато художнього смаку й хисту вкладає він і у виготовлення духовного інструменту — багатоствольної флейти наю, широко розповсюдженої в Молдові. Відтоді у колективі зросло чимало цікавих і талановитих віртуозів-музикантів, солістів, виконавців народних пісень. Зачарувати музикою, як казкою, що немає кінця, — ось такий основний принцип, покладений в основу діяльності оркестру. Слава цього фольклорного ансамблю гриміла в області, у Києві, у Москві. Саме у Костичанському оркестрі «Ізвораш» зробила свої перші кроки на велику професійну сцену нині народна артистка України, Молдови та СРСР Софія Ротару. Тоді, в далекому 1962 році, після перемоги у районному конкурсі художньої самодіяльності вона Софія вперше виступила з «Ізворашем» на обласному огляді, після якого її назвали буковинським соловейком. А вже в 1964 році, виступаючи у супроводі «Ізворашу», Софія Ротару вперше перемогла на республіканському фестивалі народних талантів та полонила разом з «Ізворашем» Москву, виступивши на сцені Кремлівського палацу з'їздів. Через багато років Софія Ротару зізналася: «Я навіть не думала, що колись співатиму з естрадним оркестром. Окрім скрипок та цимбалів, інших інструментів для супроводу я не визнавала». Якщо перегорнути сторінки біографії оркестру, то пересвідчуєшся, що його поступу передувала велика виховна робота. Починаючи з 1964 року колектив поповнюється молодими виконавцями. В той же час організовується дитячий оркестр народних інструментів. Першими його учасниками були Володимир Шеремет, Віктор Ротар, Григорій Сучеван, Володимир Говорнян, Лілія Каптар, Іван Сірбу та ін. Роки виснажливої праці, безперервні репетиції, записи, зйомки, концерти призвели до неймовірної популярності та широкого визнання цього талановитого колективу. Для учасників «Ізворашу» 1972 рік — найпам'ятніший. Тоді оркестру присвоєно звання народного самодіяльного. І ось перше несподіване враження дебюту. На повну силу зазвучали пісні фронтових років, молдавські народні пісні. Деякі номери програми доводилося виконувати на «біс» під нестихаючі оплески й захоплюючі скандування. Концерти за участю музикантів набули розголосу серед трудящихся району. На них приходили цілими сім'ями, дорослі і діти. Перший успіх на обласному фестивалі додав снаги, заохотив. Ще б пак, костичанський оркестр звучав напрочуд схвильовано й піднесено, проникливо, вияскравлюючи глибини музики. Журі високо оцінило виступ аматорів. Згодом музикантам відкрився простір для виявлення можливостей на республіканському фестивалі. Коли заграли мелодію для молдавського танцю «Хора», з великим захопленням глядачі зустріли цей номер. Їм влаштували справжні овації, довго не відпускали зі сцени. Добру справу, розпочату Каптар Ф. К., продовжує Володимир Филимонович Шеремет. Він народився 12 червня 1955 року. У прославлений колектив «Ізвораш» він прийшов ще дванадцятирічним хлопчиком. Тут сформувався його музичні смаки, тут став справжнім музикантом-віртуозом. Після закінчення місцевої школи та музичної школи Шеремет В. Ф. поступив в музичне училище по класу скрипки. 19 серпня 1977 року він був призначений завідуючим філіалом, а з 1979 року директором музикальної школи села Костичани. В 1985 році Володимир Филимонович стає керівником оркестру «Ізвораш». Вдумливий і дбайливий педагог одразу знайшов спільну мову з музикантами, добився від них повної самовіддачі. Впродовж останнього періоду Володимир Филимонович чимало зробив для поліпшення матеріальної бази оркестру, а заодно і підвищення виконавської майстерності артистів. І, крізь лет «Ізвораш» популярний далеко за межами краю. Успішно виступав у Тернополі на відкритті «Співочого поля», в Чорнобилі перед воїнами, які ліквідовували наслідки аварії, в м. Даугавпілс, в м. Рязані. Традиції Традиції пов'язані із зимовими святами Культура святкування зимових свят має дуже багату традицію що іде далеко у середньовіччя, навіть місцями з елементами дохристиянської доби. Колінда «Ку стеауа» (аналог колядки) виконуються у Різдвяний Святий Вечір. Колінда уреторілор виконуються на Переддень Нового року Уреторь ку клопоцєлул — величальні народні обрядові пісні, що виконують під Новий рік, тобто у Щедрий Вечір. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Виконують найменьші діти. Обовязковий атрибут дзвоники. Уреторь ку бухайюл — величальні народні обрядові пісні, що виконують під Новий рік, тобто у Щедрий Вечір. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Виконують старші діти. Обов'язковий атрибут бухайюл. Маскаць — величальні народні обрядові пісні, що виконують під Новий рік, тобто у Щедрий Вечір. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Виконують дорослі. Обовязковий атрибут маски. Сєменатул — величальні народний обряд, що виконують в перше утро Нового року. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Виконують діти що напередодні колядували. Ритуальний обряд посівання. Капра «Коза» — це своєрідна ритуальна вистава, де кожен учасник має відповідне до свого персонажа вбрання. Головними дійовими особами є «Коза» що виконують під Новий рік, тобто у Щедрий Вечір. