NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zimmermannsturm (Hermannstadt)

Der Zimmermannsturm (rumänisch : Turnul Dulgherilor; lateinisch : turris carpentariorum) in Hermannstadt (Sibiu) ist ein im 14. Jahrhundert von Siebenbürger Sachsen erbauter und im 15. Jahrhundert umgebauter Wehrturm des mittelalterlichen städtischen dritten Befestigungsrings. Lage Der Turm steht am Anfang der Harteneckgasse (heute: Strada Cetății), die südöstlich des Theaterplatzes und Thaliatheaters beginnt. Geschichte und Architektur Dieser Flankenturm wurde in der Zeit von 1337 bis 1366 von Siebenbürger Sachsen erbaut und hat eine Höhe von 21,65 Metern. Er gehörte zum dritten Befestigungsring. Die Türme der Stadtmauer, die diese krönten, wurden nach den Zünften, denen die Verteidigung vor allem gegen die Türken anvertraut war, benannt. Im Jahr 1492 zählte man in der Stadt zwölf Türme, darunter diesen. Der auf zylindrischem Unterbau mit der Ringmauer bündig errichtete Zimmermannsturm trug ursprünglich eine Wehrplatte mit Zinnenbrüstung, die um das Jahr 1450 durch einen auf oktogonalem Oberbau ruhenden, halboffenen, hölzernen Wehrgang als Verbindung zum Töpferturm (später errichtet, aus der Notwendigkeit den Verteidigungsabschnitt der Mauer, die in der zweiten Hälfte des 15. Jahrhunderts gebaut wurde, zu kürzen) ersetzt wurde. Der Wehrturm war auch für den Einsatz von Feuerwaffen (Arkebusen) angepasst worden, gewährte jedoch wegen seiner Prismenform, rechteckig oder polygonal, nicht den besten Schutz gegen feindliche Artillerie. Der vorkragende obere Teil ist mit Konsolen und Pechnasen abgeschlossen. Der Einstieg in den Turm erfolgte vom Wehrgang der Ringmauer her, der auch an der Stadtseite des Gebäudes entlanglief. Das aufgesetzte Dach erhielt die Form einer achteckigen Pyramide. Zwischen dem Schlossturm und dem Zimmermannsturm durchbrach ein großes Tor die innere Stadtmauer, das in den Theaterhof des Dicken Turms führte. Der Turm wurde erstmals im 17. Jahrhundert, sodann von 1967 bis 1972 und nochmals im Jahre 2008 restauriert. Hermann, der mittelalterliche Minnesänger, aufgestellt vor dem Zimmermannsturm beim Mauerwerk des Wachgangs und in der Nähe des Haupteingangs zur Philharmonie von Sibiu, mit seinem Instrument (Flöte), steht für die Entwicklung der darstellenden Künste – Dichtung, Musik, Theater – in Sibiu. Einzelnachweise Weblinks
Turnul Dulgherilor din Sibiu

