NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kötélverők bástyája

A Kötélverők bástyája (románul: Bastionul Funarilor vagy Bastionul Frânghierilor, németül: Seilerbastei) a brassói városerődítmény délkeleti („felső”) falának bástyája volt. A többi bástyánál kisebb és egyszerűbb, mivel a Cenk felőli támadás valószínűségét alacsonynak ítélték. Alapzata máig megtekinthető a Cenkre induló felvonó alsó állomása alatt. A délkeleti várfal részeként a romániai műemlékek jegyzékében a BV-II-m-A-11294.04 sorszámon szerepel. Története Egyes források szerint már 1416-ban okirat említi, vagyis ez lenne a brassói városerőd legelsőként említett bástyája. Azonban ez kevéssé valószínű: az 1520–1550 közötti városi számadásokban még nem szerepel, okmányok legelőször 1562-ben utalnak a „kötélverők sarkára” (Saler Eck), és legelőször 1613-ban nevezik konkrétan bástyának (Söller Postay). A 15. századi keletkezésnek az is ellentmond, hogy részben téglából épült (míg a régi várfal kőből), és szabálytalanul van beékelve a várfal két tornya közé. A bástyát a város kötélgyártói védték, akik többnyire a szomszédos Vár utcában laktak. 1641-ben tűzvész pusztította a város felső részét, mely során a Vár utca 45 épülete leégett, és a bástya is megrongálódott. Még ugyanabban az évben kijavították, falán pedig latin feliratot helyeztek el, melyen Michael Goldschmidt városbíró nevét is feltüntették. Az 1689-es tűzvészben ismét leégett, csak falai maradtak meg; de újból kijavították. A haditechnika fejlődése következtében a 18. századtól a bástya már nem töltött be védelmi szerepet, gabona és kender tárolására használták. 1737-ben a kötélgyártók céhe egy pavilont épített az udvarba, melynek belsejét festményekkel és versekkel díszítették, majd 1794-ben itt építették fel céhházukat. 1894-ben kétezer forintért eladták Karl Ganzert gyárosnak, aki lebontatta a céhházat, és felépítette magasföldszintes lakóházát, mely ma is áll. A bástya nagy részét elbontatta, csak egy alacsony, kerítésként szolgáló alapzatot hagyott meg, melyen a várárok felől kaput nyitott. Az elhanyagolt bástya a 20. század végére romhalmazzá vált. 2006-ban a megmaradt alapzatot a környező várfalakkal és tornyokkal együtt felújították. Leírása Hatoldalú, megközelítőleg félkör alaprajzú épület; eredetileg 12 méter magas, 2 méter vastag falai kőből és téglából épültek. A várfalból 33 méterre ugrik ki, a várfalhoz mért hosszúsága 27 méter, lőrésein keresztül mind délnyugati, mind északkeleti irányban lehetett támadni az ellenséget. Más bástyákhoz hasonlóan békeidőben a Kötélverők bástyáját is összejövetelekre, mulatságokra használták. A többi bástyánál kisebb és egyszerűbb volt, mivel a Cenk felőli támadás valószínűségét alacsonynak ítélték. A Takácsok bástyája felől, a várfallal párhuzamos folyosón lehetett megközelíteni (Seilergang, azaz Kötélverők átjárója). Képek Jegyzetek Források ↑ Aldea: Aldea, Vasile (2016). Crâmpeie din Brașovul de ieri și azi (román nyelven). Vidombák: Haco International. ISBN 9789737706416. ↑ Nussbächer: Nussbächer, Gernot (2013). Aus Urkunden und Chronicken. 13 (német nyelven). Brassó: Aldus. ISBN 9789737822710.
Bastionul Funarilor din Brașov