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Іродул — це своєрідна ритуальна вистава, де кожен учасник має відповідне до свого персонажа вбрання. Головними дійовими особами є: «Прункул, импаратул Ірод та маги» що виконують під Новий рік, тобто у Щедрий Вечір. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Дансул каілор — величальний народний обрядовий танец, що виконують під Новий рік, тобто у Щедрий Вечір. Відповідно до різдвяно-новорічних звичаїв, щедрівки, як і колядки, величають господаря та його родину. Виконують молодь (переважо чоловіки). Обов'язковий атрибут стилізовані костюми конів. Зараз вважається кульмінацією зимових обрядів. Урсул (вже забута традиція, останнім часом не практикується) Банда хайдучілор: Банда луй Жойан (вже забута традиція, останнім часом не практикується) — це своєрідна ритуальна вистава, де кожен учасник має відповідне до свого персонажа вбрання. Головними дійовими особами хайдучій у боротьбі проти турків. Жойан легендарний гайдук що історично можливо об'єднує образ гайдука Пінтя Вітязул та гайдука Янку Жіяну Банда луй Груя (вже забута традиція, останнім часом не практикується) — це своєрідна ритуальна вистава, де кожен учасник має відповідне до свого персонажа вбрання. Головними дійовими особами хайдучій у боротьбі проти турків. Груя старший син сербського гайдука Баба Новак, який відзначився в багатьох битвах проти Османської імперії. Його вважають національним героєм і сербів, і румунів. Священник з «Думнєзєу ку ной» — Відвідування домівок православних християн священиком з іконою народження Спасителя. Супроводжують диякон та діти. Діти сповіщають про візит вигуком «Думнєзєу ку ной» (з рум. — з нами Бог). Відвідування відбувається напередодні Різдва, у день Різдва та наступного дня. Відвідування починаються зі східної частини села, тобто з Думень. Священник з «Кіралєйса» — Відвідування домівок православних християн священиком з Агіазмою. Супроводжують диякон та діти. Діти сповіщають про візит вигуком «Кіралєйса» (грец. Κύριε ελέησον — Киріє елейсон). Відвідування відбувається напередодні Йордана, у день Йордана та наступного дня. Відвідування починаються зі західної частини села, тобто з Пол-Ванчікауць. Агіазма чеа маре — освячення води на водохреще (Йордан) — Ботяза (боботяза). Традиції пов'язані із весняними святами Відвідування церкви: Воскресі́ння Христо́ве — в храмах звичайно відбувається освячення великоднього кошика — яєць, пасок. У великій піст відвідування церкви для: Сповідь та причасття Маслування Батьківська субота Великий четвер Страсна п'ятниця та виносу плащаниці з вівтаря на середину церкви. Велика субота — незадовго до півночі у всіх храмах служиться всеношна, на якій плащаницю несуть у вівтар і покладають на престо В день свята Флоріїлор — шоста неділя Великого Посту, яка припадає за 7 днів до Великодня. Відвідування церкви з гілками верби. (оскільки в Костичанах пальми не ростуть, а навесні розпускається і зацвітає верба, пальмові гілки люди замінили вербними) Свячена верба — охорона від нечистої сили. Святять її в Вербну неділю, а потім частину бережуть у хаті, під образами на всякий випадок. Оскільки свято в Костичанах відомо під назвою Флоріїлє — «свято квітів» то тиждень до свята вважається «тиждень квітів». Цього тижня господарки сіють та саджають квіти в клумбах. Биття свяченою галузкою верби, що її в Костичани звуть «шуткою» — звичай ще дохристиянський: він мав на меті передати тому, кого б'ють, творчої розбудженої енергії та здоров'я. Після освячення верби на Вербну неділю є звичай бити нею одне одного, примовляючи: Відвідування цвинтаря: Відвідування цвинтаря з вербою. Переддень свята пам'яті Сфинтул Гєоргє. Відвідування цвинтаря 5 травня на символ суму, садять вербу на могилах. Прикрашання оселі свіжими паростками верби. Відвідування цвинтаря з поминальними дарами. Свято «Паштеле Блажінєлор (Великдень блажених)». За комуністичного періоду свято не могло відзначатися в понеділок, оскільки це був робочий день, тому виник звичай поминати померлих у неділю, офіційний день відпочинку, що не відповідає традиціям, оскільки Православна Церква не здійснює поминання померлих протягом Світлого тижня, включаючи Томину неділю, яка є часом радості Воскресіння Господнього. За часи незалежності відвідування цвинтаря повернулась в понеділок після Провідну (Томина) неділю (другій понеділок після Великодня). Відвідування цвинтаря з тополем. Переддень Свята Деня Святої Трійці — «Думініка Марє». Відвідування цвинтаря в сьому суботу після Великодня, садять свіжі паростки тополі на могилах. Типово — прикрашання оселі. А саме будинки прикрашаються пахучою зеленню: лепехою, любистком, м'ятою, полином, чебрецем та свіжими паростками тополі або липи. Храмове святкування Одне з головних свят сільської громади Костичан, Думен та Пол-Ванчікауць це храмове свято. Храмове свято святкують 9/22 травня на честь Перенесення мощей Святого Миколая з Мір Лікійських у Барі (Микола Весняний). За часи царської окупації та пізнійшої анексії Хотинського цинута та Бессарабії в загалом, це свято святкували 9 