NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa Memorială „Liviu Rebreanu”

Casa Memorială „Liviu Rebreanu” este un muzeu județean din Ștefănești. Expoziția este organizată în casa în care a locuit și creat marele prozator Liviu Rebreanu (1885 - 1944), începând din 1930, și expune mobilier, biblioteca autorului, manuscrise și fotografii, toate amintind de romanele scriitorului: Răscoala, Amândoi, precum și de programul revistei "România literară". Imobilul este în curs de retrocedare (2006). În hol, un portret al lui Rebreanu este încadrat de poze de familie și un panou cu date legate de viața autorului. Într-o încăpere sunt prezentate ediții princeps ale operelor autorului. În fața muzeului poate fi admirat statuia de bronz înfățișându-l pe autor. În clădirea nouă alăturată sunt expuse fotografii, diverse ediții de romane și reviste. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe
Casa Memorială „Nicolae Iorga”

Casa Memorială „Nicolae Iorga” este un muzeu județean din Botoșani, amplasat în Str. Nicolae Iorga nr. 14. Dintre cele 10 locuințe schimbate de familia istoricului în perioada copilăriei și adolescenței sale, este singura clădire ce s-a păstrat din secolul al XIX-lea, fiind atribuită de botoșăneni lui Nicolae Iorga, încă din perioada interbelică, deși familia Iorga a locuit aici în calitate de chiriași între anii 1876 - 1880. Casa memorială „Nicolae Iorga” este locul în care se păstrează un important număr de piese cu valoare patrimonială, legate de personalitatea ilustrului istoric Nicolae Iorga. Fotografii originale ale familiei acestuia, ale lui Nicolae Iorga în diferite momente ale vieții sale, diplome de Dr. Honoris Causa primite din partea unor celebre instituții de învățământ din Europa (Sorbona, Cambridge, Roma) și un mare număr de cărți scrise de Nicolae Iorga, multe în ediții princeps, precum și ziare și reviste pe care le-a editat și îndrumat conturează dimensiunea extraordinară a uneia dintre cele mai mari personalități ale culturii românești și universale. În cele două încăperi ocupate de Zulnia Iorga și de cei doi copii ai săi, Nicolae și George, este prezentată o reconstituire de epocă. Celelalte două încăperi sunt afectate unei expoziții foto - documentare și unei săli multifuncționale unde sunt expuse primele ediții ale operei lui Nicolae Iorga. În prima dintre acestea este adăpostită o bibliotecă istorică, alcătuită din carte curentă achiziționată în ultimii ani. Salonul familiei redă un interior, datând din ultimele decenii ale secolului trecut, aparținând unei familii cu un venit modest, dar cu un trecut prosper, timp în care s-au acumulat o serie de bunuri, provenind din agoniseală proprie sau moștenite de la familiile avute din care proveneau părinții istoricului. În camera copiilor, pasiunea cititului de care era stăpânit fiul cel mare - Nicolae - este sugerată de o etajeră cu cărți, o masă de scris, un sfeșnic cu lumânare. Martoră a primei lecturi, această încăpere beneficiază și ea de o descriere amănunțită în cartea autobiografică a marelui istoric intitulată O viață de om așa cum a fost. Clădirea muzeului este declarată monument istoric, având codul BT-IV-m-A-02045. Clădirea originală, aflată în stare de ruină în anul 1965, este restaurată complet în stilul arhitecturii populare, având caracteristicile celui mai vechi și mai răspândit tip de locuință de târgoveț din zonă. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe Pagina oficială Arhivat în 18 mai 2014, la Wayback Machine.
Casa memorială „Nicu Enea”