Bastionul Funarilor (sau Frânghierilor) din Brașov este primul bastion menționat în documente, la 1416. Ca parte a laturii sud-estice ale fortificațiilor orașului, Bastionul Funarilor este protejat ca monument istoric (cod LMI BV-II-m-A-11294.04). De formă hexagonală, bastionul avea inițial 10-12 m în înălțime și era dotat cu guri de tragere pentru piese mobile. Arcurile plate din cărămidă, ale căror urme se mai văd și astăzi, au fost construite ceva mai târziu. Bastionul a avut de suferit din pricina incendiilor de la 1461 și 1689, cel din urmă provocând grave distrugeri asupra arhitecturii inițiale. Refăcut, bastionul Funarilor a slujit drept depozit pentru materiale. Casa, care se vede și astăzi, a fost construită în 1794 de breasla care avea în stăpânire fortificația. În 1894 bastionul a fost vândut pentru 2.000 de florini, sumă importantă la acea vreme. A fost renovat în 2006. Legături externe Materiale media legate de Bastionul Funarilor din Brașov la Wikimedia Commons Bastionul Funarilor Arhivat în 11 septembrie 2007, la Wayback Machine., scurta prezentare Vezi pe harta Brașovului Bastionul Funarilor Arhivat în 28 septembrie 2007, la Wayback Machine.
Universität Tibiscus

Die Universität Tibiscus (rumänisch Universitatea „Tibiscus“) ist eine Universität in privater Trägerschaft mit Sitz in der westrumänischen Stadt Timișoara. Die Universität hat acht Fakultäten, jede von ihnen mit ihrer eigenen Infrastruktur. Die Abteilungen, die Verwaltung und die Bibliothek liegen in drei Gebäuden auf dem Campus in der Nähe der Stadtmitte Timișoaras. Die Universitätsbibliothek mit drei Lesesälen verfügt über 60.000 Buchbände und digitale Medien. Die Lehranstalt besitzt außerdem eine Ausstellungshalle, sowie ein eigenes „Radio Campus – 100 FM“, welches rund um die Uhr sendet und eine Universitätszeitung mit dem Namen Tibiscus herausgibt. Sie ist Mitglied in der European University Association. Fakultäten Informatik Design-Wissenschaft Sportwissenschaft Journalismus, Kommunikation und Moderne Sprache Musikwissenschaft Psychologie Wirtschaftswissenschaft Weblinks Offizielle Website der Tibiscus-Universität Einzelnachweise
Tibiscus University of Timișoara

Tibiscus University is an accredited private university in Timișoara, Romania. It was established in 1991 and accredited by Law no. 484 of 11 July 2002. History Tibiscus University started operating in 1991 as a limited liability company called the Institute of Studies and Continuing Education which organized university study programs, authorized to operate according to the legislative provisions of the time. In time, the institute changed its form of organization so that the study programs passed from the company, which was disbanded, to the association of the same name, ISEPT Tibiscus. In 1995, ISEPT Tibiscus founded, along with two other private structures, the Romanian Association for Unconventional Technologies and the Federation of Associated Farmers in Timiș County, a union called the Augusta Foundation. Tibiscus University bears this name since 1998, established by court decision and confirmed by newer acts of the Romanian Agency for Quality Assurance in Higher Education, the Ministry of Education and the Romanian Parliament. The legal separation of the higher education institution from its founders took place in 2002 when Tibiscus University was established and implicitly accredited by law. The university has been marked over time by numerous internal conflicts between the founders and the university management. Specifically, since 2005, the founders have been blocked from making any further decisions and have been stripped of the unit's stamp. All this culminated in the decision of the Ministry of Education in 2018 to liquidate all university study programs and transfer existing students to other universities. At the same time, the Ministry of Education found that the university did not have a statutory management and a proper university charter. Also, the university was not allowed to organize an admission session at any of the four faculties. However, after the sacking of the university management by court decision in November of the same year, the Ministry of Education allowed Tibiscus University to draw up a new university charter and hold general elections for the Senate and rector. Faculties The university has four faculties, each with its own infrastructure. Over time, the university has had four other faculties: Design (closed in 2012); Journalism, Communication and Modern Languages (closed in 2012); Music (closed in 2010); Physical Education and Sports (closed in 2010). Infrastructure Tibiscus University operates in three buildings: the rectory building (R building), B building and C building, the latter two for educational activities. The university has six lecture rooms, 13 seminar rooms, 10 laboratories and two library rooms. Although each faculty has a research center, the university does not have its own dormitories and canteen. The library of the university was founded in 1992. The library operates in its own space in the B building, in 10 rooms out of which five are designed for book depository. As of 2009, the library's bookstock consists of 75,529 publications. References
Lesi-tó