травня (на той час церква була державною в Молдовське князівство (а згодом Об'єднане князівство Волощини та Молдови) так і в Царської Росії де використовували юліанський календар). Після закінчення першої світової війни та революції в Росії, Костичани разом з Бесарабією потрапляє до складу Румунського королівство. В цей период продовжують святкувати храм на 9 та 10 травня але вже за новоюліанським календарем. В цей период храм села на честь Перенесення мощей Святого Миколая з Мір Лікійських у Барі почав співпадати з державними святами Румунського королівства (до складу якого село входило), а саме 9 травня день проголошеня незалежності прем'єр-міністром Михаїл Коґелнічану Румунії від Османської імперії здобуту в наслідку війни за незалежність 1877-1878 років та 10 травня Національним днем Румунії (10 травня 1866: Прибуття принца Кароля Гогенцоллерн-Зігмарінгена до Бухареста та складання присяги як правителя. 10 травня 1881: Коронація Кароля I як першого короля країни та проголошення Королівства Румунія. 10 травня 1877: Офіційне затвердження державної незалежності Румунії від Османської імперії). З приходом червоної армії та радянської окупації всі релігійні свята були заборонені, але храм у вигляді свято село збериглосся під прікриттям дня перемоги якій святкувався 9 та 10 травня. За радянскі часи обовязковий атрибут свята був зранку парад у меморіала полеглих односельчан у 2 світову війну, потім спортивні змагання на стадіоні, а ввечорі танці з живою музикою на стадіоні або в будинку культури та на майданах в Думени та Пол-Ванчікауць. За часи незалежності України храм почали святкувати двічі 9-10 травня зі зберіганем традіцій здобутих за радянські часи та 22 травня як церковний компонент з танцями ввечері. Після початку Російського вторгнення в Україну всі урочистості 9 травня скасовані, залишивши тількі церковні урочистості 22 травня. Кухня Традіційна кухня мешканців сіл Костичанівської громади (старостату) базується на стравах молдовської (румунської) кухні, збагачена стравами з сусідньої української кухні. З приходом радянської окупації місцева кухня збагачується різними стравами народів СРСР (радянська кухня), а як наслидок глобалізації та трудової міграції стравами європейських кухонь. Перша страва Заме (дє геіне, де раце, де порк), борш (дє пост), борш ку фасолє, борш рошу, гороховий суп, пельмений суп, супе ку кіфтєлє, уха, сарбушка (суп) на основі сироватки), солянка. Обов'язковий їх компонент — кислий висівковий квас — борш. Замість борша іноді використовують лимонну кислоту, а в овочевих чорбах — капустяний розсіл. Друга страва (гаряча страва та гарнири) Мамаліґе ку жумере, картофь-пюре, картофь пражиць, картофь-фри, картофь ку коже, деруни, картофленчь, суп дє картофь (бограч, борш сказут, картофь сказуць, картофь ку балте), хрішке, рис з мясом, плов, кірошть (ку бринзе, ку картоплею, ку вішінє…), пельмені, ґалушть (з рисом та фаршем), кібак (лечо), курєкь пражит (капустяний рагу), токмажь (ку бринзе, ку тоно, з подливою…), фасолє пражитє, фасоле факалуітє (кісате), пастерь ку картофь ной (ку смитине, ку муждей…), лінтє (лєнтікь), кіпарушь умплуць (ку бринзе — спеціфична страва для Костичан, ку орез, ку курекь), булгур, ґорґорос (каша з кукурудзяної крупи з овочами та травами), фріптуре (токане, токаніце де порк, раце, епуре, нутріе, пуй), карне де пуй ин сминтине, оуе пражитє (окюрь), омлет, скроб, клатітє (з різною начинкою: домашнім сиром, варенням, грибами, м'ясом, ягодами, родзинками, маком), бланєлє (аладій), кабачкі пражиць, вінєтє пражитє, вінєтє коаптє ку майонез, бостан копт, бостан фієрт. Холодні страви та салати Речитурь (де кукош, де порк), салат дє рідікій (з яйцями зі сметаною або майонезом; або з зеленою цибулею та олією — традиційний для Костичан на храмове свято Св. Миколая 9/22 травня), вінегрет, олів'є, шуба, інсалато дє різо, салате де фасолє ку чапе, салат дє пєпєнь ку патлажєлє, салат де курекь, грецький салат, морква по-корейськи, гриу фєрт (кутя), чіґірь ин бизареу, котлета, відбивна, тобе (сальтисон, зельц). Страви дін куптьорь (з печи) Заме дін куптьорь, галушть ку крупє, бабе (бабе нєагре), токмажь дін куптьорь (мошняг, бабе албе — солодка страва), орез ку карне, фріптуре ку картофь. Це особлива культова група страв, яка є обов'язковий компонент поминального обіду — празнік (панахида). Страви на відкритому вогні Шашлик, мічь (мітітєй), кирнечьорь, сосиски, крильця та стегна птиці, риба гриль, стейк, риба пє діск, картофь пє діск, Це особлива культова група страв, яка є обов'язковий компонент відпочинку на природі та святкування дня народження. Діск — сковорода, зроблена з диска борони. Молочні страви Бринзе ку сминтине, кішляк, лапте акру, каш, урде, бринзе (коровячий сир), бринзе инкєгате (коровячий, козий, овечий сир), лаптє ку токмажь, сирники, Рибні страви Пєштє пражит, пєштє гриль, пеште ла куптор, уха, сєльотка (оселець, домашня). Випічка та страва з тіста Паске, хліб домашній, колачь (дє нунь-марь, дє куметрі, дє празнік, де сербеторь), варзерь (инвиртітє) (ку бринзе, ку мєре, ку бостан, ку