Costiceni, Noua Suliță

Costiceni (în ucraineană Костичани, transliterat: Kostîceanî, în rusă Костичаны, transliterat: Kosticeanî) este un sat din comuna rurală Vancicauți, raionul Cernăuți, regiunea Cernăuți (Ucraina). Are 1,357 locuitori, preponderent moldoveni (români). Astăzi, satul Costiceni este alcătuit din 3 sate separate, care până în anii 1950 aveau propriile organe executive - consilii sătești și ferme colective socialiste separate - colhoz. La 11 septembrie 1954, toate cele 3 ferme colective au fost unite într-una singură - colhozul Vatutin, și toate cele 3 consilii sătești au fost, de asemenea, unite într-unul singur - Consiliul Sătesc (selsovet) Costiceni. În 2019, ca urmare a descentralizării din Ucraina și a reformei administrativ-teritoriale din Ucraina din 2015-2020, consiliul sătesc Costiceni a devenit parte a unei comune teritoriale nou formate - comuna rurală Vancicauți, ca și - districtul starostiei Costiceni Nr. 2. Localitățile Cultural, istorico-geografic, toate cele 3 sate sunt strâns legate între ele și este incorect să fie cercetate separat. De la mijlocul secolului al XX-lea, odată cu unificarea fermelor colective (colhoz), a consiliilor sătești (selsovet) și a școlilor, precum și o biserică, un spital și o școală de muzică, toate granițele dintre sate au fost șterse atât fizico-geografic la nivel terestru, precum și cultural și social. Căsătoriile mixte și schimbarea locului de reședință au dus la faptul că мajoritatea populației nu va putea indica în mod concret granițele dintre sate. Starostatul (fostul consiliu sătesc) include 3 sate: Suprafață Suprafața Districtului Starostiei Nr. 2 — satul Costiceni (în interiorul așezării, până la calea ferată) Geografie Poziție generală Satul este situat în Câmpia Prutului, de-a lungul malului stâng al râului Prut. Autostrada H10 Cernăuți-Chișinău trece prin sat. Linia de cale ferată Cernăuți-Larga traversează satul. Centrul satului este situat la 50 km de centrul regional și la 11 km de punctul de control peste granița de stat a Ucrainei, la granița cu Republica Moldova - Mamaliga. Satul este situat pe malul stâng al râului Prut. Satul se află în provincia fizioco-gegrafică de silvostepă a Ucrainei de Vest. Climă Clima este moderat continentală. Temperatura medie în ianuarie este de -4,0°C, în iulie este de +19,5°C. Perioada cu o temperatură peste +10°C este de 185 de zile. Cantitatea de precipitații este de aproximativ 580 mm pe an, în principal în perioada caldă a anului, cantitatea maximă fiind înregistrată în iunie-iulie. Înălțimea stratului de zăpadă este de 15 cm. Stratul de zăpadă este instabil. Este situat într-o zonă agroclimatică umedă, moderat caldă. Începând cu al doilea deceniu al secolului XXI, ca urmare a schimbărilor climatice globale, iernile din Costiceni au devenit mai târzii și mai calde, rareori temperatura nocturnă scade la -20°C, dar căldura primăverii vine destul de târziu, cu brume repetate și înghețuri târzii. Obiecte hidrologice Râul Prut Râul Cerlena (Cernila) Pârâul Glodos (Hogioaia) Pârâul Șerbinți Iazul „Cel Mare” din Costiceni (la hotarul satelor Costiceni si Dumeni) Iazul „La Livade” (în satul Pol-Vanciсauți) Iazul „La Brigadă” (lângă fosta brigadă de tractoare) (în satul Costiceni) Iazul „La Gradină” (iazul de la gradină) (în satul Dumeni) Starița Ghireu (în satul Dumeni) Starița Pruteț (Puteț) (lângă Prut, parțial pe teritoriul satului Dumeni și direct în satul Dranița) Izvorul „Gura leului” (în satul Dumeni) Alte obiecte Movila Turcului (Mojila turcului)(în satul Pol-Vancicauți) Cariera de argilă «Lutaria» (în satul Pol-Vancicauți) Amplasarea geografică a starostatului Distanța de la satul Costiceni până la orașele mari (pe autostrăzi) „Toate drumurile duc la Costiceni” este o zicală în stilul proverbului roman „Omnes viae Romam ducunt” (Toate drumurile duc la Roma). Distanța de la satul Сosticеni până la orașele mari (în linie dreaptă) „Costiceni - centrul universului” - o zicală populară printre tinerii din satul Costiceni în anii '90-2000. Demografie Populație În anul 2001, în Costiceni locuiau 3.523 de persoane. Limbă Distribuția populației după limba maternă conform recensământului din 2001: Majoritatea absolută a locuitorilor vorbesc limba română ca limbă maternă, restul asemenea vorbesc limba majorității. Limba română din sat este reprezentată de dialectul daco-român (adică limba română modernă) în forma graiului (subdialectului) moldovenesc din grupul nordic a limbii (vorbit în regiunea istorică a Moldovei - astăzi împărțită între România, Republica Moldova și Ucraina (adică în Bucovina și Basarabia), precum și în nordul Dobrogei. Întreaga populație vorbește fluent limba rusă (la populația mai în vârstă este rezultatul sistemului educațional sovietic, iar la generația tânără se datorează contentului rusofon de pe internet și rețele de socializare). Întreaga populație vorbește fluent ucraineana (generația mai în vârstă înțelege bine, cei sub 50 de ani vorbesc fluent; generația tânără datorită sistemului de învățământ, iar populația mai în vârstă datorită televiziunii, radioului, conținutului în limba ucraineană de pe internet și rețele de socializare). Un procent mare (aproximativ 40-50%) dintre locuitori vorbesc fluent italiana ca urmare a migrației forței de muncă. În 1806, proprietarii au luat o parte semnificativă din pământ de la țărani, lăsând fiecărei familii doar un falch pentru plata impozitelor (14-15 k. pe an) și a taxelor feudale. Perioade