A Lesi-tó mesterséges gyűjtőtó a Jád völgyében, a Nyugati-szigethegységben, Bihar megyében. Elérhetőség Kétféleképpen lehet megközelíteni, a Kolozsvár–Nagyvárad-országútról, Kolozsvár felől haladva, a Királyhágó előtt, Királyhágó (Bucea) helység után balra letérve, Csarnóháza és Jádremete falvak után következik a tó. Története A gátat 1973. október 27-én adták át, míg a vízerőművet 1977-ben. A tó hossza 9 kilométer, felülete 148 hektár, s a tárolt vízmennyiség, 28,3 millió m³ volt. 2015-ben a gáton repedezések mutatkoztak, ezért a vizet le kellett engedni. 2018-ban elkezdék a gát kijavítását, de 2019 nyarán leálltak a munkálatokkal. 2025-ben ismét elkezdték a gát felújítását, a befejezés tervezett határideje 2026. június. Kirándulóhelyek A tó közelében több kedvelt kirándulóhely is van, az első, ami pont a tó fölött helyezkedik el, a Bagolykő, innen szép kilátás nyílik a tóra. A tó végétől Biharfüred fele haladva három vízesés is megcsodálható, az első a Jadolina vízesés, mely pont a főút alatt helyezkedik el. Második az Őzikeugrató (Szerenád-vízesés), melynek kék kör a turistajelzése és 15-20 perc viszonylag könnyű túra után lehet elérni miután a főútról letértünk. A harmadik a Menyasszony fátyla, amely szintén a főút mellett van. A tótól nyugatra kisebb barlangok is találhatóak. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Barajul Leșu című román Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk http://www.welcometoromania.ro/E60_Oradea_Cluj/E60_Oradea_Cluj_Lacul_Lesu_m.htm http://alpinet.org/main/poteci/puncte_ro_t_coada-lacului-lesu_id_2964.html
Barajul Leșu

Lacul Leșu este un lac de acumulare situat lângă localitatea Leșu pe Valea Iadului în Munții Apuseni județul Bihor Căi de acces Zona de agrement este situat pe Valea Leșului, iar lacul de acumulare fiind pe Valea Iadului la 20 km de DN 1, șoseaua trecând prin Beiuș, apoi pe un drum forestier spre Stâna de Vale, prin care s-a realizat un acces spre Masivul Bihor-Vlădeasa. Lacul Este un lac de acumulare cu o suprafață de 148 hectare, volumul de apă realizat prin construirea barajului pe Valea Iadului este de 28,3 milioane m³. Lacul a fost dat în folosință în anul 1973, iar hidrocentrala în anul 1977. În anul 2015 lacul a fost golit datorită infiltrațiilor de apă prin baraj. Până în 2020 fuseseră realizate lucrări de reparații de 6,4 milioane de lei, dar problemele nu fuseseră rezolvate.Zona de agrement preferată este Coada Lacului care a devenit în sezonul de vară un sat de vacanță. Note Vezi și Lacuri în România Legături externe http://www.lesu.ro/ Arhivat în 6 octombrie 2008, la Wayback Machine. Portalul turistic al Localitatii Lesu. http://www.e-calauza.ro/index.php?afiseaza=trasee-turistice-bihor http://alpinet.org/main/poteci/puncte_ro_t_coada-lacului-lesu_id_2964.html http://leosuteu.rdsor.ro/apuseni/tiddlywiki_apuseni.html Arhivat în 22 februarie 2007, la Wayback Machine. http://www.poze-romania.ro/poza.php?idp=14183 Arhivat în 27 septembrie 2007, la Wayback Machine. http://www.harta-turistica.ro/index.php?mod=object&obj=10856 http://www.welcometoromania.ro/E60_Oradea_Cluj/E60_Oradea_Cluj_Lacul_Lesu_r.htm http://www.fischinfo.com/erdely/e8/1.htm Arhivat în 3 septembrie 2006, la Wayback Machine. Imagini
Università Spiru Haret