мак...), хулубашь, булочки, плачінтє, пиріжки, чєбурєчь, алівінке, малай, пироги, туртіцє, туртє пє пліте, ковріжі, козонак, рогалики, круасани, пампушки. Фаст-фуд Піца, шаурма, кебаб, буріто, бутерброд, сендвіч, гамбургер, чізбургер, хот-дог, суші. Соуси та страви довгого зберігання Муждей, жумерь, ковбаса домашня, шунка, сланіне марінате, вєрзе, курекь мурат ин полобок (бутой), мєре мурате, пєпєнь мураць, петлежєлє мурате, аджика домашня, салати (консервовані), сєльотка (оселець, домашня). Напої Кава, чай (чорний, зелений, фруктовий…), чай з лікарських рослин (м'ята, липа, бузина, шипшина, калина, листя малини та ожини, гілочки вишні…), компот (малина, вишня, черешня, кизил, айва, абрикос, слива, алича, смородина, полуниця…), компот із сушених фруктів і ягід, соки (томатний, яблучний, березовий, виноградний…), квас домашній, брашка (бра) (слабоалкогольний напій отриманий способом бродіння), вино домашнє, ракіу (домашній, самогон), вишняк. Всі страви подани під традиційною місцевою назвою та більшість продубльовані українською. Спорт та активний відпочинок Історичні види спорту Існує особлива культова група спортів яку на початок XXI ст. можно вважати історичною, але ще є мешканці які грали в минулому в ці традиційни види спорту: Цурка — старовинна гра, в якій кийком вибивають шматочок дерева («цурку») з окресленого на землі кола чи з викопаної для цього ямки. Цурку ставлять одним кінцем на вбитий посередині кола (ямки) кілочок, другим — на землю. Переможцем стає той, хто зуміє ударом кийка відправити її на більшу відстань. Назва гри цурка має давньо-дакійське походження. Ойна — (в Костичанах відомий під назвою Матка) традиційний вид командного (до 11 гравців) спорту в якому використовують битки та маленький м'ячик. Згідно з тогочасними літописами та хроніками в ойну грали безперервно принаймні з 14 століття, уперше її згадують у документах 1364 року, за часів правління Влайку Воде. Ще одне документальне підтвердження з'являється 1596 року, коли італійський космограф Джан Лоренцо д'Ананія згадує ойну в праці «Універсальна світова система» в розділі про Верхню Валахію. Ойна (Матка) — один з найстарих офіційно підтверджений командний вид спорту в світі. Цей вид спорту має деяки риси бейсболу. Поарка — традиційний вид командного (3-5 гравців) спорту в якому використовують битки та маленький мячик. Ціль штовхати м'яч в маленький отвір у землі. Цей вид спорту має деяки риси хокею на траві. Серітурь ин резине Академічне веслування (байдарки та каное) (на сьогодення вже не існує технічної можливості) Сучасні види спорту Види спортів в яких існує технічна можливість грати зараз на різних теренах села: Спортивна зала Костичанівсько лицею ім. Іона Ватаману (зала що відповідає Олімпійським нормам). Спортивний майданчик та шкільний стадіон Футбольний стадіон (великий) Види спортів Футбол, футзал, мініфутбол Волейбол, піонербол, бадмінтон Баскетбол Настільний теніс (пінг-понг), більярд Тринта (боротьба) Азартні види спорту Шахи, шашки, доміно Гра в карти: сека покер мія (тисяча) белот преферанс «Чоловічі (дорслі)» види спорту Полювання Рибальсто Збір грибів Соціальні Заклади На території села працює: Освіта та культура Дошкільний заклад — Дитячій садочок «Стєлуца» (с. Думени) Костичанівський ліцей імені Іона Ватаману (с. Костичани) Костчанівська Музична школа (с. Думени) Православна церква Св. Миколая (з храмовим святом 22 травня/ 9 травня) (с. Костичани) Баптистська церква (с. Думени) Молитвений будинок «Свідків Єгови» — Sala Regatului a Martorilor lui Iehova (с. Костичани) Молитвений будинок п'ятидесятників — «Hristos pentru Fiecare» (с. Костичани) Будинок Культури (Клуб) (с. Костичани) Футбольний стадіон та спортивний клуб («качалка ла касоає») (с. Костичани) Парк пам'яті полеглим костичанським воїнам (с. Костичани) Здоров'я, безпека та краса Лікарня загальної практики сімейної медицини (с. Костичани) Аптека № 1 (Каптар Віолета) (с. Костичани) Аптека ФОП Лупой БП (Лупой Людмила) (с. Думени) Ветеринарна аптека (Гудан Віталій) (с. Думени) Салон краси ФОП Лупой БП (перукар, манікюр, візажист) (с. Думени) Перукарня (Ватаман Тетяна) (с. Думени) Протипожежна станція (с. Костичани) Торгівля та послуги Супермаркет «Центральний» (Білік Лідія) (с. Костичани) Магазин «Domnița» — домогосподарська, побутова та сантехніка (с. Костичани) Магазин Сільмаг «Fierărie» (Каптар Семен) — домогосподарська, побутова та сантехніка (с. Костичани) Магазин «Стєла» — домогосподарська, побутова та сантехніка (с. Костичани) Магазин «маркет Класик» — продуктовий (с. Думени) Магазин «Тано» — «Market ABC» (Шеремет Іван) продуктовий (с. Костичани) Магазин «Тано» — Магазин «Людмила» (Поп Юрій) — продуктовий (с. Костичани) Магазин «Сотня» — продуктовий (с. Думени) Магазин «На вулиці до цвинтаря» (Каптар Віктор) (с. Костичани) Піцерія «Family» (с. Костичани) Фаст-фуд кафе «Ин парк» (Марін Кіріяк) (с. Костичани) Фаст-фуд кафе «Кароліна» (с. Костичани) Сільський ринок «Базар» — сільськогосподарські вироби, діє кожен п'ятничний ранок 7⁰⁰-10⁰⁰ (с. Костичани) Поштове відділення «Укрпошта» (індекс 