istorice — Perioada rusă (secolul al XIX-lea) După războiul ruso-turc (1806–1812) și Tratatul de la București (16/28 mai 1812), regiunea a devenit parte a Imperiului Rus. Costiceni a devenit parte a uezdului Hotin din gubernia Basarabia. Această perioadă a durat până în 1918, când Basarabia a fost din nou cedată României. În această perioadă, în sat a fost construită o nouă biserică Sfântul Nicolae (sfârșitul secolului al XIX-lea): vechea biserică din lemn, construită în 1770, a devenit învechită și a fost închisă în 1874, iar noua biserică din piatră a fost deschisă în 1879. Țăranul Constantin Rața, care a fost încurajat cu o scrisoare de recomandare din partea Sinodului și i s-a acordat dreptul de a fi înmormântat pe teritoriul bisericii, a fost implicat în mod special în construcția acesteia. Școala publică din Costiceni a fost fondată pe 12 noiembrie 1900, conform Regulamentului din 25 mai 1874. Cuprindea două săli de clasă și un apartament pentru profesor. Școala populară din Costiceni - școala deținea teren în 1910 - 1200 de sagine. Până în 1912, 308 elevi (26 de băieți, 10 fete) absolviseră școala. Educația era în limba rusă; studiau Legea lui Dumnezeu, cititul, scrisul și aritmetica. Primul profesor a fost O. M. Korolev (de asemenea, înmormântat pe teritoriul bisericii). — Primul Război Mondial (1914–1918) Bărbații au fost mobilizați în sat, echipamentul, animalele și proviziile au fost luate; infrastructura a fost distrusă - căi ferate, poduri și drumuri. Basarabia a devenit o ariergarda pentru armata rusă (în special, Armata a 8-a), iar populația locală a suportat principalele costuri. În luna august 1914, un număr mare de locuitori din satele Costiceni și Vancicăuți s-au refugiat peste Prut, pe teritoriul României, din cauza luptelor dintre armatele austro-ungare și ruse. Potrivit unei știri publicate în ziarul Universul, aproximativ 1200 de țărani români au trecut granița în județul Dorohoi, stabilindu-se temporar în comuna Hudești. Refugiații, veniți cu familiile și bunurile lor, au fost primiți cu ospitalitate de localnici, iar D. I. Franc, proprietarul moșiei Hudești, le-a pus la dispoziție imașul și i-a sprijinit material. Martorii din Costiceni și Vancicăuți au relatat scene emoționante despre luptele din zona de frontieră și despre fuga în masă a populației basarabene. Autoritățile române au dispus cazarea refugiaților în satele din apropierea Hudeștiului. — Perioada românească în istoria satului Costiceni Pe 27 martie 1918, regiunea noastră a devenit parte a României. Satul Costiceni a rămas în județul Hotin, provincia Basarabia. Satul era condus de un primar, care era ales de săteni. La sfârșitul anilor 1930, Toader Precup a devenit primarul Costicenilor, iar Vladimir Nicorici a devenit secretar. În sat exista și un post de jandarmi, care supraveghea menținerea ordinii în așezare. În această perioadă, satul a crescut foarte puțin; dacă în 1922 existau 240 de case, 246 de familii și 1.050 de locuitori, atunci până în 1930 satul avea 245 de case, 265 de familii și 1.169 de locuitori. Astfel la recensământul general al populației din 1930 au fost înregistrați 1169 locuitori, inclusiv 602 bărbați și 567 femei. Din numărul total al locuitorilor, 1108 erau români, 25 ruși, 8 ucraineni, 3 polonezi, 25 evrei și 3 țigani. În calitate de limbă maternă, 1112 persoane au indicat limba română, 24 persoane - limba rusă, 8 persoane - limba ucraineană și 25 persoane - limba idiș. Dintre locuitorii cu vârsta de peste 7 ani (447 bărbați și 447 femei), știutori de carte erau 233 bărbați și 80 femei, astfel, gradul de alfabetizare constituia 35%. Dintre cei învățați, 220 bărbați și 70 femei aveau instruire primară, 3 bărbați și 5 femei aveau studii secundare (gimnaziale), 1 bărbat avea studii profesionale și 1 bărbat - studii superioare. Principala ramură a economiei satului a rămas agricultura. Peste 600 de hectare de pământ aparțineau proprietarilor de pământ G. Pantazi (aproximativ 100 de hectare), Sutiaghin, A. Bintovski, Sonsedovski, Bortkevici, Sobolevski și alții. Existau țărani înstăriți, de exemplu, Prekup Toater avea 30 desetine de pământ, țăranul mijlociu avea 6-8 desetine de pământ, dar majoritatea familiilor de țărani aveau între 0,5 și 3,5 desetine de pământ, ceea ce era abia suficient pentru a evita moartea de foame. Arendarea terenurilor era larg răspândită. Chiriașii Grupman, Doneț și alții, folosind utilaje și îngrășăminte minerale, cultivau sfeclă de zahăr, floarea-soarelui, soia și struguri, obținând profituri mari. Țăranii săraci erau obligați să muncească ca muncitori, câștigul lor pentru o zi de 16-17 ore nu depășea 15-20 de lei. Și asta într-o perioadă în care 1 kg de săpun de uz casnic costa 12-18 lei, 1 kg de zahăr – 28,5 lei, iar paste făinoase – 22 de lei. În schimb, produsele agricole erau foarte ieftine: un kilogram de usturoi – 0,5 lei, cartofii – 0,8 lei etc. Suferind de lipsa pământului, locuitorii din Costiceni au căutat în alte locuri, de exemplu, în Moldova. Descendenții satului nostru au întemeiat așezări în Basarabia (Republica Moldova modernă) - Răuțel, Balatina, Chișchăreni, Mărcăuț. De asemenea, mulți locuitori ai satului Costiceni au plecat în străinătate în căutarea fericirii (SUA, Canada, America Latină - Argentina și Brazilia). Viața culturală a satului Costiceni în anii '20 și '30 era concentrată în jurul casei de cultură, care purta numele împăratului Traian, și a școlii locale. Datorită eforturilor