Turnul Dulgherilor din Sibiu (în germană Zimmermannsturm, în latină turris carpentariorum) este un turn construit în secolul al XIV-lea de breasla săsească a dulgherilor în orașul Sibiu. Turnul făcea partea din cea de-a treia centură de fortificații a orașului. Turnul Dulgherilor este cel mai nordic dintre cele trei turnuri aflate pe str. Cetății (în germană Harteneckgasse, după numele primarului Johann Sachs von Harteneck). Incinta a III-a a ansamblului fortificațiilor orașului medieval Sibiu, din care fac parte turnuri de apărare, Turnul Dulgherilor, Turnul Olarilor, Turnul Archebuzierilor, Turn de Poartă și curtine edificate în perioada 1357-1366, a fost inclusă pe Lista monumentelor istorice din județul Sibiu din anul 2004, având codul de clasificare SB-II-m-A-12010.03. Istoric Cea de-a III-a incintă fortificată a orașului datează din perioada 1357-1366. Dintre turnurile de apărare componente ale acestei incinte, cele mai puțin atinse de vicisitudinile vremii sunt cele trei turnuri aflate pe strada Cetății și anume Turnul Archebuzierilor, Turnul Olarilor și Turnul Dulgherilor. Dintre aceste trei turnuri, cel mai nordic este Turnul Dulgherilor. Datarea turnului se poate face pe baza elementelor stilistice și formale doar cu o mare aproximație, deoarece astfel de forme se întâlnesc pe parcursul mai multor decenii. Turnurile de apărare componente ale incintei a III-a erau adaptate armelor de foc (archebuzelor), dar forma lor prismatică (rectangulară sau poligonală) nu asigura cea mai bună protecție contra artileriei în curs de perfecționare. În decursul timpului, acest turn a suferit o serie de reparații și modificări, lucrările de fortificare a incintei Cetății Sibiului fiind continuate în cea de a doua jumătate a secolului al XV-lea și în primele decenii ale celui următor. Forma actuală a acestui turn datează probabil de pe la începutul secolului al XVI-lea. Turnul Dulgherilor a fost restaurat în perioada 1967-1972 și apoi în anul 2007. De asemenea, și curtina dintre Turnul Dulgherilor și Turnul Olarilor este o reconstrucție recentă a vechiului zid. Arhitectură Turnul Dulgherilor este construit din piatră și cărămidă. El are o formă circulară (la bază), delimitată de porțiunea următoare printr-o cornișă pronunțată, după care turnul capătă formă de prismă octogonală, încheiată în partea superioară prin clasica porțiune ieșită în afară, susținută de console cu guri de foc între arce. La primul nivel se află metereze în formă de gaură de cheie, realizate în special pentru a permite executarea focului de archebuze. Din aceste guri de foc se trăgea cu archebuza contra asediatorilor ajunși la baza zidurilor. Partea superioară a turnului este ieșită în afară și sprijinită, la fel ca majoritatea turnurilor sibiene, pe console în ale căror arce de legătură sunt prevăzute guri de aruncare. Imagini Note Bibliografie Alexandru Avram, Vasile Crișan - "Ghid de oraș. Sibiu" (Ed. Sport-Turism, București, 1983), p. 62-63
Thalia Hall, Sibiu

The Thalia Hall (Romanian: Sala Thalia) is a theatre and concert hall situated in Sibiu, Romania. As of October 7, 2004, the hall serves as the new location of the State Philharmonic of Sibiu. History The construction of Thalia Hall began in 1787 and was completed in June 1788, becoming the first theatre in the country. The hall was built by Martin Hochmeister, who due to a lack of space in the center of the town, decided to build it in the Thick Tower part of the defence wall that surrounded the town. The hall was damaged by two fires. The first one took place in 1826 and the damages were repaired by Hochmeister himself. The second fire took place on February 13, 1949 and was caused by a lit cigarette. The damage caused by the second fire was to such an extent, that the activity had to be moved to the former Apollo cinema, where the Radu Stanca National Theatre is now located. References
Uzina Mecanică Plopeni

Uzina Mecanică Plopeni este o fabrică de armament din România care funcționează ca filală a companiei Romarm. A fost înființată în anul 1937 sub numele de Fabrica Mărgineanca, iar în 1947 a fost naționalizată. La Plopeni se produceau muniții pentru artilerie, aruncătoare de grenade, instalații pentru crearea culoarelor în câmpurile de mine, submuniții pentru loviturile de min. 80 km bătaie, diverse sisteme pirotehnice pentru piețe din Statele Unite, Uniunea Europeană și Asia. Fabrica și-a redus treptat personalul, iar în decembrie 1997 a început prima rundă de disponbilizări din cauza lipsei comenzilor. În anul 2009, fabrica mai producea doar role pentru rulmenți. În decembrie 2003, din Uzina Mecanică Plopeni s-a desprins societatea Hidraulica UM Plopeni, care a preluat în totalitate producția de echipamente hidraulice. Fabrica de pompe a ajuns, într-un singur an, principalul producător de echipamente hidraulice din România. Număr de angajați: 2010: 166 2009: 240 2008: 234 2003: 5.000 2000: 9.154 1989: 18.000 Note Legături externe www.ump.ro - Site web oficial
Valea Oltețului

