NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Schitul Lespezi

Schitul Lespezi este un sit istoric situat în Județul Prahova, în aria localității Posada. Administrativ, intră în aria orașului Comarnic. Situl este prezent într-o serie de evidențe ale Ministerului Culturii, Protoieriei Câmpina și autorităților locale și este mediatizat ca obiectiv turistic major sub numele de „Schitul Lespezi”. În fapt, schitul propriu-zis, mănăstirea, a ars. Ceea ce se păstrează este fosta capelă a schitului, Biserica cu hramul Sfânta Treime, una dintre cele mai vechi, mai frumoase și mai bine conservate ctitorii cantacuzine de pe Valea Prahovei. Biserica se află în localitatea Posada, pe malul drept al râului Prahova, la baza muntelui Pleșuva Mică, în mijlocul unei păduri de fag aflată la mică distanță de orașul Comarnic, în județul Prahova. Actuala biserică a schitului a fost construită în anul 1661, de ctitorii Pârvu si Drăghici Cantacuzino. Biserica din Schitul Lespezi a fost zugrăvită în frescă intre anii 1687-1693, în vremea Sfântului voievod Constantin Brâncoveanu, de către renumitul zugrav de biserici Pârvu Mutu. Se crede că aceasta este prima lucrare în frescă a lui Pârvu Mutu. Biserica a fost zugravită în doua etape, despărțite de o perioadă însemnată de timp, mai întâi partea de sus, apoi partea de jos. Istorie Drăghici Cantacuzino, spătar la Curtea Domnească a Țării Românești, împreună cu fiul său Pârvu Cantacuzino, logofăt, sunt cei doi ctitori zugrăviți pe peretele de nord al bisericii. Sunt cunoscute trei versiuni în ceea ce privește data punerii pietrei de temelie: 1661, 1667 și 1674 (am citat-o mai sus pe cea mai probabilă). Spătarul Drăghici, începătorul zidirii, a murit în timpul unei călătorii spre Constantinopol, iar fiul său i-a continuat și împlinit ctitoria între anii 1674-1686, în timpul domniilor lui Andrei Vodă și a lui Șerban Cantacuzino, unchiul lui Pârvu. Legătura dintre cele două generații: tatăl – Drăghici și fiul – Pârvu, a fost ilustrată de pictorul Pârvu Mutu prin reprezentarea unei bisericuțe pe care o țin în mână ambii ctitori. Începând cu anul 1863, odată cu secularizarea averilor mănăstirești, biserica Schitului Lespezi a fost folosita ca biserică parohială. Documentele în care era înscrisă istoria Schitului Lespezi au fost duse +n Mănăstirea Poiana, spre păstrare, însa, în urma unui incendiu, acestea au pierit pentru totdeauna. Perioada contemporană Biserica închinată Sfintei Treimi a fost resfințită în anul 1906, de către mitropolitul Iosif Gheorghian, în vremea regelui Carol I, care a acordat o deosebită atenție bisericuței. Începând cu anul 2006, Consiliul local Comarnic și Protoieria Câmpina au executat lucrări de renovare și restaurare. În prezent este biserică de parohie, aparținând de Protoieria Câmpina. Note Bibliografie http://www.crestinortodox.ro/biserici-manastiri/schitul-lespezi-sfanta-treime-141257.html http://www.protoieriacampina.ro/wp/parohia-sfanta-treime-schitul-lespezi-comarnic/ Arhivat în 9 ianuarie 2014, la Wayback Machine. http://www.primariacomarnic.ro/
Holy Trinity Church, Iași

Holy Trinity Church (Romanian: Biserica Sfânta Treime) is a Romanian Orthodox church located at 2 Canta Street in Iași, Romania. It is dedicated to the Holy Trinity. The church was built between 1844 and 1853, and was blessed in 1853. A certain Iancu Sevastopou had the initiative of building the church, and the land was granted upon his request by the archimandrite of Trei Ierarhi Monastery in 1844. Construction lasted nine years because it was funded solely out of contributions from the laity. The church was painted in a neo-Byzantine style in 1958. Repairs were carried out beginning in 2003. The church is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs. Notes
Biserica Sfânta Treime din Iași