talentatului profesor E. Supocoinîi, în satul nostru a fost organizată prima orchestră de instrumente muzicale. În această perioadă, celebrul muzician Toader Captari și-a început activitatea rodnică în domeniul spiritualității. Corul centrului cultural al satului Costiceni a participat la un festival coral organizat la București, unde a fost primit un loc de onoare. Vasile Nicorici, un locuitor al satului care a participat la acest festival, își amintește: „Am plecat din Cernăuți în dimineața zilei de 8 iunie 1938 și am ajuns la București în seara aceleiași zile. Am înnoptat în cazarma Batalionului 21 Infanterie. A doua zi am fost duși la stadion, unde ne-am întâlnit cu Regele Carol al II-lea și cu Prințul Moștenitor Mihai I, apoi a avut loc un festival coral. Corul centrului cultural a câștigat locul I la categoria „costum” și locul II la categoria „interpretare corală”. În a treia zi ne-am întors acasă...”. În urma reorganizării administrative din anul 1939, efectuată de Ministerul Internelor al României, structura comunelor din județul Hotin a suferit mai multe modificări. Prin Decizia nr. 1.564 din 4 februarie 1939, publicată în Monitorul Oficial la 20 aprilie 1939, s-au aprobat noi delimitări teritoriale pentru comunele rurale ale județului. Conform documentului oficial satul Vancicăuții Mici (Pol-Vancicăuți) a fost desprins din comuna rurală Costiceni și alipit la comuna rurală Vancicăuți. Satul Șendreni a fost transferat din comuna Mămăliga la comuna Costiceni, iar reședința comunei rurale Costiceni a fost mutată din satul Costiceni în satul Dumeni. — Perioada sovietică și evenimentele anilor 1940. Represiunile staliniste asupra populației românești. Pe 28 iunie 1940, în viața locuitorilor regiunii noastre au început schimbări radicale. Administrația românească a fost înlocuită de puterea sovietică. „Sovietizarea” regiunii, realizată într-un timp scurt, a fost însoțită de momente negative. Au început rusificarea intensivă și ucrainizarea moderată a sistemului educațional și cultural. Printre aspectele negative se numără și jaful socio-economic al populației locale și represiunea politică în masă. Noua ordine i-a "identificat" imediat pe așa-numiții „dușmani ai poporului”. Această categorie includea țărani înstăriți și personalități ale partidelor politice românești. În anii 1920 și 1930, în Bucovina și ținutul Hotin au funcționat numeroase partide politice și societăți național-culturale, sportive și muncitorești, cu niveluri variate de activitate. La 15 septembrie 1919, a fost format Partidul Democrat Unit, condus de I. Nistor. Pe 21 ianuarie 1923, s-a alăturat Partidului Național Liberal al lui I. Brătianau. Iar în martie 1923, a fost formată Liga Apărării Naționale Creștine, condusă de A. Cuza. În februarie 1923, pe scena politică a apărut Partidul Țarist din Bucovina, care în decembrie 1926 a devenit parte a Partidului Național Țarist din România. La 14 iulie 1935, s-a format Partidul Național Creștin al lui A. Cuza și O. Goga, al cărui simbol de partid era svastica. Toate aceste partide au funcționat în condiții de luptă constantă pentru putere. Majoritatea liderilor acestor partide au fost reprimați de autoritățile sovietice. Exista o lipsă de alimente, medicamente, combustibil, încălțăminte și îmbrăcăminte pentru „dușmanii poporului”. Aceasta a dus la moartea deportaților, în special a vârstnicilor. Astfel, pe 15 noiembrie 1945, Alexandroae Afanasii a murit într-o așezare specială, în 1943, Nicorici Vasile a murit într-o așezare specială, Savca Gheorghe a murit într-o așezare specială pe 16 iunie 1956, Savca Toader a murit tragic într-o așezare specială, iar în 1946, Rața Vasile a murit. Astfel, conform estimărilor preliminare, în anii 1940–1941, aproximativ 11 mii de oameni au fost represați din motive politice pe teritoriul Bucovinei de Nord și al ținutul Hotin, dintre care peste 1.400 au fost împușcați, au murit în lagăre și în așezări speciale. Urmărirea membrilor „partidelor burgheze” românești era un fel de urmărire a vrăjitoarelor și ereticilor în epoca crudului Ev. Mediu. Sute de oameni au suferit nevinovați pur și simplu pentru că, trăind în alte țări, ei, ca buni cetățeni, s-au adaptat condițiilor socio-economice și politice în care au fost nevoiți să trăiască. Chiar și o simplă cunoaștere a soartei celor reprimați oferă motive pentru a afirma că represiunea brutală a cetățenilor din regiune este o crimă de neiertat a regimului totalitar comunist împotriva poporului. Maria Vatamanu, mama poetului și savantului basarabean Ion Vatamanu, nu-și poate explica, vorbind despre acele timpuri, cum oameni nevinovați erau pedepsiți numai pentru că „un netrebnic de vecin”, din invidie, le inventa diverse păcate pentru a-i „turna” noilor autorități. „Nevinovații oameni erau turnați chiar de invidioșii săi vecini care în popor au fost porecliți „cozi de topor”. De exemplu, Toadere Banari a fost acuzat de faptul că era membru al mișcării legionare, însă toți din sat știau că el era un om sărman, care nu avea habar de ce înseamnă această mișcare, dar a fost ridicat noaptea de acasă și silit să ispășească o cruntă pedeapsă pentru o vină imaginară. Țăranul avea doi copii, o bojdeucă și câteva găini. Finul meu, Isevea Cocostârc a fost un om harnic și omenos, însă din pricini necunoscute a fost ridicat și el cu toată familia și numai bunul Dumnezeu știe prin ce a trecut sărmanul. Tatăl său, Toadere, s-a stins din viață acolo”, spune Maria Vatamanu. Printre cei