NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa Mór Frank

Casa Mór Frank este o clădire istorică situată în Piața Romanilor nr. 6 din Timișoara. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie În secolul al XIX-lea și începutul secolului XX, pe locul actualei clădiri, exista o casă modestă, pe parter, aparținând lui János Rödig, membru în Comisia de Cartier Fabric, între anii 1887 și până la moartea sa, în 29 august 1904. După moartea sa, casa a fost moștenită de Anna Ladstätter (născută Rödig), conform unei tranzacții înregistrate în 1907, prin care a fost vândută familiei Mór (Moritz) Frank contra prețului de 30.000 de coroane. Familia Frank a deținut clădirea timp de mai multe decenii, fără a efectua îmbunătățiri majore în această perioadă. Mór (Moritz) Frank, a fost un croitor și comerciant de articole bărbătești, care locuia în chirie, tot în Piața Romanilor, la adresa actuală Strada Episcop Alexandru Bonnaz nr.15, înainte de a achiziționa casa familiei Rödig. În 1891, Mór Frank a înființat împreună cu Lajos Schnabl magazinul de îmbrăcăminte pentru bărbați "Frank és Schnabl", care avea sediul în Palatul Mirbach. În august 1912, Mór Frank a solicitat și obținut aprobarea pentru construirea noii clădiri, aceasta urmând să înlocuiască casa modestă, fiind finalizată în 1913. Descriere Clădirea a fost proiectată în stil Art Nouveau, curentul Secession, cu două etaje și un total de 9 camere, fiind dotată cu trei apartamente, câte unul la fiecare nivel. Se remarcă prin silueta sa zveltă, înălțimea mare în raport cu lățimea clădirii și prin ornamentele geometrizate, specifice ultimei perioade a curentului Secession. Accesul în clădire se face printr-o intrare îngustă, amplasată excentric față de axul compozițional al fațadei. Note
Casa Samuel Waldmann

Casa Samuel Waldmann, cunoscută și sub numele de Casa (Jakab) Blumberg, sau Casa Odön Kovács, este un imobil istoric situat pe Bulevardul 3 August 1919, nr. 8, în cartierul Fabric din Timișoara. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Imobilul a fost edificat în zona cunoscută anterior ca Vorpark, care a fost divizată și vândută de către administrația locală a Timișoarei în anul 1888 sub forma unor loturi rezidențiale, cu o condiție restrictivă în privința construirii doar a clădirilor cu etaj pe Andrássy út (actualul Bulevard 3 August 1919). Parcela pe care este ridicată casa Waldmann fost cumpărată, în 1888, de Josef Kremer. Conform catalogelor de adrese din anii 1906 și 1910, se constată că imobilul era deținut de frații Jakab și Fülöp Blumberg, ambii fiind cultivatori de tutun. După medalionul cu monograma “W”, care apare pe clădire, probabil comanditarului clădirii a fost Samuel Waldmann. Acesta a fost un comerciant din Timișoara, care apare, în 1891, ca acționar la S.A. de Mine de Cărbune din Ungaria de sud, alături de bancherul Josef Gauss, comercianții Sigismund Berán, Wilhelm Fried, Adolf Rosenwald, Jakob Steiner, moșierul Viktor Wolfinger și avocatul Miksa Szidon. Descriere Casa este construită în stil eclectic istoricist cu elemente clasiciste și neobaroce, caracterizată de un singur etaj. Aspectul exterior al clădirii este dominat de elementele plastice ale fațadei, care evidențiază un aparat de acces rezolvat sub forma unui templu. Două coloane, inspirate de stilul doric, susțin antablamentul format dintr-o arhitravă și o friză decorativă, având metope și console decorative ce îndeplinesc rolul de triglife. Ansamblul este încheiat în partea superioară de un fronton curb frânt, cu muchiile dublate și ornamente de inspirație neo-barocă. Portalul din lemn masiv prezintă, de asemenea, ornamente elaborate de factură neo-barocă, atât în planul panourilor, cât și pe fața oberlihtului. Parterul clădirii este tratat cu bosaje, în timp ce etajul prezintă doar bosaje de colț, plasate în zonele de margine ale fațadei, care sunt scoase în rezalit. În aceleași zone se află două balcoane masive, rezolvate stilistic prin panouri cu baluștri. Deasupra ferestrelor din aceste zone, se regăsește o scenă mitologică reprezentând doi putti călărind hipocampi, într-un decor vegetal. Această scenă încadrează un medalion cu monograma "W". În ceea ce privește detaliile plastice ale fațadei, merită menționate șirurile de denticuli și de ove prezente la nivelul cornișei, precum și consolele decorative de tip modilioni. De asemenea, se remarcă dublarea muchiilor unor ancadramente ale ferestrelor și bosajele piramidale ale ancadramentului ferestrei din traveea centrală. Note Legături externe Materiale media legate de Casa Samuel Waldmann la Wikimedia Commons
Casa Singer din Fabric