Biserica „Sfânta Treime” din Iași este situată în cartierul Canta. Hramul bisericii, Sfânta Treime, este sărbătorit în prima zi după Rusalii. Biserica „Sfânta Treime” din Iași a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Iași din anul 2015, având codul de clasificare IS-II-m-B-03765. Actuala biserică a început să fie construită în 1844, sfințirea având loc în 1853. Construcția s-a făcut din contribuțiile credincioșilor. În anul 1958, biserica a fost pictată în stil neobizantin de către pictorul bucureștean Ieremia Profeta. În secolul al XIX-lea această biserică era mitoc al Bisericii Toma Cozma din apropiere, conform unei inscripții aflate într-o evanghelie din 1795. Referințe Bibliografie „Biserica Sfânta Treime – Păcurari”, în Viorel Erhan, Mănăstiri și biserici din orașul Iași și împrejurimi, Iași, Editura Tehnopress, 2003, p. 224-225. N. A. Bogdan – Orașul Iași: Monografie istorică și socială, ilustrată, 1913; reeditată la Ed. Tehnopress, Iași, 2004 Legături externe www.parohiasfantatreime.ro Arhivat în 21 decembrie 2014, la Wayback Machine. Monumente de architectură, patrimoniu istoric și arhitectural Iași Arhivat în 15 noiembrie 2010, la Wayback Machine. Sfânta Treime ocrotește zeci de biserici, 16 iunie 2008, Ziarul Lumina www.crestinortodox.ro www.noutati-ortodoxe.ro[nefuncțională] Lista bisericilor din Romania - Site BISERICI.org
Saint Lazarus Church, Iași

Saint Lazarus Church (Romanian: Biserica Sfântul Lazăr) is a Romanian Orthodox church located at 1 Dimitrie Gusti Street in Iași, Romania. It is dedicated to Lazarus of Bethany and to Catherine of Alexandria. The first church on the site was built of wood in 1703-1704 and was dedicated to Lazarus. Its ktitor was Prince Mihai Racoviță. Located near the princely customs house and close to Racoviță's family homes, it was situated atop a hill which at the time adjoined the eastern edge of the city. Its location gave it the nickname of Customs House Church (Biserica de la Vamă). It is mentioned in the chronicle of Ion Neculce, and in several documents of the 18th century. The church was burned by the Ottomans. It was rebuilt in brick, on a stone foundation, in 1785, the new ktitors being Sandu and Luca Grigorie. The same year, it was turned into a monastery dedicated to the Holy Sepulchre. Greek monks moved in, building residences and cells on the ruins of the Racoviță properties. The Greeks also brought relics of Saint Charalambos, Theodore Stratelates and a Saint Michael; these are kept today in the nave, in a silvered box with Greek inscriptions. There is a piece of the True Cross in the altar. Outside the church, near the north wall, there is a marble gravestone inscribed in the Romanian Cyrillic alphabet. The church burned around 1822 and was repaired by Luca Grigorie working with one Sandu; they fixed the roof, siding and adjoining buildings. In 1863, following the secularization of monastic estates in Romania, the monastery was closed, its properties seized, and the Greek monks departed. It became a filial holding of the Barnovschi Church and was subsidized by Iași City Hall. According to historian N. A. Bogdan, at the beginning of the 20th century, the remains of walls and foundations belonging to the Racoviță properties were still visible. The church suffered serious damage during the 1940 Vrancea earthquake and the 1977 Vrancea earthquake; it underwent major repairs in 1967, during the 1980s and from 2006 to 2009. As a result of construction in the surrounding area between 1977-1987, excavations were performed that unearthed several hundred human skeletons. These were later reburied. The shape of the church is rectangular, with a semicircular altar wall. The interior has a foyer, vestibule, nave and altar; the foyer is lower and separated from the vestibule by several steps. The vestibule features a lengthy list of the church's benefactors. The church is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs. Notes
Enisala (zamek)

