NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palatul Poștelor din Brașov

Palatul Poștelor din Brașov este o clădire monument istoric aflat pe teritoriul municipiului Brașov (cod LMI BV-II-m-B-11422). Istoric În a doua jumătate a secolului al XIX-lea, au fost întocmite primele planuri de sistematizare a Brașovului, care implicau dezvoltarea urbanistică spre suburbii, în primul rând spre Blumăna. În acest scop au fost demolate eșalonat o parte din fortificațiile medievale ale Cetății de pe laturile de nord-est și sud-vest. Pe latura de nord-est, pe locul vast care pe vremuri constituia un câmp larg de apărare în fața zidurilor cetății, s-au construit câteva clădiri administrative: Palatul de Justiție (astăzi sediul Prefecturii și al Consiliului Județean Brașov), Administrația Financiară (astăzi Primăria) precum și Palatul Poștei. Palatul Poștei (sau Palatul Poștelor) a fost construit în anul 1906 și este declarat monument istoric (cod LMI BV-II-m-B-11422). În perioada interbelică era una dintre cele mai vizitate clădiri din oraș. De aici se trimiteau și se primeau scrisori, cărți poștale, telegrame, se trimiteau sau se primeau mărfuri. Clădirea Palatului Poștei există și astăzi în parcul central Nicolae Titulescu și are aceeași destinație. În interiorul clădirii se găsesc săli imense cu uși din lemn masiv, cu mese frumos sculptate, chiar și o mică fântână arteziană. Odată cu apariția internetului (datând de la începutul anilor 1990) economia serviciilor poștale din întreaga lume fost puternic afectată prin reducerea cererii de corespondență, e-mailurile devenind un mijloc de comunicare mai ieftin și mai rapid. Ca urmare a scăderii interesului pentru serviciile poștale, dar și a veniturilor, clădirea Palatului Poștei a fost neglijată, începând să se deterioreze treptat. În plus, la sfârșitul lunii ianuarie 2015 o furtună puternică a afectat și clădirea Palatului Poștei, în special acoperișul acesteia. Galerie de imagini Referințe Vezi și Palatul Finanțelor din Brașov Palatul de Justiție din Brașov Legături externe Materiale media legate de Palatul Poștelor din Brașov la Wikimedia Commons
Szentháromság-templom (Vidombák)

A Szentháromság-templom Vidombák legrégibb fennmaradt ortodox temploma. 1780-ban épült egy korábbi fatemplom helyén, a falu déli, románok lakta részén; eredeti formáját máig megőrizte. Helyi jelentőségű műemlékként tartják nyilván BV-II-m-B-11701 kódszám alatt. Története A szászok által a középkorban alapított Vidombákon legelőször 1700-ban említenek románokat; ők a Vidombák folyó jobb partján, a szászokkal átellenben kezdtek letelepedni. Már a 18. század elején volt fatemplomuk, ugyanis 1733-ban leégéséről adnak hírt. A krónikák megemlítik, hogy ebben az évben tűzvészek pusztítottak a faluban, a kurátor (gociman) szerint viszont a német elöljárók gyújtatták fel. 1737-ben fából és tapasztott sövényből új templomot építettek. 1775-ben megalakult a vidombáki ortodox egyházközség; ekkor már több mint 200 román élt a faluban. Az új fatemplom egy 1777-es tűzvész során égett le, helyén pedig 1780-ban felépítették a ma is álló kőtemplomot, melyre II. József magyar király adott engedélyt. Támogatója a brassói Ioan Boghici kereskedő volt, aki több más barcasági ortodox templom építését is pénzelte, de a helyi hívek is hozzájárultak az építéshez. Felszentelése 1781. július 7-én történt. Freskóit 1814-ben készítette Nicolae festő, ezeket később lemeszelték, de egy 20. századi renoválás során feltárták a tornác falára festett Utolsó Ítélet-freskót. Tornya csak 1830-ban készült el. Román oktatást már 1807-ben említenek; 1878-ban a templom mellett új iskolaépületet emeltek, mely ma paplakként szolgál. 1900-ban telkét kerítéssel vették körül, az utca mentén fenyőket ültettek. A 20. század során többször felújították. Mai ikonosztáza 1934-ben, freskói 1961-ben és 1983-ban készültek. A 2010-es években 750 család tartozott az egyházközséghez. Leírása Az ortodox templomokra jellemzően kereszt alaprajzú, hossza 15 méter, szélessége a hajónál 6 méter, az apszisnál 9 méter. A régebbi rész (hajó és tornác) terméskőből és téglából épült, az újabb rész (torony) téglából. A fa tetőszerkezetet cserép fedi. A templomot temető veszi körül, ahol két oszlop állít emléket a világháborúkban elesett románoknak. Jegyzetek Források ↑ Art Press: Art Press Consulting (2015). Orașul Ghimbav (román nyelven). Brassó: Nice Print. ↑ Nussbächer: Nussbächer, Gernot (2013). Ghimbav (román nyelven). Brassó: Aldus. ISBN 9789737822673. : Unknown parameter |coauthors= ignored (|author= suggested) (súgó); Unknown parameter |subtitle= ignored (súgó)
Biserica Sfânta Treime din Ghimbav