Casa memorială „Nicu Enea” este un muzeu județean din Bacău, deschis în casa în care a trăit și a lucrat pictorul băcăuan Nicu Enea (1897 - 1960). Amplasată în str. Nicu Enea nr. 31, casa a fost donată în acest scop de soția pictorului. Istoria Clădirea în care se află expoziția memorială Nicu Enea a fost construită în anul 1926, proprietar fiind Gheorghe Paloșanu, tatăl Elvirei Enea. În această casă, soții Elvira și Nicu Enea au trăit în perioada 1929–1960, informație inscripționată și pe plăcuța de pe fațada casei, care o atestă ca obiectiv de patrimoniu. În noiembrie 1968, Elvira Enea a făcut o ofertă de donație care cuprindea imobilul, terenul aferent, 130 de lucrări de pictură, 210 lucrări de grafică, mobilier și obiecte care au aparținut pictorului Nicu Enea, donație acceptată de Comitetul Județean de Cultură în luna mai 1969. După amenajarea casei, în luna decembrie 1970, aceasta se deschide pentru public, Elvira Enea îndeplinind funcția de custode, Ultima dată ea a fost renovată și redeschisă publicului pe 27 mai 2005. Clădirea este declarată monument istoric, având codul BC-IV-m-B-00931. Exponate Colecția cuprinde obiecte personale, fotografii, corespondență și foarte multe lucrări de pictură și grafică semnate de Nicu Enea. Expoziția prezintă o parte importantă a operei pictorului băcăuan, elev al lui Camil Ressu, precum și realizări ale pictorilor Jean Al. Steriadi, Nicolae Tonitza și alții. Vezi și Listă de muzee din România Note Legături externe Pagina oficială Facebook Atracții turistice - Cultural - Nicu Enea Memorial House Arhivat în 7 noiembrie 2017, la Wayback Machine.
Bethlen–Haller-kastély

A küküllővári Bethlen–Haller-kastély műemlék Romániában, Fehér megyében. A romániai műemlékek jegyzékében az AB-II-a-A-00201 sorszámon szerepel. Története Leírása Hivatkozások Források "Lista monumentelor istorice: Județul Alba" (PDF). Ministerul Culturii. 2015. Hozzáférés: 2017. január 28.. Irina Leca: Cetatea de Baltă - Bethlen-Haller. monumenteuitate.org (Hozzáférés: 2015. augusztus 30.)
Фоишор (замък)

Фоишор (на румънски: Castelul Foişor) е малък замък, построен близо до замъка Пелеш. Докато през 1883 г. се строи замъкът Пелеш, крал Карол I и кралица Елизабет живеят във Фоишор, който тогава е ловна хижа и е завършен доста по-бързо. Там е преспивал и крал Карол II, освен през 1932 и 1933 г., когато ловната хижа е била засегната от пожари. По заповед на краля на мястото на тогавашната хижа е издигнат сегашният замък. Използва се за правителствена резиденция и е недостъпен за туристи. Източници Външни препратки замък „Фоишор“ Архив на оригинала от 2010-04-12 в Wayback Machine.
Château de Foișor

Le château de Foișor est une résidence royale attachée au domaine du château de Peleș, situé à Sinaia, en Roumanie. Lieu politique et symbolique important, il accueille des événements royaux d'importance nationale et est visité par de nombreuses personnalités politiques du monde. Sa construction s'étend de 1896 à 1897, sous le règne du roi Carol Ier. Le château sert différents usages au fil du temps : construit initialement comme un pavillon de chasse et un poste d'observation, il sert ensuite de résidence à la famille royale lors de la restauration du château de Peleș jusqu'en 1883 (notamment Carol Ier et Élisabeth de Wied, ainsi que Ferdinand Ier et Marie de Saxe-Cobourg-Gotha). À la mort d'Élisabeth de Wied en 1916, le bâtiment est abandonné. Michel Ier de Roumanie y naît en 1921. Carol II, alors roi de Roumanie, y vit entre 1930 et 1940. Le bâtiment est victime d'un incendie au printemps 1932 et est presque entièrement consumé. Il est alors reconstruit à cette période. Dans les années 1960, Nicolae Ceaușescu fait agrandir le bâtiment de près de deux tiers de sa longueur. Son accès est totalement interdit en 1975 et est gardé par du personnel militaire jusqu'en 1990. Contrairement aux châteaux de Peleș et Pelișor qui ont été restitués à la maison royale, le château de Foișor est resté la propriété de l'État roumain. Son architecture est caractérisée par un style néo-roman avec des influences alpines. L'intérieur, composé de 42 chambres, de bureaux, de salons, de salles à manger, d'une salle de théâtre, rappelle la période de la royauté roumaine, avec des meubles d'époque, des objets d'art et des tapisseries. Le château se distingue par sa haute tour qui offre une vue sur la vallée de Prahova. Notes et références Liens externes Portail de la Roumanie Portail des châteaux Portail de la monarchie
Castelul Foișor