Zamek Enisala (Heracleea) – ruiny średniowiecznego zamku położone w pobliżu miejscowości Enisala, w Rumunii, na terenie krainy historycznej Dobrudża, kilka kilometrów od wybrzeża Morza Czarnego. Historia Pierwszą warownię na wapiennym urwisku ponad zatoką Morza Czarnego zbudowali w średniowieczu Bizantyńczycy. Została rozbudowana w XIII lub XIV w. przez Genueńczyków. Za panowania Mirczy Starego Enisala znalazła się w rękach wołoskich, a w 1416 lub 1417 r. opanowali ją Turcy. Gdy granice osmańskiego panowania przesunęły się poza deltę Dunaju, a położone u podnóża zamku zatoka została przez zamulenie odcięta od Morza Czarnego (powstało w ten sposób jezioro Razim), forteca straciła strategiczne znaczenie i została opuszczona. Mury genueńskiej twierdzy miały 3 m grubości i 6–7 m wysokości. Była zbudowana na nieregularnym planie: od północnego wschodu znajdowały się dwie prostokątne wieże, a ściana zachodnia była wysunięta do przodu. Obecnie zamek znajduje się w ruinie. U podnóża wzgórza, panującego nad płaską nadmorską okolicą, znaleziono pozostałości rzymskiego obozu z IV w.; odkryto tu też dwie duże nekropolie: gecką (dacką) z IV w. p.n.e. i średniowieczną, z XV w. Przypisy Linki zewnętrzne Cetatea Enisala. [dostęp 2017-06-02]. [zarchiwizowane z tego adresu (2017-08-27)].
Situl arheologic „Cetatea Enisala”

Situl arheologic „Cetatea Enisala” este un sit arheologic aflat pe teritoriul satului Enisala; comuna Sarichioi. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 161197.06. Ansamblul este format din cetatea propriu-zisă (cod LMI TL-I-m-A-05785.01) și o așezare (cu cod LMI TL-I-m-A-05785.02). Cetatea Cetatea a fost construită de Republica Genova sub numele de Bambola sau Pampolo. Incinta cetății este compusă din patru turnuri de colț și doi contraforți, între aceștia desfășurându-se curtinele cu înălțimi variate, între 5 și 10 m. Cel mai impresionant element îl constituie turnul cel mare, de plan trapezoidal, cu poarta de intrare monumentală prevăzută cu o fantă în zidărie ce permitea apărarea verticală a accesului. Turnul 2, pe plan pentagonal la exterior și patrulater în interior. La mijlocul distanței dintre turnul 2 și turnul 3 se află un contrafort patrulater. Turnul 3, pentagonal, prezintă din punct de vedere constructiv aceleași caracteristici ca și turnul 2. Între turnul 3 și turnul 4, se află un contrafort masiv de zidărie plină, trapezoidal, având zidul de incintă drept bază. Turnul 4, de colț, plan patrulater, este cel în care se închide incinta cetății. În apropierea turnului 4, o poternă. Curtina de V-S-V, între turnurile 1 și 4, lungă de peste 100 de m, era construită pe marginea abruptă a dealului. Ea a fost distrusă aproape total, probabil prin surparea zidurilor sale în râpă, aceeași soartă având-o și contrafortul, de mai mici dimensiuni, situat la circa 35 m de turnul 4. Singura clădire de piatră păstrată în interiorul incintei, alipită zidului sud-estic, avea rolul de cisternă (rezervă) de apă a cetății, după tencuiala interioară îngrijită, cu multe straturi de mortar hidrofug suprapuse și bazinetul circular, din cărămizi, cu două inele concentrice, situat în centrul podelei. Zidurile și turnurile celei de-a doua incinte, foarte prost conservate, se reduc la una, cel mult două asize de piatră, puse direct pe stâncă, cu pietrele, fasonate, parțial înecate în mortarul de var. Traseul ei repeta succesiunea de curtine și turnuri (unele pline), armonice/simetrice ale incintei mici. Suprafață - 2, 7 ha, rezervație arheologică. Primele săpături arheologice la cetatea de la Ienisala, între anii 1938-1939, au fost conduse de Grigore Avachian. După război cercetările au fost reluate în anii 1963-1964 de Ion Barnea și I.T. Dragomir, având ca rezultat remarcabil descoperirea celei de-a doua incinte fortificate a cetății. Cercetările au fost reluate în scopul restaurării cetății în 1976 de Gh. I. Cantacuzino și Silvia Baraschi, iar din 1991 de un colectiv format din Raluca și Sergiu Iosipescu și Oana Damian și continuate de primii doi până în 1999. Note Galerie Legături externe Materiale media legate de Situl arheologic „Cetatea Enisala” la Wikimedia Commons
Spitalul Clinic de Obstetrică și Ginecologie Filantropia