Casa Singer este un imobil istoric situat pe Bulevardul 3 August 1919, nr. 17, în cartierul Fabric din Timișoara. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Imobilul a fost construit in secolul al XIX-lea, cel mai probabil în a doua jumatate, după ridicarea interdicției de construire pe terenul esplanadei Cetății din 1868. În perioada interbelică, conform memoriilor lui Annie Hammer, cladirea ar fi fost proprietarea unei familii de evrei. Conform plăci comemorative prezentă pe clădire, aici a locuit și și-a defășurat activitatea poetul, traducătorul și ziaristul Petru Sfetca (n. 22 noiembrie 1919, Lipova - d. 12 noiembrie 1987, București). Descriere Note Legături externe Materiale media legate de Casa Singer la Wikimedia Commons
Casa Lebovics

Casa Lebovics este un imobil istoric situat pe Bulevardul 3 August 1919, nr. 15, în cartierul Fabric din Timișoara. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Imobilul a fost construit in secolul al XIX-lea, cel mai probabil în a doua jumatate, după ridicarea interdicției de construire pe terenul esplanadei Cetății din 1868. În urma cercetărilor desfășurate de către Heritage of Timișoara, se indică faptul că, la începutul secolului al XX-lea, clădirea ar fi aparținut lui Roza Kunz, care deținea și Casa văduvei Kunz, din vecinătate. În perioada interbelică, conform memoriilor lui Annie Hammer, clădirea ar fi fost proprietatea unei familii de evrei. Descriere Clădirea are două etaje și este realizată în stil eclectic istoricist, având elemente clasiciste, reprezentate prin cele două frontoane triunghiulare de pe fațada imobilului. Note
Palatul Dávid Hübsch