deportați se numără Vladimir Pascari din Pol-Vancicăuți, născut în 1919. În timpul instalării noii granițe se afla în România la muncă. Bărbatul a solicitat în repetate rânduri să i se permită să revină la baștină, însă sovieticii au ignorat cererea lui. Astfel, Vladimir a decis să treacă clandestin noua graniță impusă de cotropitori. În noaptea de 16 spre 17 octombrie 1940 Vladimir pornește spre casă, unde îl așteptau părinții, un frate și o soră. Din nefericire, nimerește în mâinile grănicerilor sovietici în apropierea satului Băhrinești (fostul raion Hliboca), regiunea Cernăuți. La data de 14 iunie 1941, NKVD-iștii l-au condamnat la 3 ani de detenție, pedeapsa fiind executată în lagărul stalinist de muncă corecțională din Novosibirsk. A avut fericirea să scape cu zile din infernul bolșevic și să se întoarcă la vatră. A adus cu el culoarea străinătății, conturul pădurilor fără de margini din Taiga și o imensă durere sufletească. Vladimir Pascari a fost reabilitat abia pe 25 ianuarie 1990. Deomid Savca, fost profesor la școala medie din Costiceni, își amintește cu groază despre acele vremuri când în sat au dat navală comuniștii: „În satele noastre nu exista nicio lege, nicio dreptate. Puteai fi luat, încătușat și dus unde nu te mai putea găsi nimeni, așa cum s-a întâmplat cu învățătorul Vasile Șagan de la Școala din Pol-Vancicăuți. Pe la ora unu noaptea, i-au bătut la ușă și l-au luat... Avea în jur de 25 de ani. Era necăsătorit. Mama lui, Mărioara, era originară din Zalucea. Tatăl său, Ștefan Șagan, era din Costiceni. Lumea spunea că acești călăi l-au dus în pădure și l-au împușcat. Dar pentru ce ilegalități – nu știe nimeni. Nici până azi nu se cunoaște nimic despre moartea lui. Dacă l-au împușcat, de ce oare vor fi făcut acest lucru și în ce groapă l-o fi aruncat? A dat cineva socoteală pentru moartea lui? Într-o societate civilizată așa ceva e de neimaginat”, spune Deomid Savca. Profesorul Vasile Șagan fusese reabilitat abia în 1992. Pe lista persoanelor care au avut de suferit din cauza regimului comunist se regăsește Serafim Cârstea, un tânăr în vârstă de 17 ani care, din cauza foametei din anii 1946-1947, a încercat să treacă clandestin frontiera. El a fost reținut de grănicerii sovietici și condamnat de un tribunal militar la 10 ani în lagăre de muncă „pentru trădarea patriei”. Apare întrebarea, ce patrie a trădat? Cea care i-a luat ultima fărâmitura de pâine de la familie, lăsând-o să moară de foame în iarna anului 1947? Având doar 17 ani și căutând ieșirea din această situație, a decis să treacă granița și să ajungă în România, acasă. Un alt exemplu este cel al veteranului de război Ion Ivanes. După ce s-a întors de pe front, grav rănit, bolnav și copleșit de emoții, a rupt un panou cu portretul lui Stalin din sat. Denunțat de o angajată a sovietului (consiliului) sătesc, Ion a fost condamnat la 10 ani de închisoare, pedeapsa fiind executată într-una dintre cele mai dure închisori din URSS. Scrisorile pline de disperare ale mamei sale, în care cerea grațierea și pe care le-a trimis lui Stalin, nu au avut niciun rezultat. A primit un singur răspuns: „Dacă a rupt, înseamnă că e vinovat”. Andrei al lui Vasile Rață era un copil de 11 ani când a fost ridicat împreună cu părinții, gospodari din satul Costiceni, și transportat în fundul Siberiei. Cu amărăciune își aduce aminte de acea călătorie groaznică cu trenul, în vagoane jegoase, neîncălzite, în condiții inumane, în care oamenii piereau ca muștele. În memorie îi stăruie chipurile consătenilor Atanasie Alexandroaie și Serafim Sauca, alături de care a parcurs acest infernal drum al pieirii: „Întregul drum, din nordul Basarabiei și până în Siberia, a fost udat cu lacrimi și presărat cu cadavre”. După ce au fost dați jos din tren, la Tiumen, ei au fost îmbarcați în nave fluviale și transportați pe fluviul Obi, până la Zenkovo, un sătuc prăpădit ca vai de el, situat între orașul Surgut și centrul districtual Hantî-Mansi. Familia Rață supraviețuiește războiului, dar tocmai atunci când își face iluzii că a scăpat de greul cel mare, capul ei, Vasile Rață, se îneacă în apele reci ale Obiului. Asta se întâmplă în 1947. Lasă în urma sa o nevastă cu șapte copii. Viață grea. Copiii nu au cu ce să se îmbrace, suferă de foame. Andrei se înscrie la o școală tehnico-profesională. După absolvire, lucrează în construcții, pe șantiere, câte 18 ore zilnic. În 1955 se însoară cu o herțeancă din Țânteni, și ea deportată la vârsta de 6 ani. După cinci ani de căsnicie, în 1960, când se dă „sloboda”, tânăra familie se întoarce acasă. Ar fi dorit să se oprească în satul soțului, la Costiceni, dar primarul le interzice să se stabilească cu traiul în sat. Casa părintească era în mâini străine, primăria o confiscase după ce rămăsese fără stăpâni. Altă tragedie. Cu multă trudă adună bani și își cumpără o casă în Herța, mai aproape de baștina soției. Iată cum deportarea schimbă destinul omului, rupându-l definitiv de casa părintească și de satul său. Al doilea val de represiuni a avut loc la începutul anilor 1950, când au fost luate în principal credincioșii. Grupul de istorie școlară și istorie locală a efectuat cercetări ample pentru a studia soarta tragică a satului represaliat Costiceni. Datorită eforturilor istoricilor locali, a fost întocmită o listă a familiilor care au fost represate în anii 1940 și 1950. Și acum vrem să vă prezentăm soarta tragică a mai multor familii din Costiceni care au experimentat pe deplin toate