Spitalul Clinic de Obstetrică și Ginecologie Filantropia este o unitate sanitară din București, fiind cea mai veche clinică de obstetrică și ginecologie din România. A fost înființată în anul 1813 prin inițiativa doctorului Constantin Caracaș. În prezent ea este condusă de Prof. Dr. Gheorghe Peltecu, care a recondiționat structura inițială a clinicii păstrând arhitectonica originală, făcând astfel din Spitalul Filantropia una dintre cele mai moderne maternități de stat din România. Note Bibliografie Ghidul spitalelor 2013. Medical Market 2013. Revista Săptămâna Medicală Arhivat în 21 octombrie 2014, la Wayback Machine. Legături externe
Stadionul CMC

Stadionul CMC, cunoscut și sub denumirea de Stadionul TCI, este un stadion polivalent din Cluj-Napoca, România, situat în Baza Sportivă C.M.C.. Denumirea vine de la clubul Construcții Montaj Cluj care a jucat pe acest stadion în anii 1970-80. Stadionul avea o capacitate de 5.000 de locuri și a fost inaugurat în 1970, odată cu inaugurarea bazei sportive. Azi doar 3.000 de locuri pot fi utilizate de spectatori. Stadionul găzduiește meciurile și antrenamentele echipelor centrului de tineret al CFR Cluj, precum si a echipei a doua a clubului CFR Cluj II, ce evolueaza in liga a treia. Vezi și Stadionul Orășenesc Listă de stadioane din județul Cluj Referințe
Radu Stanca Nationaltheater

Das Radu Stanca Nationaltheater (rumänisch Teatrul Național Radu Stanca) in Herrmannstadt ist das älteste Theater Rumäniens. Aufführungen finden in rumänischer und deutscher Sprache statt. Geschichte Herrmannstadt hatte schon im 18. Jahrhundert ein reges Theaterleben, denn schon seit 1752 wurde die Stadt von reisenden Komödiantentruppen besucht. Gertraut Bodenburgerin, die den Spitznamen „Frau Neuber von Siebenbürgen“ trug, kam 1761 in die Stadt und blieb bis 1766 hier. Die Theateraufführungen fanden in hölzernen Buden oder im großen Saal über der Metzgereihalle auf dem Kleinen Platz und im Blauen Haus auf dem Großen Platz statt. Im Jahr 1788 ließ Martin von Hochmeister den Dicken Turm, einen Teil der mittelalterlichen Stadtmauer, für Aufführungszwecke umbauen und initiierte so das deutschsprachige Theaterleben in Hermannstadt. Am 1. Juni 1788 wurde das Theater mit dem Prolog „Thaliens Opferweihe“ vom Theaterdirektor Christof L. Seipp und dem Stück „Die komische Familie“ von Johann Karl Wezel eingeweiht. In den folgenden Jahren fanden die Werke von Autoren wie Shakespeare und Molière oder von führenden Vertretern der deutschen Romantik in Hermannstadt ein begeistertes Publikum. Nach einem Brand im Jahr 1826 nahm das Theater bald wieder seine Tätigkeit auf. Das Theater war zunächst ausschließlich deutschsprachig, bis 1868 die Truppe von Mihail Pascaly in Hermannstadt zum ersten Mal in rumänischer Sprache auftrat. Bei einer Aufführung eines Stücks von Vasile Alecsandri wirkte der junge Mihai Eminescu mit. Der Erfolg der Aufführung war so groß, dass andere rumänische Theatergruppen, wie die Truppe von Tardini-Vlădicescu oder die von Matei Millo, vor dem Herrmannstädter Publikum auftreten konnten. Ab 1919 kümmerte sich der neu gegründete Herrmannstädter Deutsche Theaterverein sowohl um das Amateur- als auch um das Berufstheater. Ein weiterer Brand im Jahr 1949 verursachte jedoch so große Schäden, dass das Theater in die heutigen Räumlichkeiten verlegt werden musste, die zuvor als Kino genutzt worden waren. Für die Wiederbelebung des Theaters engagierte sich besonders Radu Stanca, dessen Name das Theater heute trägt. Am 17. November 1956 wurde die Deutsche Abteilung des Staatstheaters Sibiu gegründet. Die erste Vorstellung fand am 27. November statt, aufgeführt wurde das Stück „Mutter Courage und ihre Kinder“ von Bertolt Brecht. Das 1993 ins Leben gerufene Internationale Theaterfestival von Sibiu ist mittlerweile zum wichtigsten Treffen der darstellenden Künste in Mittel- und Osteuropa geworden und konkurriert heute mit dem Festival von Avignon und dem Edinburgh Festival Fringe. Weblinks Offizielle Website Istoric auf der Theater-Website
Teatro Nacional Radu Stanca