Palatul Hübsch, cunoscut și sub numele de Casa Sigismund (Zsigmond) Berán, ori Casa Schlosser, este un monument arhitectonic situat la intersecția dintre Bulevardul 3 August 1919 și strada Dr. Gheorghe Marinescu. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Istoria imobilului începe în anul 1888, când terenul a fost achiziționat de către Waldmann Lipót de la Primăria Timișoarei. Ulterior, acesta a vândut proprietatea virilistului și comerciantului de cereale Zsigmond Berán. La 13 aprilie 1891, Berán obține autorizația pentru construirea unui palat de raport cu un etaj. Imobilul a fost finalizat în aproximativ 7 luni, iar autorizația de locuire a fost eliberată la 8 octombrie 1891. Hübsch Dávid și proprietatea sa În anul 1900, palatul a fost achiziționat de către Hübsch Dávid și soția sa, contra sumei de 94.000 de coroane, marcând o nouă etapă în istoria clădirii. Hübsch Dávid, cunoscut ca fiind contractant de păduri, a fost unul dintre cei mai importanți proprietari și investitori din acea perioadă. Importanța sa se reflectă în arhitectura și detaliile clădirii. Monograma "DH" (inițialele lui Hübsch Dávid) este gravată în balustrada balconului și atestă implicarea sa în dezvoltarea și îmbunătățirea proprietății. Autorizația pentru construirea balconului a fost acordată în luna mai 1902, conform mențiunilor din Monitorul Timișoarei. De asemenea, cataloagele de adrese din anii 1906 și 1910 confirmă proprietatea lui Hübsch Dávid asupra imobilului. Descriere Palatul Hübsch îmbină elemente de stil eclectic istoricist. Clădirea încă prezintă vechea plăcuță de asigurare din perioada austro-ungară, de la firma A Triesti Altalános Biztositó Társulat (Assicurazioni Generali). Arhitectură exterioară Fațada principală se desfășoară pe frontul străzii, prezentând trei registre orizontale. Primul este reprezentat de un soclu cu bosaje și ferestre de aerisire ale demisolului. Al doilea, parterul, se remarcă prin ancadramentele stilizate ale ferestrelor și detaliile în relief în tencuială. Al treilea, etajul I, prezintă ferestre cu ancadramente mai elaborate și frontoane semicirculare încheiate cu mânere de coș. Cornișa este decorată cu modilioni, iar brâul intermediar dintre parter și etaj este ornamentat cu denticuli. Zona de colț a clădirii, teșită la un unghi de 45 de grade, este evidențiată prin prezența unui balcon cu balustradă, unde se găsește monograma "DH" reprezentând inițialele lui Hübsch Dávid. Elemente arhitecturale notabile O soluție pentru accesul în clădire este reprezentată de un aparat de tip templu clasicist, înconjurat de coloane de stil doric. Frontonul său este caracterizat prin forma frântă, iar deasupra portalului se observă baluștri și ornamente dublate, reflectând influențe neobaroce. Portalul în sine este finalizat într-un arc în plin cintru și este alcătuit din panouri de lemn masiv. Elementele decorative notabile includ motivele cu colibri și cupe, precum și feroneria prezentă la nivelul oberliht-ului. Note Legături externe Materiale media legate de Palatul Dávid Hübsch la Wikimedia Commons
Palatul Ferencz Pruschinovsky

Palatul Ferencz Prushinovszky, cunoscut și sub numele de Palatul János Horváth, sau Casa Adler, este o clădire istorică situată pe Bulevardul 3 August 1919, nr. 4, în cartierul Fabric din Timișoara. Construcția palatului este asociată cu mai mulți proprietari de-a lungul timpului. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Lotul de teren pe care urma să fie construit palatul a aparținut inițial fabricantului de cărămidă Josef Kunz. Kunz a achiziționat un teren de 206 stânjeni pătrați de la primărie, în urma ridicării interdicției de construire pe terenul esplanadei Cetății în 1868, plătind o sumă de 4343 de coroane. Cu toate acestea, terenul a fost ulterior transferat lui Franz (Ferencz) Prushinovszky, un comerciant de origine cehă, și soției sale, Magolda. Cei doi dețineau un atelier de blănuri, piele și alte materii prime. Conform unui registru comercial de adrese din perioada 1867–1881, Franz Prushinovszky era înscris ca membru în consiliul de conducere al companiei Temesvarer Aktien Fabrikshof, care a înființat Fabrica de Bere din Timișoara în 1868. Tot în același registru, el era menționat și ca membru al consiliului de conducere al Băncii Comerciale Timișoara (Temesvárer Gewerbebank. Act). Imobilul construit în zona fostului Vorpark nu a fost prima proprietate a lui Franz Prushinovszky și a soției sale. În data de 4 august 1892, Franz (Ferencz) Prushinovszky a obținut autorizație pentru construirea unei case de locuit cu două etaje pe strada respectivă. Lucrările de construcție au durat mai bine de un an, iar clădirea a fost finalizată la 23 octombrie 1893, când a fost emisă și autorizația de locuire. La începutul secolului al XX-lea, clădirea a fost preluată de János Horváth. Monograma formată din literele "H" și "J" de pe portalul palatului a fost explicată prin această schimbare de proprietar. În anul 1907, o parte a clădirii a fost vândută de Paula Horvárth către Mihály Konrád, pentru suma de 62.000 de coroane. Descriere Edificiul este compus dintr-un corp principal cu două etaje și un etaj mansardat, având o fațadă și elemente decorative specifice stilului eclectic istoricist. Stilul dominant este influențat de arhitectura secolului al XIX-lea, cu detalii specifice perioadei. Un aspect notabil al palatului este pardoseala din casa scărilor, realizată exclusiv din lemn, ceea ce concluzionează că această clădire fost construită cu soluții cât mai puțin costisitoare și strict din rațiuni financiare (pentru a fi închiriată). Note
Palatul Josef Kunz