aspectele teribile ale regimului stalinist. Soarta familiei Popiciuc-Nicorici este atât dramatică, cât și foarte interesantă.Familia Ivanov, Ilarion și Porfira, erau oameni profund religioși, Martori ai lui Iehova.După 17 aprilie 1991 – ziua adoptării Legii RSS Ucrainene „Privind reabilitarea victimelor represiunilor politice din Ucraina”, acești cetățeni au fost reabilitați ca fiind arestați și condamnați pe nedrept. — Perioada actuală — parte componentă a Ucrainei În sat s-au păstrat tradițiile și obiceiurile românești . În prezent, există o casă de cultură (cu 13 cercuri: melodii solo, voce, teatru, folclor, fanfară, dansuri etc.). Activează grupurile folclorice românești "Căluțiil (Irodul)" și "Izvoraș". Informații generale despre Dumeni și Pol-Vancicăuți Prima mențiune a așezării Dumeni datează din 1443. Prima mențiune a așezării Pol-Vancicăuți datează din 1859. În anul 1886, satul Pol-Vancicăuți din volostul Noua Suliță, ocupat de proprietari, avea o populație de 591, 96 de gospodării și o graniță[4]. Pol-Vancicăuți este un sat împărătesc de pe râul Prut, cu o populație de 591, 96 de gospodării și o graniță. Din 24 august 1991, satul face parte din Ucraina independentă. Satul Costiceni, parte componentă a starostatului Costiceni (până la mijlocul verii anului 2019 parte componentă a consiliului sătesc Costiceni), include satele Costiceni, Dumeni și Pol-Vancicăuți. Statele și unitățile administrative antice (care includea satul din momentul primei mențiuni scrise) Obiecte cu potențial istorico-geografic, turistic și recreativ Muzeul Istoric al comunei rurale (Starostat) Costiceni - un departament special în clădirea Liceului din Costiceni Ion Vatamanu (satul Costiceni) Casa-muzeu a poetului și publicistului, omului de știință și politicianului Ion Vatamanu (în proiect) (satul Costiceni) Ruinele fundației și altarului vechii biserici 1770 (satul Costiceni) Biserica Ortodoxă Sfântul Nicolae, 1879 (satul Costiceni) Capelă pe teritoriul bisericii (satul Costiceni) Capelă în Pol-Vancicauți (satul Costiceni) Capelă lângă parc (satul Costiceni) Troiță (răstignire) - monumente religioase memoriale - Cruci: Crucea pe teritoriul bisericii Sfântul Nicolae (satul Costiceni) Crucea la uluța bisericii Sfântul Nicolae (satul Costiceni) Crucea în parc (satul Costiceni) Crucea în Dumeni (satul Dumeni) Crucea la ulița cimitirului (satul Costiceni) Crucea vis-a-vis de magazinul «Domnița» (satul Costiceni) Crucea la ulița lângă Sârbu, vis-a-vis de Deomid Savca (satul Pol-Vancicauți) Crucea в Пол-Ванчикауць (satul Pol-Vancicauți) Crucea ăn câmp lânga calea ferată (satul Costiceni) Crucea pe drum în câmp spre iazul cel mare din Costiceni (satul Dumeni) Parcul satului Costiceni (satul Costiceni): O zonă de recreere pentru copii și tineri,, Un memorial dedicat locuitorilor costiceneni căzuți în cel de-al Doilea Război Mondial 1939-1945, O alee memorială dedicată locuitorilor căzuți în războiul ruso-ucrainean (din 2022) Teritoriul vechiului cimitir (satul Costiceni) Cimitirul actual al comunității satul Costiceni (satul Costiceni) Așezarea culturii Cucuteni-Tripilia - la 3 km nord de satul Costiceni, lângă brigada de tractoare, pe teritoriul taberei de vară a fermei Clădirea veche a școlii din satul Costiceni (astăzi clădirea starostatului) (satul Costiceni) Clădirea școlii — Liceul din Costiceni Ion Vatamanu 1958 (satul Costiceni) Ruinele vechii clădiri școlare din satul Dumeni (ulterior vechea școală de muzică, apoi barul „Cîrciuma (Ciuma)”) (satul Dumeni) Plajele iazului „Cel Mare” din Costiceni (proprietate privată, liberă pentru recreere, pescuit cu permis) (la granița dintre satele Costiceni și Dumeni) Natura in zona de dumbrăvii, livezii si iazului "De la Livadă" (proprietate privata, liber pentru recreere) (sat Pol-Vancicauți) Casa de vânătoare „Casa Vânătorului” și natură în zona iazului „de la Brigadă” lângă fosta brigadă de tractoare. (proprietate privată, gratuit pentru recreere) (sat Costiceni) Zona de pescuit ale iazului "de la grădină" (proprietate privată, acces liber pentru recreere, pescuit cu permis) (sat Dumeni) Câmpul cu lavandă - în Dumeni lângă starița Ghireu (proprietate privată) (sat Dumeni) Movila turcului (satul Pol-Vancicauți) Fântână din câmpul „a meșterilor Captari Toader și Vasile (Fintina Bolhanenilor)” (satul Costiceni) Porțile satului - la intrarea de-a lungul șoselei dinspre Noua Suliță și dinspre vamă se află câte o poartă stilizată cu o scurtă istorie a satului (satul Pol-Vancicauți și Dumeni) Iezer — pe câmpul de lângă sat (satul Dumeni) se află rezervația ornitologică Dranița. Locul numit Bilo Ozero este cunoscut din cronicile istorice, despre prima mențiune scrisă a satului Dumeni în 1443. Un loc cu care sunt asociate multe legende și mituri despre satul dispărut și inundat (Bilo Ozero), biserica inundată, fântâna fără fund a lui Yusuf. Educație și cultură Școala Școala populară din Costiceni a fost fondată pe 12 noiembrie 1900, conform Regulamentului din 25 mai 1874. Până în 1912, 308 elevi absolviseră Școala populară din Costiceni . Data deschiderii noii clădiri școlare și începerea lucrărilor este 1 septembrie 1958. În 1997, școala a fost numită în numele remarcabilului poet și publicist bucovinean și basarabean, doctor philosophiæ la științe chimice, om politic și deputat în parlamentul Republicii Moldova, președintele comisie culturei și cultelor a parlamentului RM, un luptător aprig pentru independența Republicii Moldova de sub ocupația