Biserica Sfânta Treime este un monument istoric aflat pe teritoriul orașului Ghimbav. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 40223.04. Localitatea Ghimbav (în dialectul săsesc Wedjebich, în germană Weidenbach, în maghiară Vidombák) este un oraș în județul Brașov, Transilvania, România. Prima mențiune documentară este din anul 1342. Biserica În data de 6 iunie 1773 împăratul Iosif al II-lea a venit pentru prima dată la Brașov și a înnoptat la Ghimbav, într-o casă din apropierea bisericii fortificate. La cererea unei delegații de români ortodocși, a aprobat construirea bisericii ortodoxe din Ghimbav. Biserica a fost construită în anul 1780 din piatră brută și cărămidă. Pe piatra principală din piciorul Sfintei Mese este încrustată data de 10 iulie 1780. Realizarea acesteia a fost posibilă prin donația făcută de negustorul brașovean Ioan Boghici, librar și editor de cărți, cei care au lucrat la biserică fiind enoriașii parohiei. Biserica a fost sfințită în ziua de 7 iulie 1781, pe vremea păstoririi episcopului Sofronie Chirilovici, cu puțin timp înainte de adoptarea Edictelor iozefine de toleranță religioasă. Turnul a fost adăugat abia în anul 1830, măsoară 15 metri și este realizat din cărămidă. Biserica are o lungime de 15 m și o lățime de 9 m la abside și 6 m la navă. Pronaosul este separat de naos printr-un zid cu trei deschideri. Șarpanta este din lemn, iar acoperișul este din țiglă solzi. Pictura în tehnica frescă a fost realizată în anul 1961, de pictorul Iosif M. Vasu, iar în anul 1983 a fost restaurată de același pictor. În pridvor, pe peretele cu ușa de intrare în pronaos, s-a păstrat o pictură din 1814, executată de zugravul Nicolae, reprezentând raiul și iadul. Note Imagini
Biserica romano-catolică din Coplean

Biserica romano-catolică din Coplean, cu hramul Adormirea Maicii Domnului, este un monument istoric și de arhitectură din secolul al XV-lea. Istoric Cu ocazia reformei protestante lăcașul a fost folosit ca biserică reformată, până când, la sfârșitul secolului al XVIII-lea a devenit din nou romano-catolică. În prezent biserica este folosită și de comunitatea greco-catolică, vechea biserică greco-catolică din localitate fiind trecută în 1948 în folosința bisericii ortodoxe. Note
Biserica romano-catolică din Florești

Biserica romano-catolică din Florești, cu hramul de Sărbătoarea Tuturor Sfinților, este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Florești; comuna Florești. Localitatea Florești, până în 1924 Feneșu Săsesc, colocvial Feneș sau Feniș (în maghiară Fenes, Szászfenes, în germană Sächsisch Fenesch, Fenesch, Fenisch, Deutsch-Branndorf), este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Cluj, Transilvania, România. Prima menționare documentară a satului Florești este din anul 1297, sub numele de Zaazfenes. Biserica Este un monument din secolul al XIV-lea, edificiu construit în stil gotic târziu. Valorii arhitecturale i se adaugă existența unor fresce ce datează din secolul al XV-lea. Vezi și Florești, Cluj Note Bibliografie Léstyán Ferenc: Megszentelt kövek: A középkori erdélyi püspökség templomai I–II. 2. bőv. kiadás. Gyulafehérvár: Római Katolikus Érsekség. 2000. ISBN 973-9203-56-6 Legături externe Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument Fișă de monument Imagini
Cetatea Ladislau (Donjonul de la Coronini)