O Teatro Nacional Radu Stanca (em romeno: Teatrul Național Radu Stanca) é um teatro da cidade de Sibiu, na região histórica da Transilvânia, Roménia. Fundado em 1949 como Teatro do Estado de Sibiu, é a maior e mais importante sala de espetáculos de Sibiu. Tem o nome do dramaturgo e diretor teatral romeno Radu Stanca (1920–1962). Apresenta uma média de cinco espetáculos por semana, tanto em romeno como em alemão, a segunda língua de Sibiu. Desde 1993 que a instituição que o administra organiza o Festival Internacional de Teatro de Sibiu (FITS ou Sibfest), o evento mais importante do seu género na Roménia. Em 2007 e 2016, o festival teve a participação de 70 países e em 2016 teve mais de 67 000 expectadores, o que, segundo a imprensa romena, faz dele o maior festival de teatro do mundo. História O teatro em Sibiu remonta pelo menos ao século XVI. Em 1582, com o apoio das guildas locais, foi montada uma grande estrutura giratória na Piața Mare ("Praça Grande") para representação dos "Mistérios Medievais". Em 1787, o comerciante e tipógrafo saxão local Martin Hochmeister promoveu a fundação dum teatro na Turnul Gros ("Torre Grossa"). Nessa sala foram representadas peças de Shakespeare e de Molière, além de outras do iluminismo e do romantismo alemão, as quais estão documentadas numa revista em alemão sobre teatro fundada em Sibiu em 1778. O edifício de 1787 foi devastado por fogos em 1826 e 1949, tendo sido reconstruído entre 1990 e 2004. Atualmente é a Sala Thalia, sede da Orquestra Filarmónica de Sibiu. No entanto, o Teatro Nacional Radu Stanca reclama-se herdeiro do teatro fundado por Hochmeister. O edifício atual do teatro foi construído em 1949, após o incêndio do teatro antigo. O novo teatro foi inaugurado em 9 de dezembro de 1949, com o nome Teatro do Estado de Sibiu, com uma peça dirigida por Radu Stanca. Em 2005 foi rebatizado com o nome atual. Referências
Statuia lui Mihail Kogălniceanu din București

Statuia lui Mihail Kogălniceanu din București este amplasată pe un soclu în Piața Mihail Kogălniceanu și îl înfățișează pe omul politic, istoricul și scriitorul Mihail Kogălniceanu, în picioare, cu mâna dreaptă sprijinită în șold și cu piciorul stâng ușor împins spre înainte. Statuia a fost executată în bronz în anul 1936 de către sculptorul Oscar Han. Soclul în formă de trunchi de piramidă, în trei trepte, are înălțimea de 6 metri, iar statuia ce îl reprezintă pe Mihail Kogălniceanu în picioare, în poziție de orator, are 3 metri înălțime. Statuia lui Mihail Kogălniceanu este declarată monument de importanță A, cod LMI B-III-m-A-19997. Note Legături externe
Szent Paraszkiva-fatemplom (Búvópatak)

A búvópataki fatemplom műemlék Romániában, Fehér megyében. A romániai műemlékek jegyzékében az AB-II-m-A-00361 sorszámon szerepel. Története Leírása Hivatkozások Források "Lista monumentelor istorice: Județul Alba" (PDF). Ministerul Culturii. 2015. Hozzáférés: 2017. január 28..
Parcul Tei