60352) (с. Костичани) Відділення «Нова Пошта» (від. № 1) (с. Костичани) Поштомат від «Нова Пошта» № 42055 Заправка «GB Oil» — бензин, дизель та газ (на в'їзді в с. Пол-Ванчікауць) Економічна діяльність Аграрна галузь Агрохолдинг «Колос» Аграрне господарство (Доголич Володимир) Аграрне господарство (Лупой Борис) Аграрне господарство (Лупой Володимир) Аграрне господарство (Кирстя Віктор) Аграрне господарство (Ефтемій Михайло) Аграрно-тваринне господарство (скотарство та свинарство) (Кирстя Андрій) Тваринне господарство (свинарство) (Білік Геннадій) Тваринне господарство (свинарство та вівчарство) (Каптар Юліан) Тваринне господарство (вівчарство) (Станчу Володимир) Пташине господарство (Нікорич Мар'ян) Пташине та тваринне господарство (свинарство) — «гаїнарія» (Журат Валерій) Тваринне господарство (вівчарство) — «стина» (Костин Віорел) Рибне господарство ставок «Чєл Марє» (Iazul cel mare) (Костин Віорел) Рибне господарство ставок «Ла ґрадіне» (Iazul de la gradină) (Постолатий Володимир) Більшисть (великі площи) сільско-господарських земель використовуються для вирощування таких культур: кукурудза — "цариця полів" с. Костичани. Кукурудза займає окреме місце в культурі, землеробстві та кулінарії мешканців села. пшениця (озима та яра) ячмінь (озимий та ярий) соняшник тритикале соя рапс (ріпак) Култури які залишились в минулому для полів села: буряк цукровий (до кінця 90-х) конопля технична (до кінця 60-х) Виробнича галузь Магазин-виробник Вікна-двері (Пашалик Донат «Дану») (с. Думени) Магазин-виробник Вікна-двері «Veka» (Александроає Валентин) (с. Думени) Магазин-виробник Вікна-двері (Александроає В'ячеслав) (с. Думени) Пікарня (Білік Лідія) (с. Костичани) Ремонтна галузь Автомайстерня (Гортопан Ігор) (с. Думени) Автомайстерня (Говорнян Валерій) (с. Думени) Автомайстерня (Калараш Вадим) (с. Костичани) Особистості Барбуца Сергій (Сержіу) (13.08.1989 —) — Історик, журналіст, автор наукових робіт з історії села, церкви, особистостей села, активіст за збереження культури та історії села, адміністратор платформи «Valea Prutului» Білік Павло Пентелейович (29.07.1980 — †16.10.2018) — Солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Ватаману Іон (01.5.1937 — †09.08.1993) — Румунський письменник (поет, прозаїк, перекладач), вчений у галузі хімії, доктор філософії з хімічних наук, політик. Був членом Спілки письменників СРСР. Був депутатом Парламенту Республіки Молдова. Гарабажиу Марія Іванівна (16.02.1924 — †2005) — Герой Соціалістичної Праці. Працювала у рільничій бригаді, очолювала ланку. За високі врожаї насіння кок-сагизу у 1951 р. присвоєно звання Героя з врученням медалі Золота Зірка та ордена Леніна. Її ім'я репрезентовано у науково-популярному видані «Вони прославили Буковину» Григораш Василь Миколайович (13.10.1937 —) — Український журналіст, редактор. Член Національної спілки журналістів України. У 1963 р. закінчив факультет романо-германської філології Чернівецького держуніверситету, пізніше — факультет журналістики Київської Вищої партійної школи. Працював кореспондентом районної газети «Ленінським шляхом» (м. Новоселиця), заступником редактора районної газети «Будівник комунізму» (смт Глибока), завідувачем відділу обласної газети «Зоріле Буковіней», головним редактором Головної редакції телерадіопередач молдавською мовою Чернівецької державної телерадіокомпанії. Його ім'я включено до інформаційно-енциклопедичного видання «Інформаційний простір Буковини». Гургіш (Бабан) Тетяна Миколаївна (06.10.1963 —) — Українська вчитель французької мови, активний громадський діяч, викладач іноземної мови в Костичанівський ліцей ім. Іона Ватаману. Указом Президента України від 18 серпня 2009 № 619 нагороджена орденом Княгині Ольги III ступеня. Указ підписан президентом України Віктор Ющенко, номер ордена № 2101 Каптар Тоадер (14.04.1923 — †25.09.1995) — Музикант, заслужений працівник культури України. Каптар (Бідашку) Юлія (03.08.1950 —) — Виконавиця народної музики, рапсодистка, відома виконанням балад та дойн з румунського фольклору. Працювала в оркестрі народної музики «Ізвораш» (розформованому у 2018 році), а також була художнім керівником Культурного центру Костичани. Колак Антон (15.01.1913 — †?) — Вчитель, директор школи та румунським ветераном війни, родом із села Костичани. Він працював учителем у кількох навчальних закладах Хотинського повіту (Макарівка, Зарожани, Белкеуці-де-Сус, Білауць та Костичани). Він очолював підцентр довійськової підготовки в Костичани та був секретарем культурного центру «Імператор Траян» у цій місцевості. Через свою прорумунську діяльність був змушений шукати притулку в Румунії. Він працював у початковій школі в Лапунікул-Маре, повіт Караш. У 1950-х роках його було призначено директором школи в Бажура, комуна Дарабань, повіт Ботошань, де він зробив свій внесок у навчання кількох поколінь учнів з Північної Молдови. За військові заслуги перед Румунською державою під час Другої світової війни він був нагороджений медаллю «Пам'ятний хрест Другої світової війни 1941—1945 років» Указом № 64/1994, виданим Президентом Румунії. Колак Тодор (Тудор) Васильвич (1948 — †2021) — Румунський етнолог і фольклорист, доктор філософії з етнології, колишній науковий співробітник і координатор сектору фольклору Інституту філології Академії наук Республіки Молдова, член Спілки письменників Молдови. Нікорич Андрій Васильович (23.12.1947 — †18.09.2016) — Доктор філософії з фізико-математичних наук. З 1987 року спеціаліст Лабораторії фізики низьких температур Інституту прикладної фізики Академії наук Молдови на посаді старшого наукового співробітника; з 1995 року став провідним науковим співробітником. Висококваліфікований спеціаліст у галузі фізики та технології напівпровідникових матеріалів. Нікорич Андрій Володимирович (30.09.1948 —) — Кандидат історичних наук, професор Національного технічного університету «Харківський політехнічний Інститут», автор понад 50 наукових та навчально-методичних праць, автор роботи «Історія сільскої громади Костичани, з діда-прадіда до сьогодення» Пантазі Григорій (Ґріґорє) (24.01 / 6.02.1872 — †09.06.1939) — Був видатним діячем культури, визнаним за його значний внесок у різні галузі мистецтва, включаючи театральну режисуру, музику, акторську майстерність, хореографію, живопис і скульптуру. Паскар Февронія Федорівна (01.09.1925 — †01.06.2003) — Звеньова колгоспу імені Ватутина Новоселицького району Чернівецької області Української РСР. Герой Соціалістичної праці (06.06.1952) Пислару Евгеній (30.12.1950 — †07.08.2018) — Молдовський політик. Був депутатом Парламенту Республіки Молдова. Раца Петро Григорович (1939 —) — Спортсмен. Майстер спорту з волейболу. Працював викладачем у Чернівецькому національному універсітеті ім. Ю.Федьковича. Савка Деомид Іванович (1933 — †2018) — Педагог, діяч культури, музикант, диригент хору, інструменталіст, фольклорист і поет, також відомий як автор гімну села Костичани. Смокіна-Ротару Зінаїда (28.03.1941 — †05.11.2025) — Поет, автор багатьох збірок поезій для дітей. Станчу Константин (? — †16.03.1990) — Журналіст, публіцист і перекладач з Чернівецької області, відомий своєю багаторічною діяльністю в місцевій пресі. Після закінчення Чернівецького університету працював учителем у школі в Апша де Жос Тячівського району (Закарпаття), потім, у 1968 році, два десятиліття пропрацював у редакції газети «Пє каля лєніністе» з Новоселицкого району, де був колишнім кореспондентом, коректором, перекладачем і головним редактором допоміжного видання «Молдавська мова». Опубліковано статтю про культуру, освіту та сільське життя. Трагічно загинув 16 березня 1990 року, потрапивши під машину поблизу Ванчіківці. Шеремет Володимир (1955 —) — Дирижор і педагог румунського походження, відомий своєю роботою, присвяченою збереженню та популяризації румунського фольклору. Був художнім керівником оркестру народної музики «Ізвораш» (розформованого у 2018 році) та директором музичної школи Костичани. Йому присвоєно звання Заслуженого працівника культури України. Фотогалерея Проект символіки Костичанівського старостинського округу Проєкт прапора Проєкт прапора Костичанівського старостинського округу Цивільний прапор — це полотно прямокутної форми з співвідношенням ширини до довжини a: b = 2: 3. На полотні зображено три горизонтальні рівновеликі смуги c = 1/3 a. Верхня смуга — синього кольору, що символізує мирне небо, вірність, чесність. Середня смуга — жовтого кольору, що символізує добробут та достаток мешканців старостинського округу Костичани. Нижня смуга, червоного кольору — великодушність, мужність, відвагу, сміливість. Державний прапор — це цивільний прапор з великим гербом в центі зміщений на 1/3 ближче до списа (древко). Цивільний прапор та Державний прапор рівнозначні. Прапор із гербом зазвичай використовують державні органи влади. Для особливих випадків прийняти особистий штандарт старости. Церемоніальний штандарт старости — Для особливих випадків прийняти особистий штандарт старости громади. Це цивільний прапор доповнений декоративними елементами, прапор у кольорах прапора старостату доповнений декоративними елементами, полотно прямокутної форми з співвідношенням ширини до довжини a: b = 3: 4 В центрі прапора малий герб старостату. По кутам геральдичні елементи з герба: верхній кут у древка та нижній у древка краю сонце, нижній кут у вільного та верхній у вільного краю півмісяць направлений рогами до центру. По краям прапора золотий візерунок на срібному (сірому) та фіолетовому (пурпуровому). На візерунку 7 сердець. Серця різного кольору у порядок веселки починаючи із червоним з верхнього кута у древка прапора проти годинникової стрілки закінчуючи із фіолетовим у верхньому куті у вільного краю. По краям прапора золота (жовта) бахрома, а на вільних кутах 2 кісті. Полотно кріпіться до древко з допомогою окремих стрічок. Щоб прапор не сповзав вниз, верхня стрічка прикріплена до древко з допомогою шурупа або цвяха з бронзовою пів-кулястою голівкою. На верхньому кінці — верхівка (наконечник) виконана з бронзи у вигляді списа. Древко з натуральної дерева покритою лаком або фарбою (яка не змінює колір дерева). Довжина древко не менш як 2,5 ширини прапора. Проєкти