Katalin-kapu

A Katalin-kapu (románul: Poarta Ecaterinei, németül: Katherinentor) Brassó egyik, és sokáig az egyetlen délnyugati városkapuja volt. Közel három évszázadig csak ezen keresztül nyílt átjárás a városerődöt Bolgárszegtől elválasztó kettős várfalon. Napjainkra már csak a díszes külső kaputorony maradt meg; sokan ezt nevezik tévesen kapunak. A valóságban a városkapu egy nagy erődítmény-komplexum volt, hasonló az északkeleti várfal kapuihoz; ezt 1827-ben lebontották. Elnevezése Latin nyelvű okmányokban porta sanctae Katherinae névvel illetik; nevét a szomszédos Katalin-udvartól kölcsönözte. Ez a városerőd délnyugati részén, a Fekete templomtól délre volt, és itt helyezkedett el a cisztercita rend kolostora és a hozzá tartozó 13. századi Szent Katalin-kápolna. Másik elnevezése Oláh-kapu (porta Valacha, Wallachischen Tor), mivel a bolgárszegi románok csak ezen a kapun keresztül léphettek be a városba. Elhelyezkedése miatt gyakran Felső-kapunak is nevezték (latinul porta superior, németül Obere Tor), ugyanis a város hegy felőli, délnyugati részén helyezkedett el. Ugyanezért Bolgárszeg német neve is Obere Vorstadt (felső külváros). Története A délnyugati várfal kapuját minden bizonnyal Brassó legelső várfalaival együtt építették a 14. század végén, de csak 1517-ben említik először. Ekkor Szentlélek-kapu (porta corporis Christi) néven jelenik meg; nevét a Szentlélek (Corpus Christi) kápolnáról kapra, mely az Árvaház utca (akkori nevén Szentlélek utca) környékén helyezkedett el. Ugyanekkor megemlítenek egy lőszer- és puskaporraktárat és az őr lakhelyét. 1522-ben megjelenik a Katalin-kapu (portula sanctae Katherinae) név, mellyel valószínűleg egy kisebb, gyalogosok számára létesített kapura utalnak; ekkor új láncok felszereléséről adnak hírt, vagyis ez a kapu már ekkor is rendelkezett felvonóhíddal. 1526. augusztus 24-én egy felhőszakadás következtében árvíz tört a városra, mely után „még a Fekete templom belsejében is halat lehetett fogni”, és ez a kaput is elpusztította. Ezután kezdték építeni az új Katalin-kaput; a külső kaputorony építéséről legelőször 1558-ban adnak hírt a városi okmányok, és 1559 szeptember 17-én készültek el a munkával. 1600 októberében a bolgárszegi románok megostromolták a délnyugati várfalat, miközben Mihai Viteazul északkeletről támadta Brassót. A város védői mindkét román támadást visszaverték, a szakadék pedig tovább mélyült a szászok és a bolgárszegiek között. 1644-ben olyan határozatot hoztak, mely szerint a kaput éjszakára békeidőben is bezárják, és csak kérésre, megalapozott esetekben nyitják ki. Az 1689-es tűzvész és az 1738-as földrengés megrongálta a kaput, később kijavították. 1759-ben ismét leégett, és a kapu előtt elhelyezkedő vízimalom is a lángok martaléka lett. Közel három évszázadig csak a Katalin-kapun keresztül nyílt átjárás a városerődöt a Bolgárszegtől elválasztó kettős várfalon. A 18. század végén a fellendülő kereskedelem következtében a kapu csak nehezen tudta ellátni a megnövekedett forgalmat, emellett a Katalin utca (ma Str. Brâncoveanu) beépítése miatt kerülő utat is jelentett. 1820-ban megépítették a Lópiaci kaput, majd 1827-ben az Árvaház utcai kaput, melyek átvették a Katalin-kapu szerepét. 