Palatul Josef Kunz, cunoscut și sub numele de Palatul Johann Engels, ori Palatul văduvei Schlichting este un important monument arhitectural situat în cartierul Fabric din Timișoara. Acesta a fost construit și deținut de membrii familiei Kunz, care au jucat un rol semnificativ în dezvoltarea imobiliară a cartierului. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Fabric a fost cartierul în care membrii familiei Kunz au construit și deținut cele mai multe imobile. După ridicarea restricțiilor privind construcțiile în zona "non aedificandi" în anul 1868, fabricantul de cărămidă Josef Kunz a ridicat un imobil cu două niveluri pe frontul nordic al actualului bulevard 3 August 1919. Acesta a fost considerat de unele surse istorice ca fiind primul imobil cu două etaje din Fabric, ceea ce a stârnit o controversă printre ceilalți proprietari din cartier, temându-se că această inițiativă ar putea duce la scăderea valorii propriilor clădiri. Povestea Palatului Kunz continuă în anul 1889, când Eduard (Ede) Kunz a cumpărat de la primărie un lot de casă cu cea mai mare suprafață din cvartal și cel mai scump. Autorizația de construire a fost obținută de Josef Kunz la 5 martie 1892, iar clădirea, în stil eclectic istoricist cu decorațiuni neobaroce, a fost finalizată la 28 octombrie 1892. Această clădire impresionantă a devenit cunoscută sub numele de Palatul Josef Kunz și a adus familei Kunz o recunoaștere semnificativă în Timișoara. Strada pe care se află palatul a fost redenumită "Șirul Kunz" în acea perioadă, nume păstrat până în anul 1948. La începutul secolului al XX-lea, palatul a fost vândut de Karl (Károly) Kunz către Schlichting János în anul 1900. Suma obținută în urma vânzării a fost reinvestită de Karl Kunz în construirea altor două palate de raport pe strada Liget, cunoscută astăzi ca bulevardul 3 August 1919, și pe strada Prof. Dionisie Linția. În anul 1909, palatul a fost achiziționat de către doctorul Adalbert (Béla) Engels, iar în perioada dintre cele două războaie mondiale a rămas în proprietatea familiei Engels. În acea perioadă, clădirea a fost închiriată familiei comerciantului de textile Arthur Kincs, care deținea un magazin în Casa Miksa Róna, situată pe strada Ștefan cel Mare nr. 4/Piața Romanilor nr. 2. Descriere Palatul Kunz este un exemplu de arhitectură eclectic-istoricistă, cu elemente neobaroce. Clădirea are două etaje și se remarcă prin detaliile ornamentale și proporțiile sale armonioase. Imobilul a avut, inițial, niște statui pe cornișă, acestea pierzându-se, de-a lungul timpului. Legături externe Note
Palatul Miksa (Max) Steiner din Fabric