Parcul Tei este un parc din București, sectorul 2, amplasat în partea de sud-est al Lacului Tei (pe cursul râului Colentina). Poziționarea parcului Tei a fost gândită pe malul unui lac, în urma unui proiect început în 1935 de profesorul Dorin Pavel, sub coordonarea lui Nicolae Caranfil. Lucrările însă au fost oprite în 1939 odată cu venirea războiului, repornite la finalul lui, în 1948, și încheiate în 1950. La înființare, parcul avea o suprafață de 9 ha. Parcul a fost reabilitat în 2002 de Primăria Sectorului 2, lucrare care a costat peste 9,6 miliarde lei. În 2007 în urma unui acord de prietenie încheiat între România și Republica Azerbaidjan s-a realizat o modernizare masivă a mobilierului urban, pavajelor, a fântânilor arteziene în culori, locurilor de joacă pentru copii și a sistemelor de iluminat. Drept mulțumire pentru sprijinul material, în parc a fost amenajată aleea Heidar Aliev, în memoria fostului președinte azer, al cărui bust a fost instalat pe aleea cu același nume. În parc se află o fântână decorativă ce are ca element principal statuia unei nimfe deasupra unui bazin susținut de 4 tritoni Fântâna a fost turnată în fontă la Paris între anii 1931-1932, în celebra turnătorie specializată în fontă ornamental-artistică, „JJ Ducel et fils, maitres de forges, à Paris” creată în 1823 și condusă de timp de mai multe generații de familia Ducel. Note Legături externe https://parcaventuratei.ro/
Tribunalul București

Tribunalul București își are sediul pe Bulevardul Unirii, pe locul fostului magazin Junior. Clădirea, care găzduiește tribunalul și Judecătoria sectorului 2, a fost inaugurată în data de 11 decembrie 2006. Suprafața desfășurată a clădirii este de 27 000 m2 și are 8 niveluri, 6 la suprafață și 2 subterane. Construirea noului sediu al Tribunalului București a costat Ministerul Justiției peste 500 miliarde ROL, banii provenind dintr-un împrumut acordat de Banca Internațională pentru Reconstrucție și Dezvoltare Guvernului României. Istoric Clădirea tribunalului este rezultatul reconstrucției fostului Magazin Junior, cunoscut și sub numele de „magazinul oglinzilor”. Magazinul a fost inaugurat în 1987 și nu a avut prea mare succes în rândul bucureștenilor. Înainte de a fi închis, după doar 5 ani de la inaugurare, în 1992, magazinul prezenta spații comerciale doar la parterul clădirii, restul spațiului fiind neutilizat. Clădirea a rămas nefolosită până în anul 1999 când intră în atenția guvernului și este declarat imobil de utilitate publică și interes național. Clădirea este atribuită Ministerului Justiției, care a intenționat inițial să mute în acest spațiu Înalta Curte de Casație și Justiție. După ce reprezentanții acestei instituții au refuzat mutarea în acest spațiu, Ministerul Justiției a hotărât mutarea în noul sediu a Tribunalului București și a Judecătoriei Sectorului 2. Din vechea clădire a magazinului au fost păstrate atriumul, denumit Sala pașilor pierduți, scările și vechile holuri, restul fiind în totalitate reconstruit. Clădirea a fost reconstruită în așa fel încât să corespundă standardelor internaționale și să asigure o bună desfășurare a actului de justiție. Subsolul, format din două niveluri are o suprafață comparabilă cu construcția supraterană. Aici sunt amplasate aresturile instanțelor, în funcție de sex și vârstă. Celule sunt construite la standarde europene, fiecare încăpere fiind dotată cu grupuri sanitare și instalații de climatizare. Tot la subsol sunt amenajate spații pentru grefieri, arhivele, spațiile destinate pazei clădirii, precum și o parcare. La parter se află zona destinată serviciilor cu publicul, arhivele, registraturile, birourile judecătorului de serviciu, a procurorilor și avocaților. Etajele unu și doi prezintă 26 de săli de judecată, camerele pentru deliberare și birourile judecătorilor. Ultimele trei etaje au accesul restricționat publicului, fiind destinate personalului tribunalului instanței. Deși termenul de predare al construcției a fost anul 2003, abia în 2006 clădirea a fost dată în folosință ca sediu al Tribunalui București. Cele peste 100 000 de dosare, din care 80 000 aflate pe rolul instanțelor au fost mutate în intervalul 23 noiembrie - 11 decembrie. Note