L'Università Spiru Haret è un'università privata con sede a Bucarest fondata nel 1991 dal presidente della fondazione Romania di domani Aurelian Gh. Bondrea, come parte delle attività didattiche della fondazione. L'università porta il nome dello scienziato e riformatore dell'istruzione romena Spiru Haret. Il 14 febbraio 2000 è stata accreditata dal consiglio nazionale per la valutazione accademica e l'accreditamento degli istituti d'istruzione superiore (CNEAA), confermata dalla legge nr. 443 del 5 luglio 2002. Nel 2011 l'università fu ufficialmente valutata come "università centrata sull'istruzione", terzo livello della gerarchia universitaria romena. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Università Spiru Haret Collegamenti esterni (RO) Sito ufficiale, su spiruharet.ro.
Ambasciata d'Albania in Romania

L'Ambasciata della Repubblica d'Albania in Romania (in albanese Ambasada e Republikës së Shqipërisë në Rumani) è la missione diplomatica dell'Albania che cura i rapporti diplomatici con la Romania e la Moldavia. L'ambasciata ha sede a Bucarest in strada Duiliu Zamfirescu, 7 e dispone di un consolato onorario a Costanza. Relazioni bilaterali Albania e Romania intrattengono delle relazioni bilaterali importanti favorite da legami di natura prevalentemente storico-culturale: l'allora Regno di Romania è stato infatti tra i primi paesi a riconoscere la dichiarazione d'indipendenza dell'Albania dopo il trattato di Londra; inoltre la musica dell'inno nazionale albanese, Himni i Flamurit, è stata composta dal cittadino romeno Ciprian Porumbescu, che l'aveva realizzata inizialmente per il canto popolare-patriottico Pe-al nostru steag e scris Unire. La presenza di albanesi in Romania è attestata fin dagli ultimi anni del XVI secolo e il paese, in particolare la capitale Bucarest, è stato un importante centro per il movimento del Rinascimento nazionale albanese, che portò alla dichiarazione d'indipendenza del paese dall'Impero ottomano; tra gli albanesi più illustri residenti in Romania si annoverano: i membri della famiglia Ghica, in particolare Dimitrie Ghica e Dora d'Istria, Naim Frashëri, Jani Vreto, Naum Veqilharxhi e Aleksander Stavre Drenova. La cooperazione tra i due paesi è regolata prevalentemente dal Trattato di intesa, cooperazione e buon vicinato tra Romania e Albania, firmato l'11 maggio 1994 ed entrato in vigore l'11 febbraio 1995. Dall'aprile 2024 l'ambasciata in Romania copre anche le relazioni con la vicina Moldavia, iniziate nel 1992. Cronologia degli ambasciatori Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su ambasciata d'Albania in Romania Collegamenti esterni (SQ, EN) Sito ufficiale, su ambasadat.gov.al.
Kraftwerk Eisernes Tor 2

Das Kraftwerk Eisernes Tor 2 (serbisch Ђердап II Đerdap II; rum. Porțile de Fier II) ist ein Laufkraftwerk in der Donau an der Grenze zwischen Serbien und Rumänien und liegt am Eisernen Tor. Es liegt flussabwärts nach dem Kraftwerk Eisernes Tor 1 und ist das letzte Donaukraftwerk vor dem Donaudelta in das Schwarze Meer. Geschichte Mit der Planung von den damaligen beiden Ländern der Sozialistische Föderative Republik Jugoslawien und der Volksrepublik Rumänien zu gleichen Teilen genutzten Talsperre wurde 1977 begonnen, der Betrieb 1984 aufgenommen. Im Jahr der Fertigstellung betrug die Engpassleistung bei 16 Turbinen 432 MW, wobei jedem Land jeweils acht Turbinen des Kraftwerks zugeordnet waren. Bei technischen Modernisierungen wurden in den Folgejahren auf rumänischer Seite weitere zwei Turbinen installiert, und die Leistung aller Turbinen konnte auf je 28 MW und in Summe 280 MW gesteigert werden. Auf serbischer Seite wurden ebenfalls weitere zwei Turbinen installiert, allerdings blieb die Leistung je Turbine gleich, womit die serbische Kraftwerkseite eine Gesamtleistung von 270 MW aufweist. Die gesamte Engpassleistung beträgt 550 MW (Stand 2011). Der Damm des Kraftwerks wird seit Ende 2011 als Grenzübergang zwischen Serbien und Rumänien genutzt. Einzelnachweise Weblinks Offizielle rumänische Webseite Offizielle serbische Webseite
Iron Gate II Hydroelectric Power Station