Cetatea Ladislau (Donjonul de la Coronini) sau Cetatea Sfântul Ladislau a fost o cetate medievală a Regatului Ungariei încredințată pentru scurtă vreme (1429-1435) cavalerilor teutoni. Ruinele aceasteia se află în comuna Coronini (mai demult Vărad, în maghiară Lászlóvára) din județul Caraș-Severin. A fost terminată de Sigismund de Luxemburg și dedicată Sfântului Ladislau. Pe malul opus al Dunării se află Cetatea Golubăț. Istoric Fortificația a fost ridicată pe ruine dacice pe un deal numit „Culă”, un deal stâncos cu trei laturi abrupte, de pe malul apelor Dunării. Aceasta se află într-un proces de restaurare din anul 2021. Codul din Repertoriul Arheologic Național este 53498.01. Note Bibliografie Alexandru Moisi, Monografia comunei Coronini și ținutul Clisurei, jud. Caraș de la anul 1784–1934, Tip. Felix Weiss, Oravița, 1934, 23 p. Legături externe Materiale media legate de Cetatea Ladislau (Donjonul de la Coronini) la Wikimedia Commons
Mănăstirea franciscană din Caransebeș

Mănăstirea franciscană este un monument istoric aflat pe teritoriul orașului Caransebeș. Istoric și trăsături Biserica franciscană a fost ridicată în apropierea unui lăcaș de cult mai vechi, atestat documentar pe la 1439. Două secole mai târziu călugării franciscani au preluat reședința și biserica, iar în 1730 au ridicat o biserică nouă, construită în stil baroc. În 1788 a fost incendiată de turci, icoanele și altarele au fost pustiite, iar la ordinul împăratului Iosif al II-lea mănăstirea a fost dizolvată. Cinci călugări franciscani au fugit cu cele trei cărți matricole. La vizita canonică din anul 1792, biserica și claustrul erau deja refăcute. Biserica avea cinci clopote și cinci altare. Biserica parohială catolică are în prezent hramul „Neprihănita Zămislire a Maicii Domnului”, ce se sărbătorește pe data de 8 decembrie. Dintre comorile artistice pe care le adăpostește se remarcă picturile în ulei pe pânză reprezentând-o pe Maica Domnului Maria, pe sfinții Martin și Leopold, picturi executate de pictorul Gutsch din Viena. O valoare deosebită au și Calea Sfintei Cruci, lucrată în teracotă, cât și sculpturile în lemn. Bolta veche se păstrează numai în sanctuar și în sacristie. În prezent mai sunt patru clopote și trei altare. Note Legături externe Fișă de monument Imagini
Reménység Háza (Brassó)

A Reménység Háza (románul: Casa Speranței) a brassói III-as számú református egyházközség központja. A templomból, rendezvénytermekből, vendégházból álló épületegyüttest 1992. október 4-én adták át; építését Ménessy Miklós lelkész kezdeményezte, tervezője Marian Renèl, kivitelezője Radnóti Attila volt. Nevét abból a meggyőződésből kapta, hogy a brassói magyarságot, magyar református közösséget az Istenben való reménykedés jellemzi. Története A 16. századi reformáció után a magyarok jellemzően református, a szászok evangélikus hitre tértek. A szász többség és városvezetés politikája folyamatos akadályokat gördített a reformátusok elébe, és a 19. század végéig saját templomuk sem volt; csak 1892-ben építették fel belvárosi templomukat. A Szentpéteri út (Calea 13 Decembrie) és a Moldovei utca sarkán álló telket 1927-ben vásárolta meg a gyülekezet, és Vetésy Sándorné és a Benedek család támogatásával 1931–1934 között idősotthont építettek rajta. A második világháború megrongálta az épületet. 1955-től imaházként is használták; az alagsorban istentiszteleteket és bibliaórákat tartottak. Az 1989-es rendszerváltás után úgy döntöttek, hogy az épület helyén egy új templomot építenek; ehhez a svájci HEKS protestáns segélyszervezet és további svájci és holland szervezetek és gyülekezetek nyújtottak támogatást. A munkálatok 1991 márciusában kezdődtek Radnóti Attila mérnök vezetésével, a kész létesítményt 1992 októberében adták át. A Reménység Háza 1997-ig a belvárosi egyházközséghez tartozott, ezután önálló gyülekezetté szerveződött. A „magyar házat” nélkülöző Brassóban a Reménység Háza magyar kulturális központként szolgál és vezető közösségszervező szerepet tölt be a szórvány életében; a rendezvényteremben rendszeresen tartanak előadásokat, koncerteket, kiállításokat, tanfolyamokat, vetélkedőket. Jegyzetek
Primăria orașului Târgoviște