Palatul Miksa (Max) Steiner din Fabric este o clădire istorică situată în cartierul Fabric din Timișoara, România. Ridicat între anii 1901-1902, palatul este un exemplu de arhitectură eclectică, combinând elemente specifice curentului Secession cu ornamente de influență istoricistă. Face parte din Situl urban „Fabric” (II), monument istoric cod LMI TM-II-s-B-06097. Istorie Max (Miksa) Steiner a înființat și a condus timp de mai multe decenii Fabrica de Spodiu Max Steiner, situată pe Calea Buziașului Fondată. Fabrica producea spodiu, adică făină de oase și cărbune animal, cunoscută pentru utilizarea sa în diverse industrii. Datorită succesului fabricii, Max Steiner a devenit o figură prosperă în societate. După retragerea sa din activitate, el a construit două palate splendide în Timișoara. Palatul Max Steiner din Fabric, de pe Bulevardul 3 August 1919 și un alt palat situat în cartierul Cetate, Palatul Miksa (Max) Steiner din Piața Unirii - cunoscut și ca Palatul Băncii de Scont. Palatul Miksa (Max) Steiner a fost construit în perioada 1901-1902, proiectul clădirii fiind realizat de arhitectul Eduard Reiter. Clădirea a primit autorizația de construire la 4 iunie 1901, fiind finalizată la 17 aprilie 1902. Descriere Fațada palatului este decorată cu decorațiuni caracteristice stilului Secession, precum și cu elemente istoriciste notabile, cum ar fi prova și pupa de corabie. Note
Ilganii de Sus, Tulcea

Ilganii de Sus este un sat în comuna Maliuc din județul Tulcea, Dobrogea, România. Istoric Satul Ilganii de Sus există încă din anul 1856, în timpul războiului din Crimeea. Locuitorii erau lipoveni veniți din Rusia în urma persecuției religioase. Ei au construit aici și o Biserică. Acești lipoveni au plecat, iar în locul lor au venit ruși din Tulcea, pe la 1880 și au întemeiat altă așezare pe locul celei părăsite. Acești locuitori s-au stabilit pe acest grind pentru a practica pescuitul și vânătoarea. Prima atestare documentară a cătunului Ilgani o găsim în Marele Dicționar Geografic al României, scris de Ioan Lahovari, publicat în 1898. Aici ni se spune că aparținea alături de cătunul Prislava (Nufărul) de Comuna Malcoci. Era compus din 12 case, în 14 familii, cu 59 de suflete, iar populația era formată din ruși-lipoveni. Ostrovul 132 Ilgani avea o suprafață de 700 ha, acoperit cu pașuni și făcea parte din ostrovul mai mare Ceatal. Satul Ilgani nu avea aceeași așezare ca în ziua de astăzi, el fiind dispus atunci pe brațul stâng al Dunării vechi și pe malul gârlei Papadia. Următoarea atestare a satului Ilgani este în 1899, când sunt amintite un numar de 87 de persoane existente în 21 de case, dintre care 14 români și 73 de ruși. Cei 14 locuitori români au fost colonizați de prefectul Ioan Nenițescu în acest sat pentru a se încerca românizarea deltei. Denumirea de “Ilgani” este de origine tătară și provine din cuvântul "Yilga133" care semnifică luncă (teren inundabil). Locul a fost numit de tătari Yilga transcris în română "Iolgan", tocmai pentru acest relief existent aici, predispus la inundații. Actualul sat Ilganii de Jos a fost înființat după aproximativ 40 de ani de la înființarea satului Ilgani și și-a luat denumirea de la el. Astfel pentru a le deosebi s-a ajuns la denumirea de Sus (Nord) și Jos (Sud). Populația în 1930 era de 219 de locuitori, iar în 1941, 196 locuitori în 42 de locuinte. Note TL Acest articol despre o localitate din județul Tulcea este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Илганиј де Сус (Тулћа)

Илганиј де Сус (рум. Ilganii de Sus) насеље је у Румунији у округу Тулћа у општини Малиук. Oпштина се налази на надморској висини од 2 m. Становништво Према подацима из 2002. године у насељу је живело 62 становника, од којих су сви румунске националности. Референце Спољашње везе
Ілганій-де-Сус