The Iron Gate II (Romanian: Porțile de Fier II, Serbian: Ђердап II, romanized: Đerdap II) is a large dam on the Danube River, between Romania and Serbia. Characteristics The dam is built at the Danube's 853 km (530 mi). The project started in 1977 as a joint-venture between the governments of Romania and the Yugoslavia for the construction of large dam on the Danube River which would serve both countries. At the time of completion in 1984 the dam had 16 units generating a total of 432 MW, divided equally between the two countries at 216 MW each. The Romanian part of the power station was modernised and another 2 units were installed; the nominal capacity of the 10 units was increased from 27 MW to 32 MW thus having an installed capacity of 321 MW. The Romanian side of the power station produces approximately 1.3 TWh per annum. The Serbian part of the power station currently has 10 units with a nominal capacity of 27 MW each and a total power generation capacity of 270 MW. producing approximately 1.31 TWh per annum. At the 27 year anniversary celebration, it was announced that production in 2011 reached 1.46 TWh despite bad weather conditions. As of 2018 the Serbian side of the power plant is in the process of revitalization; when finished, the power of each aggregate will be lifted from 27 to 32 MW. Current total power generation capacity of the power station is 591 MW. In 2011, a border checkpoint between Serbia and Romania for cars and light cargo vehicles was opened. The Iron Gate facilities are run-of-the-river hydroelectricity types with almost constant production. To mitigate the difference between supply and demand, a 64 MW / 256 MWh grid battery is planned at €61.2 million. See also Ostrovul Mare Bridge Iron Gate I Hydroelectric Power Station Iron Gate III Hydroelectric Power Station List of power stations in Romania Energy in Romania Energy in Serbia References External links Description Archived 2012-02-07 at the Wayback Machine (in Romanian) The history of Iron Gate II (in Romanian)
Vaskapu II. vízerőmű

A Vaskapu II. vízerőmű (románul: Porțile de Fier II, szerbül: Ђердап II / Đerdap II) a Duna Vaskapu-szorosán, a román–szerb határon, a Vaskapu I. vízerőmű alatt működik. Ez az utolsó vízerőmű a fekete-tengeri Duna-delta előtt. Története A mindkét ország által egyformán használt gát tervezése 1977-ben, üzemeltetése pedig 1984-ben kezdődött. Az indulás évében a szűk keresztmetszeti kapacitás 432 MW volt a 16 turbinára. Mindkét országhoz nyolc-nyolc, egyenként 27 MW-os turbinát szereltek. A műszaki korszerűsítések során a következő években további két turbinát telepítettek a román oldalon, és az összes turbina teljesítményét 28 MW-ra, összesen 280 MW-ra növelték. A szerb oldalon szintén további két turbinát telepítettek, de a turbinánkénti teljesítmény változatlan maradt, így az erőmű szerb oldalának összteljesítménye 270 MW maradt. A teljes folyamkeresztmetszet teljesítménye összesen 550 MW (2011-től). Az erőművön 1992 után közúti híd épült. Jellemzők Közúti híd A közúti híd a Duna főágát hidalja át. 1123 méteres teljes hosszúságát 34 nyílás adja, melyből a legnagyobb, 40 m-es a hajózózsilip felett található. Nyílásonként négy feszített vasbeton gerendából áll. 7,5 m széles útpálya, valamint 1,5 ill. 1,0 m széles járdák vezetnek rajta. Forgalom Az erőmű gátját 2011 vége óta használják határátkelőként Szerbia és Románia között. Jegyzetek További információk hivatalos román weboldal hivatalos szerb honlap Archiválva 2011. április 24-i dátummal a Wayback Machine-ben Kapcsolódó szócikkek Vaskapu I. vízerőmű Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Kraftwerk Eisernes Tor 2 című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Хидроелектрана Ђердап II