Primăria orașului Târgoviște este un monument istoric aflat pe teritoriul administrativ al municipiului Târgoviște. Construcția este o bijuterie arhitecturală (stil Beaux-Arts, cu accente neoclasice și baroce), ridicată în perioada 1897-1898. Clădirea are parter, etaj și un turn în partea dreaptă cu acoperiș decorat cu o roză a vânturilor. Intrarea principală este marcată de un balcon susținut de patru coloane. În frontonul clădirii se află un ceas cu vizibilitate către piața publică, ce păstrează, mecanismul și limbile originale. În jurul ceasului din fronton se află doi grifoni realizați din zinc. Aceștia sunt elemente de inspirație clasică și au rolul simbolic de a sugera autoritatea și protecția instituției. Note Galerie
Palatul Marincu

Palatul Marincu este un palat din municipiul Calafat, Oltenia, România, care a fost declarat monument istoric. Acesta este construit în stilul neoclasic francez, cu accente de baroc și rococo și este o bijuterie arhitectonică ridicată la începutul secolului XX. Acesta găzduiește Muzeul de Artă si Etnografie din Calafat și Centrul Cultural Bulgar. Istoric Palatul a fost construit de Ștefan Marincu și soția sa Marie între anii 1905-1907, care era dintr-o familie foarte bogată. Palatul a fost ridicat pentru a comemora memoria fiicelor sale , Mărioara, care la 13 ani a murit de TBC, după ce și prima fiică Olga a decedat la un an de meningită TBC. Acesta a dorit ca reședința familiei să treacă, după moartea soției, în patrimoniul Calafatului. Palatul a fost construit după arhitectul francez Paul Gottereau, iar arhitectul Constantin Rogalski de origine poloneză a supravegheat construcția. Meșterii au fost italienii Pietro Adotti, Georgetti și Traunero. Clădirea are 8330 de metri pătrați. Această clădire are și câteva anexe printre care casa portarului, grajdurile, garajul pentru mașini, iar angajații locuiau la etaj având opt camere la dispoziție. În grădina palatului mai există sera, grădina și anexele pentru creșterea animalelor. Acesta are 50 de camere și a costat 1 milion de monede de aur fiind conectat de la început la curent, încălzire și apă. La intrarea principală se află doi lei care păzesc intrarea. Oglinzile de Murano sunt uriașe, iar marmura a fost adusă din Italia fiind de diferite nuanțe. Clădirea are și rol de muzeu din anul 1967. Referințe
Biserica „Izvorul Tămăduirii” din Calafat

Biserica „Izvorul Tămăduirii” sau Biserica Grecească este o biserică monumentală, care a fost ridicată între 1864-1874 de comunitatea grecească din urbea Calafat, Oltenia, România. Ctitorul acesteia este un grec pe nume Hagi Panait Theodoru și soția Ana. Acesta este și mare cavaler de Rodos, un titlu de noblețe echivalent cu acela al Cavalerilor de Malta. Istorie Războiul de Independență al României Aceasta a suferit mari pagube în timpul Războiului de Independență, fiind lovită de obuzele inamice, care i-au distrus complet turla. Aceast lucru este consemnat de comandantul artileriei orașului, unde se menționează că: Finalul războiului și obținerea independenței au fost sărbătorite printre ruine. Primul Război Mondial După Primul Război Mondial membrii acestei comunități se diminuează. Din familia ctitorului rămâne doar Theodora Theodoris, care se căsătorise cu Mihalache Coandă, arendaș din Perișor - Dolj. Fiul lor, Constantin Coandă, a fost tatăl marelui savant Henri Coandă. Al Doilea Război Mondial În timpul celui de-Al Doilea Război Mondial un obuz lansat de pe navele de război germane care urcau în amonte pe Dunăre a intrat în biserică prin unul din geamurile din nord explodând în interior. Acesta a distrus toată latura de nord a bolților și o parte din catapeteasmă. Schijele aruncate de acesta au intrat în pereții naosului, afectând grav pictura și policandrele. Acest eveniment a avut loc în ziua de 26 august 1944, dată la care biserica a fost abandonată și închisă pentru treizeci de ani. Redeschiderea A fost predată Mitropoliei Olteniei de către ultimii greci din oraș de la acea vreme. Aceasta a fost deschisă în anul 1974 de către preotul Valerian Tudor, care a absolvit printre premianți atât Seminarul Teologic, cât și Facultatea de Teologie, lucrase 11 ani în sectorul de stat, la Serviciul tehnic al Combinatului Siderurgic din Hunedoara, avea 36 de ani, era căsătorit și avea o fetiță. Acesta a devenit preot după o perioadă în care a venit câte un preot de la Catedrala Mitropolitană din Craiova în urma vizitei efectuate de Mitropolitul Olteniei din perioada respectivă Teoctist Arăpașu. Referințe Legături externe Omagiu la 75 de ani de viață Moștenirea familiei Theodoru
Конак кнеза Милоша у Појани Маре