sovietică, compatriotul nostru - Ion Vatamanu. Elevul al Liceului Ion Vatamanu din Costiceni, Nicorici Alexandr-Armin, la etapa a IV-a (Națională) a Olimpiadei școlare de geografie din 2024 a câștigat locul 4 și locul 3 în 2025. Din istoria formării și activităților orchestrei de instrumente populare „Izvoraș” Orchestra de instrumente populare din satul Costiceni are o istorie interesantă și plină de evenimente. Colectivul datează din anii '30. Atunci, învățătorul local Epifanii Supocoinâi a organizat primul ansamblu de instrumente populare. Acesta era format din 10 persoane care simțeau muzica cu inima și tânjeau după frumos. De fapt, ei nu mai lucrau pe scenă, ci printre oameni. Pentru că numai în vârtejul vieții însăși, în viața de zi cu zi, unde simplii agricultori, muncitori în vârstă nu „interpretau” dansuri, nu „cântau” melodii, ci pur și simplu dansau și cântau în timpul sărbătorilor familiale și al ospețelor de acasă, al festivalurilor populare, membrii ansamblului se îmbogățeau cu melodii, vedeau obiceiuri și tradiții populare. În această perioadă și-a început cariera viitoarea mândrie a regiunii, legendarul muzician Toader Captari. S-a născut în aprilie 1923. A studiat la școala primară din Costiceni, în perioada românească. Dragostea pentru vioară i-a fost transmisă de către experimentatul profesor Epifanii Supocoinâi. În 1948, a devenit dirijorul orchestrei de instrumente populare. Această orchestră a primit titlul de instrument popular în 1972. Captar Toader a fost decorat cu titlul de „Muncitor Emerit al Culturii al RSS Ucrainene”. I s-a acordat medalia „Pentru Curaj de Muncă”. Devastările postbelice, foametea din 1946-1947 și alte dificultăți nu au putut opri dorința conaționalilor noștri pentru frumos. În 1948, datorită eforturilor amatorilor, în satul Kostychany a fost înființată și a început să funcționeze cu succes orchestra de instrumente populare „Flueraș”, care mai târziu a fost numită „Izvoraș”. Conducătorul acesteia a fost Toader Captari. Talentul său a fost dezvăluit în munca minuțioasă zilnică cu o echipă relativ tânără. Primii membri ai ansamblului au fost: Captari Hariton a lui Constantin (vioară), Rața Vasile a lui Toader (vioară), Caba Vasile a lui Pantelei (contrabas), Vataman Vasile a lui Petru (vioară), Zagorschi Vladimir a lui Petru (chitară), Sauca Deomid a lui Ion (domra) și alții. Dirijorul și membrii orchestrei și-au dat seama ce examen serios îi aștepta pe scenă. Toader Captari nu a fost doar un muzician minunat, ci și un maestru de neegalat în confecționarea instrumentelor populare - ocarină și nai. A primit titlul onorific de „Maestru al Poporului din Moldova”. Ocarinele pe care le-a făcut din lut și le-a ars în foc, decorate cu dragoste cu ornamente populare și acoperite cu glazură, diferind în înălțime - de la soprană la contrabas. Și în ceea ce privește natura sunetului, flaute chiar mai pure și mai delicate. De asemenea, depune mult gust artistic și talent în fabricarea unui instrument de suflat - flautul nai cu mai multe țevi, larg răspândit în Moldova. De atunci, grupul a crescut cu o mulțime de muzicieni virtuozi, soliști și interpreți de cântece populare interesanți și talentați. A încânta cu muzica, ca un basm fără sfârșit, este principiul principal care stă la baza activităților orchestrei. Faima acestui ansamblu folcloric a răsunat în regiune, la Kiev și la Moscova. În orchestra din Costiceni „Izvoraș” a făcut primii pași pe marea scenă profesională Sofia Rotaru, actuala Artistă a Poporului din Ucraina, Moldova și URSS. Apoi, în 1962, după ce a câștigat concursul raional de artă amatorică, Sofia a cântat pentru prima dată cu „Izvoraș” la revista regională, după care a fost numită Privighetoarea Bucovinei. Și deja în 1964, interpretând cu „Izvoraș”, Sofia Rotaru a câștigat pentru prima dată festivalul republican al talentelor folclorice și a captivat Moscova împreună cu „Izvoraș”, interpretând pe scena Palatului Congreselor din Cremlin. Mulți ani mai târziu, Sofia Rotaru mărturisea: „Nici nu m-am gândit că într-o zi voi cânta cu o orchestră pop. În afară de viori și țimbale, nu recunoșteam alte instrumente pentru acompaniament.” Dacă răsfoiți paginile biografiei orchestrei, veți vedea că progresul acesteia a fost precedat de o vastă muncă educațională. Începând cu 1964, echipa a fost completată cu tineri interpreți. În același timp, a fost organizată o orchestră pentru copii cu instrumente populare. Primii săi participanți au fost Vladimir Șeremet, Victor Rotari, Grigore Sucevan, Vladimir Govornian, Lilia Captar, Ivan Sârbu și alții. Ani de muncă extenuantă, repetiții continue, înregistrări, filmări, concerte au dus la o popularitate incredibilă și o recunoaștere largă a acestui grup talentat. Pentru membrii „Izvoraș”, 1972 este cel mai memorabil an. Atunci orchestra a primit titlul de Amator al Poporului. Și iată prima impresie neașteptată a debutului. Cântece din anii frontului, cântece populare moldovenești au răsunat în forță. Unele numere din program au trebuit interpretate la bis, în aplauze neîncetate și scandări emoționante. Concertele cu participarea muzicienilor au devenit celebre printre oamenii muncii din raion. La ele participau familii întregi, adulți și copii. Primul succes la festivalul regional le-a dat putere și încurajare. Mai mult, orchestra din Costiceni a sunat surprinzător de entuziasmat și înălțător, pătrunzător, luminând profunzimile muzicii. Juriul a apreciat foarte mult prestația