Ђердап II је друга српско-румунска електрана на Дунаву. Саграђена је 1984. године на 863. километру, 80 km низводно од Ђердапа I. На српској страни је снага генератора на прагу 270 MW (10 агрегата по 27 MW и проток од 422 m³/s). Пуштани су у погон 1985, 1986, 1987, 1998. и 2001. године. Турбине су Каплановог типа и пројектоване за падове од 2,5 до 11 метара. Запремина језера је око 700 милиона m³. Просечна годишња производња је око 1500 GWh електричне енергије. Генератори су совјетске производње ЛМЗ Лењинград. Историја Објекат је грађен у две фазе. У првој фази су изграђене две електране са по осам агрегата и преливна брана. У другој фази је изграђена српска бродска преводница и додатна електрана. Главни објекат је дужине 1.017 метара, широк 78,4 метара, а висина 53,45 метара. За потребе хидроелектране је ископано 13.500.000 m³ земље. У редовну експлоатацију електрана је ушла 12. априла 1985. године синхронизацијом агрегата А3. Због правила да међудржавна граница мора да иде матицом реке, након што је електрана завршена, посебним међудржавним уговором, граница је померена у корист Румуније. Са старе трасе она је скренута неколико километара испред објекта и усмерена на место између осмог агрегата на српској електрани и осмог агрегата румунске електране. Приликом градње прве Ђердапа I, граница је такође померена, али у корист српске стране. За Ђердап II је 2017. предвиђена модернизација и ревитализација сваког агрегата са 27, на 32 MW у наредних 10 година, по један агрегат годишње, како би се добило укупно нових 50 МW за производњу електричне енергије. Галерија Референце Литература Дрча, Милорад (2017). Муслибеговић, Алма, ур. . „Бетонска суперструктура на Дунаву” (PDF). Енергија ЕПС. Београд: ЕПС. 30. ISSN 2406-3185. Види још Хидроелектрана Ђердап I Хидроелектране у Србији Спољашње везе ХЕ Ђердап II
ГЕС Залізні Ворота II

ГЕС Залізні ворота II – гідроелектростанція на кордоні Румунії та Сербії. Знаходячись після ГЕС Залізні ворота I, становить одну зі станцій нижнього ступеню (поряд із ГЕС Гогошу) в каскаді на річці Дунай. За сім десятків кілометрів нижче від станції Залізні ворота I Дунай розділяється на дві протоки, котри омивають острів Островул Маре. У лівій (повністю розташованій на румунській території), споруджена гребля зі станцією Гогошу. Праву ж протоку, по якій проходить кордон, перекриває гребля комплексу Залізні ворота ІІ висотою до 29 метрів та довжиною 1053 метра. Виконана переважно як бетонна гравітаційна споруда, вона також включає земляну ділянку довжиною 196 метрів. Гребля утримує водосховище з площею поверхні 78 км2 та об’ємом 800 млн м3, в якому відбувається коливання рівня між позначками 39,5 та 41 метр НРМ (під час повені до 42 метрів НРМ). Інтегрований у греблю машинний зал первісно обладнали шістнадцятьма бульбовими турбінами потужністю по 27 МВт (по вісім для кожної із сторін). В подальшому додали ще чотири такі турбіни, а румунська сторона модернізувала свої гідроагрегати до показника у 32 МВт. Турбіни працюють при напорі від 5 до 12,8 метра, при цьому середній напір становить 7,5 метра. Річне проектне виробництво електроенергії становило по 1,3 млрд кВт-год для кожної із сторін. У складі комплексу працює судноплавний шлюз з розміром камери 310х34 метра. Крім того, дещо вище по течії Островул-Маре прорізаний каналом з другим судноплавним шлюзом. Примітки