1827-ben a külső kaputorony kivételével lerombolták, a kaputornyot raktárnak rendezték be, nyílását pedig befalazták. A várárkot városi szeméttelepként kezdték használni ahova sittet és egyéb hulladékot dobtak; a szemét hamarosan már két méteres magasságban vette körül a kaputornyot. A várfalak lebontása után megtisztították a területet, a kaputorony két oldalára pedig középületeket emeltek (evangélikus leányiskola, óvoda). 1955-ben ismét megnyitották a kaputornyot, majd 1971 és 1973 között Günter Schuller vezetésével különleges szépségéhez méltóan felújították, előtte parkot hoztak létre. Belsejében az építész kamara kiállítása tekinthető meg. Leírása Az északkeleti várfal kapuival (Kapu utcai kapu, Kolostor utcai kapu) ellentétben a Katalin-kapunak nem volt a falból messzire kiugró patkó alakú kapubástyája. Ehelyett egy négyszög alapú, 75 méter hosszú, 50 méter széles erődítménnyel rendelkezett, mely a mai erdészeti kar épületétől az Árvaház utcáig nyúlt. Két oldalról a Szabó- és a Harisnyakötő-zwinger fogta közre. A ma is álló külső kaputorony az erődítmény északi sarkának közelében volt, dél felőli sarkán pedig egy kör alakú torony emelkedett (Puppes). A védők fából ácsolt galériák által fértek hozzá a lőrésekhez és nyílásokhoz. Az erődítményből a városba egy belső kaputornyon keresztül nyílt út; az útvonalat kapukkal és csapórácsokkal lehetett lezárni. A kapu védelmét a szabók céhe látta el. A külső kaputorony négyszögletes alapú, 9,2 x 8,3 méter alapterületű, háromszintes épület. A nyugati kapuív szélessége 3,80 m, magassága 3,35 m; a keleti (város felőli) ennél nagyobb, 4,10 m széles és 3,80 m magas. A boltozat mennyezetén reneszánsz freskók tekinthetőek meg. A nyugati falazat földszintjét homokkő tömbök borítják tizennégy sorban, a kapuív feletti háromszögű nyílások egykoron a felvonóhíd lánckamráihoz tartoztak. Az emeleti fal sima vakolású, két lőrése között egy homokkő keret tekinthető meg, mely Brassó címerét ábrázolja, felette és alatta a következő feliratokkal: 1559. TVRRIS FORTISSIMA NOMEN DOMINI; AD IPSAM CVRRET IVSTVS ET EXALTABITVR („Erős torony az Úrnak neve, ahhoz folyamodik az igaz, és oltalmat talál” – Példabeszédek könyve 18,10) és CONDITVR HAEC PORTA ANNIS CVM BIS QVINQUE IOANNES BENKNERVS GERETET IVDICIS OFFICIVM („Ezt a kaput Johann Benkner városbíró második ötéves hivatalának idején emelték”). Reneszánsz toronysisakja négy fiatornyot hordoz, melyek a város pallosjogát jelképezték. Kezdetben mind a nyolc lőrés mögé egy-egy kőhajító gépet állítottak, melyeket Prágából hoztak. A Katalin-kapunál hatolt be a Köszörű-patak a városerődbe, ahol több ágra szakadva csatornákban folyt az utcák mentén. A kapu előtt egy vízimalom volt (Tormühle), melyet a 16. század első felében építtetett Johannes Fuchs bíró. A torony az egyetlen emlék, ami megmaradt Brassó eredeti városkapuiból; a délnyugati várfal részeként a romániai műemlékek jegyzékében a BV-II-m-A-11294.01 sorszámon szerepel. Günther Schuller műépítész szerint ez az egyetlen reneszánsz kaputorony Erdélyben. Brassó reprezentatív épülete; számos ábrázoláson megjelenik, a Johann Gött-féle nyomda pedig egyenesen jelvényéül választotta. Modellül szolgált a budapesti Vajdahunyad vára délkeleti, ún. Katalin-bástyatornya számára. Képek Jegyzetek Források ↑ Jekelius: Jekelius, Erich (1928). Das Burzenland III/1 (német nyelven). Brassó: Verlag Burzenlander Sachsischen Museum. ↑ Nussbächer: Nussbächer, Gernot (2013). Aus Urkunden und Chronicken. 13 (német nyelven). Brassó: Aldus. ISBN 9789737822710.