amatorilor. Mai târziu, muzicienii au avut ocazia să-și descopere potențialul la festivalul republican. Când au interpretat melodia pentru dansul moldovenesc „Hora”, publicul a întâmpinat acest număr cu mare entuziasm. Au fost ovaționați cu adevărat și nu li s-a permis să părăsească scena mult timp. Munca bună începută de Captari Toader este continuată de Vladimir Filimonovici Șeremet. S-a născut pe 12 iunie 1955. S-a alăturat celebrei formații Izvoraș la vârsta de doisprezece ani. Gusturile sale muzicale s-au format aici, devenind un adevărat muzician virtuos. După absolvirea școli locale și a școlii de muzică, Șeremet V.F. s-a înscris la o școală de muzică la clasa de vioară. Pe 19 august 1977, a fost numit șef al filialei, iar din 1979, director al școlii de muzică din satul Costiceni. În 1985, Vladimir Filimonovici a devenit dirijorul orchestrei din Izvoraș. Un profesor atent și grijuliu a găsit imediat un limbaj comun cu muzicienii, atingând dedicarea lor deplină. În ultima perioadă, Vladimir Filimonovici Șeremet a făcut mult pentru a îmbunătăți baza materială a orchestrei și, în același timp, pentru a perfecționa abilitățile interpretative ale artiștilor. Și, de-a lungul anilor, „Izvoraș” este popular mult dincolo de granițele regiunii. A susținut cu succes spectacole la Ternopil la deschiderea „Câmpului Cântător”, la Cernobîl în fața soldaților care lichidau consecințele accidentului, la Daugavpils și la Riazan. Instituțiile sociale În sat își desfășoară activitatea următoarele unități: Educație și cultură Grădiniță — Grădinița „Steluța” (satul Dumeni) Liceul din Costiceni Ion Vatamanu (satul Costiceni) Școala de muzică Costiceni (satul Dumeni) Biserica Ortodoxă Sfântul Nicolae (cu sărbătoare la templu pe 22 mai/9 mai) (satul Costiceni) Biserica Baptistă (satul Dumeni) Casa de Rugăciune a Martorilor lui Iehova - Sala Regatului a Martorilor lui Iehova (satul Costiceni) Casa de Rugăciune Penticostală - "Hristos pentru Fiecare" (satul Costiceni) Casa de Cultură (Clubul) (satul Costiceni) Stadionul de Fotbal și Clubul Sportiv ("kacialka de la casoae") (satul Costiceni) Parcul Memorial al soldaților din Costiceni căzuți la datorie (satul Costiceni) Sănătate, siguranță și frumusețe Spitalul medicinii de familie (satul Costiceni) Farmacia nr. 1 (Captari Violeta) (satul Costiceni) Farmacia S.C. Lupoi B.P. (Lupoi Ludmila) (satul Dumeni) Farmacia veterinară (Gudan Vitalie) (satul Dumeni) Salon de înfrumusețare S.C. Lupoi B.P. (coafor, manichiuristă, machiaj) (satul Dumeni) Frizerie (Vataman Tatiana) (satul Dumeni) Stație de pompieri (satul Costiceni) Personalități Barbuța Sergiu (n.13.08.1989) — Istoric, jurnalist, autor de lucrări științifice despre istoria satului, biserica și personalitățile satului, activist pentru conservarea culturii și istoriei satului, publicist și activist civic din regiunea Cernăuți. Președinte fondator al Societății Culturale „Valea Prutului” (din 2020) și administrator al platformei „Valea Prutului” (din 2012); editor la Agenția de știri BucPress din Cernăuți (din 2020); membru al Societății „Golgota” a românilor din Ucraina (din 2019); expert al Institutului de Studii Politice și Capital Social (din 2022). A inițiat în 2021 proiectul „Moșteniri Vizuale”, care are drept scop colectarea și digitalizarea fotografiilor vechi de prin satele românești ale ținutului Hotin. Bilic Pavel (n.29.07.1980 — d.16.10.2018) — Soldat al Forțelor Armate ale Ucrainei, participant la războiul ruso-ucrainean. Captari (Bidașcu) Iulia (n.03.08.1950) rapsod popular, interpretă de muzică populară, cunoscută pentru interpretarea baladelor și doinelor din folclorul românesc. A activat în cadrul Orchestrei de muzică populară „Izvoraș" (desființat în 2018), fiind totodată conducător artistic al Casei de Cultură din Costiceni. Captari Toadere (n.14.04.1923 — d.25.09.1995) — rapsod, instrumentist, om de cultură, promotor al folclorului românesc din regiunea Cernăuți. Lucrător emerit al Culturii din RSS Ucraineană” și „Meșter popular al RSS Moldovenești”. Colac Anton (n. 15 ianuarie 1913 – d. ?) a fost învățător, director de școală și veteran de război român, originar din satul Costiceni.A activat ca învățător în mai multe instituții de învățământ din județul Hotin (Macarovca, Zarojeni, Balcăuții de Sus, Bilavăți și Costiceni). A condus Subcentrul de Pregătire Premilitară din Costiceni și a fost secretarul Căminului Cultural „Împăratul Traian” din localitate. Din cauza activităților sale proromânești, a fost nevoit să se refugieze în România. A fost angajat la școala primară din Lăpunicul Mare, județul Caraș. În anii ’50, a fost numit director al școlii din Bajura, comuna Darabani, județul Botoșani, contribuind la educația mai multor generații de elevi din nordul Moldovei. Pentru serviciile militare aduse statului român în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, a fost decorat cu Medalia „Crucea Comemorativă a celui de-al Doilea Război Mondial, 1941–1945”, prin Decretul nr. 64/1994, emis de Președintele României. Colac Tudor (n.1948 — d.2021) — Etnolog și folclorist român, doctor philosophiæ în etnologie, fost colaborator științific coordonator la sectorul folcloristică al Institutului de Filologie al Academiei de Științe a Republicii Moldova, membru al Uniunii Scriitorilor din Moldova. Garabagiu Maria (n.16.02.1924 — d.2005) — Eroină a Muncii Socialiste. A lucrat într-o brigadă de teren, conducând o unitate. Pentru randamentele ridicate de semințe