прапорів сіл Костичанівського старостинського округу Прапор села Костичани Цивільний прапор — це полотно прямокутної форми з співвідношенням ширини до довжини a: b = 2: 3. На полотні зображено дві горизонтальні рівновеликі смуги c = ½ a. Верхня смуга білого кольору, що символізує мир та свобода. Нижня смуга, пурпурного (фіолетового) кольору — духовність та віра. По співвідношення повторює співвідношення державного прапора України. Державний прапор- це цивільний прапор з малим гербом в центі зміщений на 1/3 ближче до списа (древко). Цивільний прапор та Державний прапор рівнозначні. Прапор із гербом зазвичай використовують державні органи влади. Прапор села Думени Цивільний прапор — це полотно прямокутної форми з співвідношенням ширини до довжини a: b = 2: 3. На полотні зображено дві горизонтальні рівновеликі смуги c = ½ a. Верхня смуга блакитного кольору, що символізує мирне небо. Нижня смуга, темно-синього кольору — сила духу та води ріки Прут та річок Черлена (Черніла) та Глодос, від яких залежало життя селян у минулому. По співвідношення повторює співвідношення державного прапора України. Державний прапор- це цивільний прапор з малим гербом в центі зміщений на 1/3 ближче до списа (древко). Цивільний прапор та Державний прапор рівнозначні. Прапор із гербом зазвичай використовують державні органи влади. Прапор села Новоіванківці (Пол-Ванчікауць) Цивільний прапор — це полотно прямокутної форми з співвідношенням ширини до довжини a: b = 2: 3. На полотні зображено дві горизонтальні рівновеликі смуги c = ½ a. Верхня смуга блакитного кольору, що символізує мирне небо. Нижня смуга, зеленого кольору — багаті поля від яких залежить життя селян. По співвідношення повторює співвідношення державного прапора України. Державний прапор- це цивільний прапор з малим гербом в центі зміщений на 1/3 ближче до списа (древко). Цивільний прапор та Державний прапор рівнозначні. Прапор із гербом зазвичай використовують державні органи влади. Проєкт герба Проєкт герба Костичанівського старостинського округу Малий герб — це щит розтинний навпіл (поділений вертикально) на дві частини. Ліва частина (з точки зору геральдики — права частина) щита синього кольору — що символізує вірність, чесність, шляхетність, лицарські чесноти, бездоганність. Права частина (з точки зору геральдики — ліва частина) червоного кольору – що символізує великодушність, мужність, відвагу, сміливість. В центрі щита голова в анфас тура (дикого бика) жовтого (золотого) кольору — як символ праці, терпіння та родючості, також корова завжди була годувальниця селян. Над головою між рогами та з обох боків 3 корони золотого (жовтого) кольору. Корони як символ що кожне окреме село що зараз входить до складу старостинського округу колись мали окремі органи місцевого врядування (прімарії, сільської ради тощо) а зараз починаючи з 1951 р. утворюють спільну громаду. Нижче голови тура розташовані геральдичні фігури золотого сонця та срібного молодого півмісяця як символ що живимо із надією що життя у нашому селі (старостинському окрузі) буде стільки скільки буде сонце та місяць на небі. Великій герб — щит малого герба. Навколо щита вінок із пшениці, кукурудзи — як символи сільськогосподарської діяльності мешканців та гілок із квітами бузьку — як символ весни період коли святкується храм села (бузок для Костичани має стати характерний символ, як для України калина, для Буковини та Чернівецької області бук, як словаків липа чи для канадців клен; як на сучасному гербі області). Вінок з'єднаний білою стрічкою, із історичними назвами сіл червоного кольору що утворюють старостінський округ. Зліва (з точки зору геральдики — права частина) -Dumeni (Думени), в центрі -Costiceni (Костичани), зправа (з точки зору геральдики — ліва частина) Pol-Vancicăuți (Новоіванківці). Під стрічку грона винограду (по бокам білого, в центрі чорного). Під стрічку поверх винограду герби сіл що входять до складу старостинського округу, кожен герб під свою назву. Опис гербів дивись нижче. Над гербовим щитом біла стрічка із назвою на румунської мові (рідна мова більшості населення) — Costiceni (Костичани). Вінчає всю гербову композицію мурова корона. На короні золотий (жовтий) православний хрест — як символ що більшість мешканців громади православні християни. Проєкти гербів сіл Костичанівського старостату Герб села Костичани Герб села Костичани — це щит пурпурного (фіолетового) кольору — духовність та віра. В центрі щита в низу голова в анфас тура (дикого бика) жовтого (золотого) кольору — як символ праці, терпіння та родючості, також корова завжди була годувальниця селян. Над головою між рогами корона золотого (жовтого) кольору. Корона як символ що село Костичани колись мало окремі органи місцевого врядування (прімарії, сільської ради тощо) а зараз починаючі з 1951 р. утворюють спільну громаду. Також в центрі зверху в низ розташовано золотий (жовтий) православний хрест — як символ що більшість мешканців громади православні християни, кадуцій — як символ медицини та відкрита книга — джерело знань. Ці елементи символізують також: церкву Св. Миколая, лікарня