Valea Oltețului este o arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a IV-a IUCN (rezervație naturală de tip mixt) situată în județul Olt, pe teritoriile administratoive ale comunelor: Bârza, Dobrun, Fălcoiu, Pârșcoveni, Șopârlița și Voineasa. Localizare Aria naturală cu o suprafață de 900 hectare se află în Câmpia Română, în extremitatea vestică a județului Olt aproape de limita teritorială cu județul Gorj, pe cursul inferior al râului Olteț, unul din afluenții de dreapta al Oltului. Descriere Rezervația naturală a fost declarată arie protejată prin Hotărârea de Guvern Nr.2151 din 30 noiembrie 2004 (privind instituirea regimului de arie naturală protejată pentru noi zone) și se întinde pe o suprafață de 900 hectare. Aceasta este inclusă în situl de importanță comunitară omonim și reprezintă o arie naturală aflată în bazinul inferior al Văii Oltețului, ce deține mai multe clase de habitate: cu păduri de luncă, plaje de nisip, lunci aluvionare, cursuri de apă, terenuri agricole cultivate și pajiști; cu floră (de silvostepă și luncă) și faună specifice zonelor umede din Câmpia Română. Biodiversitate La baza desemnării rezervației se află câteva specii faunistice (mamifere, pești, amfibieni și insecte) aflate pe lista roșie a IUCN și enumerate în anexa I-a a Directivei CE 92/43/CE din 21 mai 1992 (privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică). Specii faunistice protejate semnalate în arealul rezervației naturale: căprioară (Capreolus capreolus) mistreț (Sus scrofa), vulpe (Vulpes velpes crucigera), iepure de câmp (Lepus europaeus) și liliacul mic cu potcoavă (Rhinolophus hipposideros); cu specii de: nisipariță (Sabanejewia romanica - specie endemică pentru România), zvârlugă (Cobitis taenia), țipar (Misgurnus fossilis), buhaiul-de-baltă-cu-burta-roșie (Bombina bombina) și tritonul cu creastă (Triturus cristatus) sau o libelulă din specia Ophiogomphus cecilia. Flora rezervației este una diversă, constituită din specii de arbori, arbusti, ierburi și flori. Printre speciile arboricole prezente în rezervație se află arinul negru (Alnus glutinosa), răchita (Salix alba) și plopul alb (Populus alba). La nivelul ierburilor sunt întâlnite mai multe specii vegetale dintre care unele protejate prin aceeași Directivă a Consiliului European 92/43/CE din 21 mai 1992; astfel: papură pitică (Typha minima), stânjenel-de-baltă (Iris pseudacorus), nufăr alb (Nymphaea alba), nufăr galben (Nuphar lutea), lucernă (din specia Medicago arabica), trifoi (specia Trifolium michelianum) sau specia endemică de garofiță - Dianthus trifasciculatus ssp. deserti. Vezi și Lista rezervațiilor naturale din județul Olt Listă de rezervații naturale din România Note
Vatra Luminoasă

Vatra Luminoasă este un cartier situat în Sectorul 2 al Bucureștiului, de ambele părți ale străzii cu același nume, între Șos. Iancului la nord, Str. Maior Ion Coravu la sud, Șos. Mihai Bravu la vest și Bd. Pierre de Coubertin la est. Cartierul Vatra Luminoasă a fost edificat în mai multe etape, între 1930 și 1949, de către Casa Autonomă a Construcțiilor. În total, numără 591 de locuințe individuale și încă 96 de apartamente în imobilele plurifamiliale de pe Bulevardul Maior Ion Coravu. Arhitecții cartierului au fost Neculai Aprihăneanu și Ioan Hanciu. Legături externe ro Vatra Luminoasa, strada orbilor de altadata Arhivat în 15 aprilie 2016, la Wayback Machine. https://asz.ro/parcelari-istorice/casa-constructiilor/vatra-luminoasa/
Șari-Neni