Castelul Foișor este un palat din Sinaia, construit pe fostul Domeniu Peleș. La începutul istoriei sale, Foișorul a fost cabană de vânătoare, fiind folosit de cuplul regal Carol I-Elisabeta până când au putut să se mute în Castelul Peleș. După moartea reginei Elisabeta, Foișorul a rămas un timp nelocuit, fiind luat în folosință de principele moștenitor Carol și de soția sa Elena. Aici s-a născut la 25 octombrie 1921 unicul lor copil, viitorul rege Mihai. În timpul domniei lui Carol al II-lea, Foișorul a fost folosit de acesta și principele moștenitor Mihai. Foișorul a fost mistuit în 1932 de un incendiu, fiind refăcut și lărgit de către rege. A fost locuit și de regele Mihai și mama sa regina mamă Elena până în decembrie 1947, aici petrecându-și familia regală sărbătorile de iarnă când Petru Groza i-a chemat la București pentru a discuta o „chestiune de familie”, abdicarea regelui Mihai. La fel ca toate proprietățile familiei regale, Foișorul a fost naționalizat în 1948, fiind folosit de protocolul statului. Din cele trei palate de pe domeniul Peleș, Foișorul este singurul care nu a fost deschis vizitării de către publicul larg niciodată. Chiar după retrocedarea Peleșului și a Pelișorului, Foișorul a rămas în proprietatea statului.
Castell Teleki de Gornești

Castell de Teleki a Gornești (en hongarès Teleki-kastély) és un conjunt arquitectònic construït per la família Teleki a Gornești, al comtat de Mureș. Anomenat "el castell més bell de Transsilvània" i "el tresor de Mureș", el complex es troba a 17 km de Târgu Mureș, a la banda esquerra del riu Mureș, sent construït en estil barroc per Grassalkovich, molt estès al Regne d'Hongria. Va ser dissenyat per l'arquitecte Andreas Mayerhoffer de Salzburg, essent similar als palaus de Gödöllő i Pecel, fets per ell. El castell de Teleki està situat en un impressionant parc dendrològic amb estàtues al·legòriques. Històric Sigismund de Luxemburg va donar la finca de Somkereki Antal el 1405 com a recompensa per les seves accions d'armes, ja que va ser un dels que va salvar la vida de Sigismund de Luxemburg en la perduda batalla de Nàpols. István, un dels fills d'Antal, va construir una fortalesa a la finca de Gornești, construïda en part amb pedra, que tenia dos baluards i dues torres més petites. La fortalesa estava envoltada per un fossat defensiu i l'entrada principal estava proveïda d'un pont llevadís. En grandària, aquella fortalesa era semblant al castell barroc que hi ha actualment. L'últim home de la família, István, va morir el 1642. Fins a la seva mort el 1670, la seva dona, Mindszenti Krisztina, era propietària de la finca. Llavors el domini va passar a poder de la família Bánffy i després de l'execució, el 1674, de Bánffy Dénes, va passar a la possessió de Teleki Mihály. El període comunista Al final de la Segona Guerra Mundial, l'edifici va ser saquejat i la biblioteca destruïda. Només alguns llibres es van poder guardar a la biblioteca Teleki-Bolyai de Târgu Mureș i al museu Arad. El 1949 es va nacionalitzar el conjunt i el 1956, després d'una epidèmia de tuberculosi. Entre 1961 i 1962, l'edifici es va renovar per complir la nova funció d'hospital per nens. Al llarg dels anys s'han anat realitzant diverses modificacions i reformes, com ara la calefacció central i el tancament del porxo de la planta baixa amb finestres (1991), la substitució d'algunes de les antigues finestres i la pintura dels dormitoris infantils. El període postcomunista El conjunt va ser retornat el 2006 i en realitat va passar a poder dels descendents de la família Teleki el 2011. Actualment, volen restaurar el palau i el parc i introduir-los al circuit turístic. Un cop a l'any, un equip de joves voluntaris (inclosos historiadors i paisatgistes) organitza el "Dia del Castell", oferint exposicions temàtiques i guies gratuïtes en romanès i hongarès. Referències Enllaços externs Pàgina oficial del castell i de la família Teleki
Château Teleki (Gornești)