та ліцей ім. Іона Ватаману. На верху по кутам розташовані геральдичні фігури золотого сонця та срібного молодого півмісяця як символ що живимо із надією що життя у нашому селі буде стільки скільки буде сонце та місяць на небі. В низу щита напис золотого кольору 1581 — рік першої письмової згадки села Костичани. Герб села Думени Герб села Думени — це щит розтинний навпіл (поділений вертикально) на дві частини. Ліва частина (з точки зору геральдики — права частина) щита блакитного кольору — що символізує вірність, чесність, шляхетність, лицарські чесноти, бездоганність. Права частина (з точки зору геральдики — ліва частина) синього кольору – що символізує родючі води ріки Прут та річок Черлена (Черніла) та Глодос, від яких залежала життя мешканців села. В центрі щита в низу голова в анфас тура (дикого бика) жовтого (золотого) кольору — як символ праці, терпіння та родючості, також корова завжди була годувальниця селян. Над головою між рогами корона золотого (жовтого) кольору. Корона як символ що село Думяни колись мало окремі органи місцевого врядування (прімарії, сільської ради тощо) а зараз починаючи з 1951 р. утворюють спільну громаду. Також в центрі зверху відкрита книга — джерело знань та скрипічний ключ. Ці елементи символізують також: колишню школу в селі Думени та Костичанівську музичну школу яка знаходиться в селі Думени. В самий низ під головою тура 3 хвилясті лінії синього кольору на білому тлі — що символізує родючі води ріки Прут та річок Черлена (Черніла) та Глодос. На верху по кутам розташовані геральдичні фігури золотого сонця та срібного молодого півмісяця як символ що живимо із надією що життя у нашому селі буде стільки скільки буде сонце та місяць на небі. В низу щита напис золотого кольору 1443 — рік першої письмової згадки села Думени. Герб села Новоіванківці (Пол-Ванчікауць) Герб села Новоіванківці (Пол-Ванчікауць) — це щит розтинний навпіл (поділений вертикально) на дві частини. Ліва частина (з точки зору геральдики — права частина) щита блакитного кольору — що символізує вірність, чесність, шляхетність, лицарські чесноти, бездоганність. Права частина (з точки зору геральдики — ліва частина) зеленого кольору – що символізує родючі землі, від яких залежить життя мешканців села. В центрі щита в низу голова в анфас тура (дикого бика) жовтого (золотого) кольору — як символ праці, терпіння та родючості, також корова завжди була годувальниця селян. Над головою між рогами корона золотого (жовтого) кольору. Корона як символ що село Новоіванківці (Пол-Ванчікауць) колись мало окремі органи місцевого врядування (прімарії, сільської ради тощо) а зараз починаючи з 1951 р. утворюють спільну громаду. В самий низ під головою тура темно-зелений пагорб — старовинний скіфський курган відомий під назвою «Могила Турка» (Movila Turcului) із двома бойовими піками з червоними прапорцями часів Штефана Чел Маре — як зв'язок з одною з прізвиськ території села Резешаска (Răzășasca), тобто територія що належала разешам (Резешами в Молдавському князівстві називали також осіб, які брали участь у військових діях, але не перебували у володінні держави (господаря). Зазвичай робили це на релігійному ґрунті — боролися за православну віру. Іноді в нагороду за заслуги і підтримку у війнах пани дарували землі або державні посади, також це символізує колишню прикордонну заставу. Також в центрі зверху відкрита книга — джерело знань, цей елемент символізує також колишню школу в селі Пол-Ванчікауць. На верху по кутам розташовані геральдичні фігури золотого сонця та срібного молодого півмісяця як символ що живимо із надією що життя у нашому селі буде стільки скільки буде сонце та місяць на небі. В низу щита напис золотого кольору 1859 — рік першої письмової згадки села Пол-Ванчікауць. Проєкт гімну Костичанівского старостинського округу Аудіофайли з оркестровим виконанням гімна села на порталі YouTube: https://youtu.be/GrMXxHonKB4 https://youtu.be/sh2nmoHfDR0 Виконавець духовий оркестр Костчанівської Музичної школи, дирижер Доголич Іван Михайлович https://youtu.be/5j7yb0j6DOo?si=6ezMhIc1LVX3l_gh Слова та музика гімну ODĂ SATULUI NATAL Слова та музика (редактованна версія 2018 р.): Савка Деомід Іванович. Примітки Бібліографічні джерела Нікорич А. В. Історія сільської громади Костичани = Istoria comunității rurale (comuna) din Costiceni: din moși-stramoși și până în prezent: з діда-прадіда до сьогодення / Андрій Володимирович Нікорич, Валентина Михайлівна Пислару, Сергій Леонідович Барбуца. — Чернівці: Технодрук, 2022. Sergiu Barbuța. Din istoria Bisericii «Sf. Ierarh Nicolae» din Costiceni. 140 ani de istorie. [Drobeta-Turnu Severin], 2019. 50 p. ISBN 978-606-94777-9-3 Colac Tudor. Satul din suflet. Costiceni. [Chișinău], 2020. 855 p. ISBN 978-9975-52-227-4 Посилання Румуномовний сайт села Костичани — https://costiceni.blogspot.com/ Історико-краєзнавчий портрет Чернівецької області — https://bukportret.info/novoselitskiy-rayon/kostichani/istoriya-kostichani/ Про Костичани — Новоселицька районна державна адміністрація (Костичани) Panoramio Погода в селі Костичани