Конак кнеза Милоша је конак која се налази у Појани Маре у жупанији Долж на југозападу Румуније. Подигао га је кнез Милош Обреновић у периоду 1830—1835. године на свом поседу. Данас је заштићен као историјски споменик. Архитектура Конак се налази у централном парку, преко пута православне цркве посвећене Светим арханђелима Михаилу и Гаврилу коју је такође подигао кнез Милош 1849. године. Конак има издужену правоугаону основу са спољном фасадом обрађеном у духу класицизма. Зграда је приземна, облика слова Е са главном и бочном фасадом украшеном стрехом дуж централног дела. Кров лежи на дрвеним стубовима са изребареним капителима и гредама декорисаним на исти начин као и ивице стрехе. Кнез Милош је довео српског мајстора школованог у Аустрији који је грађевини додао специфичне румунске елементе. Историја У конаку се кнез Милош састао са румунским владаром Александром Гиком 1835. године када су вођени разговори, нарочито везани за трговину соли. Након састанка закључена је конвенција о трговини соли између Србије и Влашке који је био први економски споразум између две земље познат као Конвенција соли из Појане Маре. Син кнеза Милоша и његов наследник, кнез Михаило, боравио је често у конаку. Био је у блиским односима са влашким кнезом Александром Јоаном Кузом са којим се у неколико наврата састао у конаку. Кнез Куза је заштитио транспорт оружја Дунавом из Русије Србији, а кнез Михаило му је поклонио сабљу са златним натписом Amicus certus in re incerta (Извесном пријатељу у неизвесним временима). Био је и близак пријатељ кнеза Карола I са којим је закључио тајни уговор о савезу против Турака. Након убиства кнеза Михаила, 1868. године, поседи у суседној Деси и Појани Маре укључујући и конак припали су Михаиловом нећаку, барону Атанасију Бајићу. 1877. године, у конак је био домаћин Великог генералштаба војске Румуније и румунској политичкој елити на челу са премијером и министрима. Овде је 1877. кнез Карол I примио телеграм од великог кнеза Николаја, команданта руске војске у Бугарској, у којем је тражио да пређе Дунав са румунском војском и помогне у опсади Плевена. Након победе, премијер Братијану је на зиду подигнутом око конака, близу улазне капије у данашњи парк, поставио мермерну плочу на којој је био уклесан текст телеграма великог кнеза Николе са датумом пријема у Појани Маре. Плоча је нестала рушењем зида 1949. године. 1992. је постављена комеморативна плоча у знак сећања на догађаје из 1877. године, а 2003. је постављена друга на којој је исписан текст чувеног телеграма, попут првобитне плоче. Јоница Маринку, ћерка богатог трговца Маринка Теновића који се овде доселио из Србије и која се такође бавила трговином, купила је имање у Појани Маре укључујући и конак. Била је велики добротвор саградивши или реновиравши цркве у Калафату, Појани Маре, Деси и Расту, а основала је и пољопривредну школу у Појани Маре са 100 хектара обрадиве земље. Референце
Cula Cioabă-Chintescu

Cula Cioabă-Chintescu este o culă oltenească, una dintre puținele care încă mai dăinuie și în prezent. Începerea construcției sale a fost începută în anul 1818 de boiernașul Răducan Cioabă, iar după moartea acestuia lucrările au fost terminate de soția sa, Zoița, căsătorită între timp cu Marin Chintescu, un boier craiovean. De aceea cula mai poate fi identificată și sub numele de Cula Zoița. Aceasta se află în satul Șiacu, comuna Slivilești, județul Gorj. Cula este amplasată strategic pe culmea unui deal din satul Șiacu, într-un punct din care pot fi observate trei văi, a Trestioarei, a Slivileștiului, și a Bolboșului. De-a lungul timpului cula a fost moștenită pe linie feminină până la naționalizarea acesteia în perioada comunistă. În comunism, aceasta a fost pe rând casă de oaspeți și muzeu etnografic după restaurarea din anii 60 condusă de arhitectul Iancu Atanasescu. După 1990 cula a fost jefuită și a intrat într-un proces de degradare. În anul 2020, asociația Ambulanța pentru Monumente a inițiat punerea în siguranță a construcției prin realizarea unui nou acoperiș din șiță de brad.
Cula I.C. Davani