Le château Teleki de Gornești, Gernyeszeg en hongrois, est un château de plaisance transylvanien du XVIIIe siècle. Histoire Mihály Teleki reçoit le domaine de Gernyeszeg du roi de Hongrie dans la deuxième moitié du XVIIe siècle. László Teleki (1710-1778), l'un de ses descendants, hérite de Gernyeszeg en 1754. Il détruit l’ancien château fort et commande en 1771 à l'architecte autrichien Andreas Mayerhoffer (1690-1771) un château de plaisance de style baroque, dans le goût de l’époque. La construction du château dure jusqu’en 1802. Pendant et après la Seconde Guerre mondiale, le château est vidé. Le domaine est nationalisé par le gouvernement roumain. Un centre de prévention pour enfants de famille tuberculeuses y est installé jusqu’en 2011. Dans le cadre de la restitution des biens spoliés par le régime communistes, le château, patrimoine protégé, est rendu à la famille Teleki. Galerie Articles connexes Liste des châteaux roumains Liste de forts, fortifications, citadelles et places fortes en Roumanie Églises fortifiées de Transylvanie Liens externes Portail de la Roumanie Portail des châteaux
Teleki-kastély (Gernyeszeg)

A gernyeszegi Teleki-kastély (románul Castelul Teleki) Romániában, Erdélyben, Maros megyében álló kastély, amelyben a 20. század második felében gyermekotthon és tüdőbetegek számára fenntartott rész működött. Teleki Mihály erdélyi kancellár leszármazottai között találjuk a gernyeszegi kastély építőit: Teleki Lászlót és Teleki Józsefet is. Az egykori „legszebb erdélyi kastélyt”, a „Maros ékköve” jelzővel ihletett épületegyüttest, manapság már csak a külseje sejteti. Története A kastély terveit Mayerhoffer András készítette, így alaktanilag a Pest környéki ún. Grassalkovich-stílusú együttesekhez kapcsolódik. A lassan folyó építkezés 1802 táján fejeződött be, előtte azonban a Telekiek egy kertészt szerződtettek a régi várárkok helyébe tervezendő franciakert megvalósítására. Az épület alaprajza U alakú, egyemeletes, középső része kupolaszerűen kiemelkedik. Érdekessége, hogy az év beosztásának megfelelően 52 szobája van és 365 ablaka. Az emeleti nagy szalonban található rokokó fehér porcelánkályha, az üvegcsillár, a kis szalon márvány kandallója az egykori berendezés szépségére és a Teleki család ízlésére enged következtetni. Az erdélyi főúri kastélyokhoz hasonlóan a gernyeszegi kastélyt is kozák katonák dúlták fel 1849-ben. A második világháborúban a front átvonulása után az épületet teljesen kiürítették, a felbecsülhetetlen értékek nyomtalanul eltűntek. A gernyeszegi születésű, református felekezetű gróf széki Teleki Mihály (1908–1988), okleveles mezőgazdász, a Johannita rend lovagja, a kastély utolsó urától 1949-ben elvették, és az épületbe a román Egészségügyi Minisztérium költözött be. 2009-ig egy TBC-megelőző intézet és ehhez kapcsolódó gyermekotthon működött benne. A marosvásárhelyi születésű gróf széki Teleki Kálmán (1947) és fivérei visszaperelték apjuk kastélyát, és azóta részben renoválták, valamint rendezvényeket szerveznek benne. Képek Források Gernyeszegi Teleki-kastély Gernyeszegi Teleki kastély oldala
Castelul Teleki din Gornești