Ілганій-де-Сус (рум. Ilganii de Sus) — село у повіті Тулча в Румунії. Входить до складу комуни Маліук. Село розташоване на відстані 240 км на схід від Бухареста, 11 км на схід від Тулчі, 116 км на північ від Констанци, 76 км на схід від Галаца. Населення За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 62 особи, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську. Примітки
Бледжешть (Ясси)

Бледжешть, Бледжешті (рум. Blăgești) — село у повіті Ясси в Румунії. Адміністративно підпорядковане місту Пашкань. Село розташоване на відстані 316 км на північ від Бухареста, 63 км на захід від Ясс. Населення За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 1429 осіб, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську. Примітки
Buda, Ilfov

Buda este un sat în comuna Cornetu din județul Ilfov, Muntenia, România. Așezarea se află pe șoseaua Alexandriei, după ce se iese din Bragadiru și face parte din comuna Cornetu; satul există dinainte de sfârșitul secolului al XIX-lea, când era reședința comunei Buda-Prisiceni, iar în 1987 a fost strămutată de regimul comunist, în urma construirii barajului și lacului de acumulare Mihăilești, începutul unui proiect care intenționa să ducă la construirea unui nou port care să lege Bucureștiul de căile de navigație fluviale. Locuitorii au fost mutați de urgență în localitățile învecinate. Personalități Mia Barbu (1925 - 2019), solistă de muzică populară Legături externe Biserica Nasterea Maicii Domnului - Buda, 19 aprilie 2013, CrestinOrtodox.ro IF Acest articol despre o localitate din județul Ilfov este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui.
Буда (Ілфов)

Буда (рум. Buda) — село у повіті Ілфов в Румунії. Входить до складу комуни Корнету. Село розташоване на відстані 18 км на південний захід від Бухареста, 147 км на південь від Брашова. Населення За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 39 осіб. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську. Національний склад населення села: Примітки
Бузња (Јаши)

Бузња (рум. Buznea) насеље је у Румунији у округу Јаши у општини Јон Некулче. Oпштина се налази на надморској висини од 151 m. Становништво Према подацима из 2002. године у насељу је живело 1594 становника, од којих су сви румунске националности. Референце Спољашње везе
Бузня

Бузня (рум. Buznea) — село у повіті Ясси в Румунії. Входить до складу комуни Іон-Некулче. Село розташоване на відстані 314 км на північ від Бухареста, 43 км на захід від Ясс. Населення За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 1594 особи, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську. Примітки
Ваља Нукулуј (Бузау)

Ваља Нукулуј (рум. Valea Nucului) насеље је у Румунији у округу Бузау у општини Берка. Oпштина се налази на надморској висини од 159 m. Становништво Према подацима из 2002. године у насељу је живело 781 становника, од којих су сви румунске националности. Референце Спољашње везе
Валя-Нукулуй

Валя-Нукулуй (рум. Valea Nucului) — село у повіті Бузеу в Румунії. Входить до складу комуни Берка. Село розташоване на відстані 103 км на північний схід від Бухареста, 14 км на північний захід від Бузеу, 103 км на захід від Галаца, 97 км на південний схід від Брашова. Населення За даними перепису населення 2002 року у селі проживала 781 особа, з них 780 осіб (99,9%) румунів. Рідною мовою 780 осіб (99,9%) назвали румунську. Примітки
Ваља Сталпулуј (Прахова)

Ваља Сталпулуј (рум. Valea Stâlpului) насеље је у Румунији у округу Прахова у општини Теишани. Oпштина се налази на надморској висини од 486 m. Становништво Према подацима из 2002. године у насељу је живело 744 становника, од којих су сви румунске националности. Референце Спољашње везе
Валя-Стилпулуй

Валя-Стилпулуй (рум. Valea Stâlpului) — село у повіті Прахова в Румунії. Входить до складу комуни Тейшань. Село розташоване на відстані 86 км на північ від Бухареста, 30 км на північ від Плоєшті, 58 км на південний схід від Брашова. Населення За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 744 особи, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську. Примітки