Cula I.C. Davani este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Larga, comuna Samarinești, județul Gorj. Istoric și trăsături Conform lui Iancu Atanasescu, casa este cunoscută sub numele de Ion C. Săvoiu. În imediata ei apropiere există o bisericuță din lemn cu hramul Sfântul Nicolae, astăzi închisă pentru cult, ctitorită în anul 1826. Probabil, în jurul bisericii a existat un cimitir din care se mai păstrează o cruce care menționează numele inginerului hotarnic Costache Săvoiu și a soției, Maria. Ultimul proprietar a fost învățătorul I. C. Săvoiu și soția sa, Teodora. Familia Săvoiu a deținut numeroase moșii în zona județului Gorj. De numele acestei familii se leagă construcția culei din satul Lupoaia (localitate aflată la circa zece kilometri de satul Larga), la sfârșitul secolului al XVIII –lea), cea mai spectaculoasă clădire de acest tip de pe Valea Motrului. Din păcate, cula nu s-a păstrat, ruinele ei fiind vizibile până în anul 1950. Clădirea este din lemn, cu două niveluri și acoperiș învelit cu țiglă. Parterul prezintă un beci și o săliță cu scară care face legătura cu etajul. Etajul este alcătuit din două camere și cerdac. Grinzile de lemn din cerdac sunt aproape identice cu cele din pridvorul bisericii de lemn din apropiere, ceea ce a determinat datarea culei în cel de-al treilea deceniu al secolului al XIX-lea. La începutul secolului XX, cerdacul a fost închis cu un geamlâc, au fost deschise două ferestre, iar clădirea a fost tencuită. Biserica „Sfântul Nicolae”, de mici dimensiuni, este in formă de navă, din lemn, fară turle. În pridvorul descoperit se află o pisanie înrămată. Note Vezi și Larga, Gorj Legături externe Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument Imagini
Casa „Cuza Vodă” din Galați

Casa „Cuza Vodă” este un monument istoric situat în municipiul Galați. El adăpostește astăzi muzeul cu același nume. Asociația "Casa Cuza Vodă", constituită în anul 1937 din inițiativa unor gălățeni, a cumpărat cu fondurile strânse prin subscripție publică, donații și contribuția autorităților locale și centrale, fosta casa părintească a lui Alexandru Ioan Cuza. La 24 ianuarie 1939, aici a fost inaugurat Muzeul "Casa Cuza Vodă", dedicat prezentării personalității reprezentată de domnitorul Unirii. Totodată, exponatele arătau și dezvoltarea orașului Galați în a doua jumătate a secolului al XIX-lea și primele decenii ale secolului al XX-lea, ca centru comercial, economic și cultural al României moderne. În curtea muzeului se află un alt monument istoric, bustul lui Alexandru Ioan Cuza realizat la 1886, înscris în lista monumentelor istorice la cod LMI GL-III-m-B-03127. De asemenea, și în rotonda din fața Grădina Publice se găsește un monument al domnitorului Alexandru Ioan Cuza (cod LMI GL-III-m-B-03129). Muzeul a cunoscut mai multe reorganizări expoziționale: 1994-1995 - a fost reorganizată expoziția permanentă din corpul central; 2003 - a fost amenajată clădirea anexă folosindu-se principii de expunere și de documentare contemporane. S-a realizat o expoziție de colecții - filatelie, numismatică, medalistică; 2014 - expoziții găzduite de Casa Cuza Vodă au fost relocate la Muzeul „Casa Colecțiilor”. Note Imagini Vezi și Muzeul Memorial „Alexandru Ioan Cuza”
Biserica romano-catolică din Galați

Biserica romano-catolică din Galați este un monument istoric și de arhitectură situat pe Strada Domnească din Galați, la nr. 88. Patronul bisericii este sfântul Ioan Botezătorul. Istoric În anul 1838 consulul Regatului Sardiniei (ulterior al Italiei) la Galați a hotărât construirea unei noi biserici catolice în oraș. Galerie de imagini Note