de kok-sagiz, în 1951 a fost decorată cu titlul de Eroină cu medalia Steaua de Aur și Ordinul lui Lenin. Numele ei este reprezentat în publicația științifică populară „Au glorificat Bucovina”. Vasile Grigoraș (n.13.10.1937 – d.17.04.2025) — jurnalist și scriitor român din regiunea Cernăuți. Membru al Uniunii Naționale a Jurnaliștilor din Ucraina. În 1963 a absolvit Facultatea de Filologie româno-germană a Universității de Stat din Cernăuți, ulterior - Facultatea de Jurnalism a Școlii Superioare de Partid din Kiev. A lucrat ca și corespondent pentru ziarul raional „Calea Leninstă” (Noua Suliță). Redactor adjunct al ziarului raional „Budivnyk Komunizmu” (Adâncata), șef al departamentului ziarului regional „Zorile Bucovinei”, redactor-șef al Redacției Principale de Televiziune și Radiodifuziune în limba românească a Companiei de Stat de Televiziune și Radiodifuziune Cernăuți. A publicat povestiri, nuvele și epigrame în diverse publicații și almanahuri literare. Numele său este inclus în publicația informativă și enciclopedică „Spațiul Informațional al Bucovinei”. Gurghiș (Baban) Tatiana (n.06.10.1963) — Profesoară din Ucraina de franceză, figură publică activă, profesoară de limbi străine la Liceul Ion Vatamanu din Costiceni. Prin Decretul Președintelui Ucrainei din 18 august 2009 nr. 619, i s-a acordat Ordinul Kneghina Olga, gradul III. Decretul a fost semnat de Președintele Ucrainei, Viktor Iușcenko, ordinul nr. 2101. Nicorici Andrei (n.30.09.1948) — Candidat în Științe Istorice, profesor al Universității Tehnice Naționale „Institutul Politehnic din Harkov”, autor a peste 50 de lucrări științifice, educaționale și metodologice, autorul lucrării "Istoria comunei rurale Costiceni, din moși-strămoși până azi" Nicorici Andrei (n.23.12.1947 — d.18.09.2016) — Doctor philosophiæ în fizică și matematică. Din 1987 specialist a Laboratorului de fizică la temperaturi joase din cadrul Institutului de Fizică Aplicată, Academiei de Științe a Moldovei, ca cercetător principal; în 1995 a devenit cercetător de frunte. Specialist de înaltă calificare în domeniul fizicii și tehnologiei materialelor semiconductoare. Pantazi Grigore (n.1872—d.1939) — regizor, actor, poet, muzician, coregraf, sculptor. Înainte de Primul Război Mondial, Pantazi a fost inițiatorul și animatorul teatrului român din Cernăuți. Pascari Fevronia (n.01.09.1925 — d.01.06.2003) — Membru al fermei colective Vatutin din districtul Novoselytskyi, regiunea Cernăuți a RSS Ucrainene. Erou al Muncii Socialiste (06.06.1952) Pâslaru Eugen (n.30.12.1950 — d.07.08.2018) — Politician moldovean. A fost deputat în Parlamentul Republicii Moldova. Rața Petru (n.06.10.1939) — Sportiv. Maestru al sportului în volei. A lucrat ca profesor la Universitatea Națională din Cernăuți Yu. Fedcovici Savca Deomid (n.1933 — d.2018) — pedagog, om de cultură, muzician, dirijor de cor, interpret instrumentist, folclorist și poet, fiind cunoscut și ca autor al imnului satului Costiceni. Stanciu Constantin (n ? — d.16.03.1990) jurnalist, publicist și traducător român din regiunea Cernăuți, cunoscut pentru activitatea sa îndelungată în presa locală. După absolvirea Universității din Cernăuți, a lucrat ca profesor la școala din Apșa de Jos, raionul Teceu (Transcarpatia), apoi, din 1968, a activat peste două decenii în redacția ziarului „Calea Leninistă” din raionul Noua Suliță, unde a fost corespondent, corector, traducător și redactor-șef adjunct al ediției de „limbă moldovenească”. A publicat articole despre cultură, educație și viața rurală. A decedat tragic la 16 martie 1990, fiind lovit mortal de un automobil în apropiere de satul Vancicăuți. Șeremet Vladimir (n.1955) - dirijor și pedagog de etnie română, cunoscut pentru activitatea sa dedicată păstrării și promovării folclorului românesc. A fost conducător artistic al Orchestrei de muzică populară „Izvoraș" (desființat în 2018) și director al Școlii de Muzică din Costiceni. S-a învrednicit de titlul de Lucrător Emerit al Culturii din Ucraina. Ion Vatamanu (n.01.5.1937 — d.09.08.1993) — poet, publicist, doctor philosophiæ în chimie și om politic. La sfârșitul anilor '80 - începutul anilor '90 ai sec. al XX-lea, s-a manifestat ca luptător fervent pentru eliberarea națională a românilor din Republica Moldova și Bucovina. Zinaida Smochină-Rotaru[nefuncțională – arhivă] (n.1941) — poetă populară de origine română, autoare de poezii pentru copii. Galerie foto Lectură suplimentară Нікорич А. В. Історія сільської громади Костичани = Istoria comunității rurale (comuna) din Costiceni: din moși-stramoși și până în prezent : з діда-прадіда до сьогодення / Андрій Володимирович Нікорич, Валентина Михайлівна Пислару, Сергій Леонідович Барбуца. – Чернівці : Технодрук, 2022. Sergiu Barbuța. Din istoria Bisericii „Sf. Ierarh Nicolae” din Costiceni. 140 ani de istorie. [Drobeta-Turnu Severin], 2019. 50 p. ISBN 978-606-94777-9-3 Colac Tudor. Satul din suflet. Costiceni. [Chișinău], 2020. 855 p. ISBN 978-9975-52-227-4 Legături externe Site-ul satului Costiceni Історико-краєзнавчий портрет Чернівецької області - https://bukportret.info/novoselitskiy-rayon/kostichani/istoriya-kostichani/ Despre Costiceni - Новоселицька районна державна адміністрація (Костичани) Panoramio Datele generale ale recensământului din 2001 Arhivat în 13 noiembrie 2007, la Wayback Machine. Date detaliate privitoare la numărul românilor Arhivat în 22 martie 2008, la Wayback Machine. Românii din Cernăuți Prognoza meteo în Costiceni Note