Castelul Teleki din Gornești (în maghiară Teleki-kastély) este un ansamblu arhitectonic construit de familia Teleki în localitatea Ghernesig, în prezent Gornești, județul Mureș. Numit „cel mai frumos castel din Ardeal” și „comoara Mureșului”, complexul se află la 17 km distanță de Târgu Mureș, pe partea stângă a râului Mureș, fiind construit în stil baroc de Grassalkovich, foarte răspândit în Regatul Ungariei. A fost proiectat de arhitectul Andreas Mayerhoffer din Salzburg, fiind asemănător palatelor din Gödöllő și Pecel, realizate de acesta. Castelul Teleki este așezat în cadrul unui impresionant parc dendrologic cu statui alegorice. Istoric Sigismund de Luxemburg a dăruit în 1405 moșia lui Antal Somkereki, ca recompensă pentru faptele de arme, întrucât acesta s-a numărat printre cei care i-au salvat viața lui Sigismund de Luxemburg în bătălia pierdută la Neapole. István, unul dintre fii lui Antal, a ridicat o cetate pe moșia de la Ghernesig, construită parțial din piatră, care avea două bastioane și două turnuri mai mici. Cetatea era înconjurată de un șanț de apărare iar intrarea principală era prevăzută cu un pod mobil. Ca dimensiuni, acea cetate, era similară cu castelul baroc existent astăzi. Ultimul bărbat din familie, István, moare în 1642. Până la moartea sa, în 1670, soția lui, Mindszenti Krisztina, a fost proprietara moșiei. Apoi domeniul a ajuns în posesia familiei Bánffy iar după executarea, din anul 1674, a lui Dénes Bánffy, ea a trecut în stăpânirea lui Mihály Teleki. Perioada comunistă La sfârșitul celui de-al doilea Război Mondial clădirea a fost jefuită și biblioteca distrusă. Numai o parte din cărți au putut fi salvate și păstrate în Biblioteca Teleki-Bolyai din Târgu Mureș și la Muzeul Aradului. În 1949 ansamblul a fost naționalizat iar în 1956, după o epidemie de tuberculoză, a fost transformat în preventoriu TBC pentru copii. Între 1961 și 1962 clădirea a fost renovată pentru a servi noii funcțiuni. Pe parcursul anilor, s-au făcut diferite modificări și renovări, printre care încălzirea centrală și închiderea porticului de la parter cu ferestre (1991), înlocuirea unora dintre ferestrele vechi și pictarea dormitoarelor copiilor. Perioada postcomunistă Ansamblul a fost retrocedat în 2006 și a intrat efectiv în posesia urmașilor din familia Teleki în 2011. În prezent, aceștia doresc restaurarea palatului și parcului și introducerea lor în circuitul turistic. O dată pe an, o echipă de tineri voluntari (printre care istorici și peisagiști) organizează „Ziua Castelului”, oferind expoziții tematice și ghidaje gratuite în română și maghiară. Imagini Note Bibliografie József Bíró, A gernyeszegi Teleki-kastély, Budapest, 1938. Legături externe Pagina oficială a castelului și familiei Teleki
Sobór św. Mikołaja w Gałaczu

Sobór św. Mikołaja – prawosławny sobór w Gałaczu, katedra archieparchii Dolnego Dunaju. Świątynia została wzniesiona w latach 1906–1917 w stylu bizantyjsko-rumuńskim. Kamień węgielny pod budowę cerkwi położyli wspólnie król Rumunii Ferdynand i królowa Marię oraz biskup Dolnego Dunaju Pimen. Budynek był współfinansowany przez skarb państwa rumuńskiego. Projekt świątyni został wyłoniony drogą konkursu. Ministerstwo Kultów i Oświaty, ogłaszając go, zdecydowało, iż budynek miał reprezentować styl neobizantyjski z elementami typowo rumuńskimi. Postanowiono także, że długość budynku nie może być krótsza niż 35 metrów. Ostatecznie budynek wzniesiono według projektu Petre Antonescu i Ștefana Burcușa. Sobór w Gałaczu reprezentuje styl neobizantyński z elementami mołdawskiej architektury sakralnej. Ma 37 metrów długości i 42,5 metra wysokości. Do dekoracji wnętrza obiektu wykorzystano marmur z Carrary, z tego samego materiału powstał ikonostas. Freski w soborze wykonał Costin Petrescu. Z czasem okazało się, że świątynia została wzniesiona na nieodpowiednim podłożu i w latach 1935–1936 musiała zostać gruntownie wyremontowana. W 1936 miała miejsce jej powtórna konsekracja. Cztery lata później trzęsienie ziemi doprowadziło do zniszczenia jednej z wież soboru. Do prac nad jej odbudową przystąpiono w 1950, pod kierunkiem Eugena Chefeneux. Freski odnowiła wówczas Niculina Dona. 7 lipca 1957 sobór poświęcono po raz kolejny. Kolejny remont świątyni przeprowadzono w 1977, po nowych zniszczeniach wywołanych kolejnym trzęsieniem ziemi. Przypisy
Catedrala arhiepiscopală din Galați

Catedrala arhiepiscopală din Galați este cel mai mare edificiu religios din Galați, catedrală a Arhiepiscopiei Dunării de Jos, cu hramul "Sfântul Andrei și Sfântul Nicolae". A fost construită între 1906 și 1917 și este un simbol al orașului. Catedrala are o lungime exterioară de 37 m și o înălțime de 42,5 m. În anul 2006, a fost sărbătorit centenarul Catedralei episcopale din Galați, prilej cu care au sosit în oraș moaștele Sfântului Nectarie de la Eghina. Istoric Piatra de temelie a Catedralei arhiepiscopale din Galați a fost așezată la 27 aprilie 1906, de către prințul Ferdinand și regina Maria, alături de episcopul Dunării de Jos de atunci, Pimen Georgescu, viitorul mitropolit al Moldovei, construcția durând până în anul 1917 și fiind realizată după planurile arhitecților Petre Antonescu și Ștefan Burcuș. Cutremurul din 1940 a prăbușit turla cea mare. Abia în anul 1950 a început restaurarea, după un proiect al arhitectului Stavru Cosifide si al inginerului E. Satâru, iar executarea lucrărilor a fost coordonată de arhitectul Eugen Chefeneux. Pictura a fost refăcută de Niculina Dona. Biserica a fost resfințită la 7 iulie 1957. Cutremurul din 1977, dar mai ales ridicarea pânzei freatice în zonă, au determinat degradări care au impus noi lucrări de consolidare, care au constat în realizarea unei rețele de centuri și stâlpi din beton armat, asociată cu consolidarea locală la arcele timpan naos, absidă și bolta altarului, precum și la arcele, bolțile și cupolele ce compun pridvorul. Local, s-a impus înlocuirea a două coloane din beton armat. În zonele unde betonul armat conlucrează cu zidăria s-a folosit mortar beton în stare fluidă. În paralel cu lucrările de consolidare, s-a executat și restaurarea picturii. Catedrala cu hramul “Sf. Ierarh Nicolae și Sf. Apostol Andrei” a fost resfințită în anul 2006. La aceasta sărbătoare au participat 16 membri ai Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Române, mitropolitul Efrem de Ydra, Spetses și Eghina — Grecia, precum și foarte mulți preoți și credincioși. Resfințirea acestui locaș s-a făcut la împlinirea a 100 de ani de la punerea pietrei de temelie și la 10 ani de la aducerea pentru prima oară, în România, a moaștelor Sf. Apostol Andrei, ocrotitorul României, protector al municipiului Galați. Cu această ocazie au fost aduse la Galați și o parte din moaștele Sf. Ierarh Nectarie de Eghina. Descriere Surse: Compartimentarea este următoarea: pridvor deschis pe coloane, pronaos, naos, altar. Absidele laterale sunt înglobate în grosimea zidurilor.La exterior temelia vizibila este din blocuri de piatră cioplită.Pridvorul deschis se sprijină pe coloane duble și arcuri trilobate. Biserica este încinsă de un brâu casetat la 1/3 din înălțimea zidurilor și de un brâu în torsada deasupra ferestrelor. Firide mici se înșiruie sub cornișa puternic profilată. Biserica are o turlă mare pe naos și două mai mici pe pronaos.În interior este pardosită cu dale din marmură de Carara albe și roșii și pictată în frescă.Catapeteasma este din cărămidă și brâie din marmură de Carrara. Amvonul este din aceeași marmură iar policandrele din bronz masiv. Note
Catedrala Sfântul Alexandru din Alexandria

Catedrala ortodoxă din Alexandria, cu hramul „Sfântul Alexandru”, a fost construită în perioada 1869-1898 în stil neobizantin cu elemente neoromanice. Prăznuit pe 30 august, sfântul Alexandru a fost episcop la Constantinopol sub domnia împăratului Constantin cel Mare (313-337), luând parte la sinodul ecumenic de la Niceea în anul 325. Picturile murale interioare în ulei au fost realizate în anul 1898 de către o echipă formată din Constantin Artachino, Constantin Pascali și Ștefan Luchian. Picturile au fost executate în stil bizantin, iar catapeteasma a fost realizată în stil neogotic, având înălțimea de 10 metri.. După cutremurul din 1940, frescele au fost restaurate de pictorii Constantin Artachino și Ștefan Panciu. Inițial a fost construită din lemn, în 1836, la doi ani de la înființarea orașului de către domnitorul Țării Românești, Alexandru D. Ghica (aprilie 1834 - 7 octombrie 1842). Până în 1996 a funcționat ca Biserica Sf. Alexandru. Din 1996 a devenit catedrală episcopală. Din anul 2004 a fost clasată ca monument istoric, cod LMI TR-II-m-A-14255. Note Legături externe Catedrala Episcopala Sfantul Alexandru din Alexandria, 12 iunie 2012, CrestinOrtodox.ro Catedralele Ortodoxiei românești: Alexandria Arhivat în 25 octombrie 2013, la Wayback Machine., 17 octombrie 2012, Adrian Nicolae Petcu, Ziarul Lumina