Șari-Neni was a famous brothel in the Elisabetin district of Timișoara, Romania, during the interwar period. It was located at the intersection of the current Romulus and Alexandru Odobescu streets. History Prostitution was legal at the beginning of the 1900s, and several luxury brothels and so-called houses of tolerance were operating legally in Timișoara. The latter were located in marginal neighborhoods, for those with lower incomes. The brothel, which had a red lantern by the entrance, was run by a fierce lady called Charlotta Földessy (1885–1962). It had the outward appearance of a chic and intimate restaurant which served fine food. The clients were treated well and the service was impeccable. The clients were able to choose a companion from albums of professional photographs. The employees could play the piano and were well-versed in the art of conversation. Many of the clientele were regular visitors. After World War II, prostitution was outlawed by the communist regime and the brothel closed. The building was used as a buffet. Soon after the Romanian Revolution, the building re-opened as a restaurant with live music called Intim. In the 2000s the restaurant closed and the building fell into disrepair. Unable to sell the property, the owners tried to sell the property to the local council on several occasions between 2014 and 2019. Notes References
Șari-Neni

El Șari-Neni fue un famoso burdel ubicado en el distrito Elisabetin de la ciudad de Timișoara (Rumania).​ Historia La prostitución era legal a principios del siglo XX, y en Timișoara funcionaban legalmente varios burdeles de lujo y las llamadas casas de tolerancia. Estas últimas estaban situadas en barrios marginales, para las personas con menos ingresos.​ El burdel, que tenía un farolillo rojo junto a la entrada,​ estaba regentado por una feroz dama llamada Charlotta Földessy (1885-1962).​ Tenía la apariencia externa de un restaurante elegante e íntimo en el que se servía buena comida. Los clientes recibían un trato exquisito y el servicio era impecable. Los clientes podían elegir acompañante entre álbumes de fotografías profesionales. Los empleados sabían tocar el piano y dominaban el arte de la conversación.​ Muchos de los clientes eran visitantes asiduos.​ Tras la Segunda Guerra Mundial, la prostitución fue prohibida por el régimen comunista​ y el burdel cerró. El edificio se utilizó como bufé. Poco después de la revolución rumana de 1989, el edificio reabrió como restaurante con música en directo, llamado Intim.​ En la década de 2000, el restaurante cerró y el edificio se deterioró. Incapaces de venderlo, los propietarios intentaron venderlo al ayuntamiento en varias ocasiones entre 2014 y 2019.​​​​ Referencias
Șari-Neni

Șari-Neni este numele celui mai cunoscut bordel timișorean, de pe vremea interbelică, aflat în cartierul Elisabetin, la intersecția străzilor Romulus și Odobescu. Istoric Proprietara acestuia era Földessy Charlotta (Șarlota). Sub paravanul unui restaurant cochet și intim, aici domnii găseau tot ceea ce își doreau, astfel încât se întorceau cât de des puteau. Serviciile de aici erau impecabile iar oferta era prezentată în albume cu fotografii realizate cu mult profesionalism. Evident, după cel de-al Doilea Război Mondial, localul a fost desființat, apoi în anii comunismului aici a funcționat un bufet, iar apoi a fost retransformat în restaurant, care, de câteva decenii încoace poartă numele de astăzi, Intim. Note
Școala Centrală National College

Școala Centrală National College (Romanian: Colegiul Național Școala Centrală; literally Central School, formerly Zoia Kosmodemianskaia or just Zoia) is an institution of pre-primary, primary, lower secondary, and upper secondary public education located at 3-5 Icoanei Street, Sector 2, Bucharest, Romania. It functioned along the passing of time under many other names, most notably Pensionatul Domnesc de Fete (i.e., 'The Royal Girls' Boarding School/Pension'). It serves schooling for the classes 0 to 12th grade, that is, from pre-primary school up to high school. During the communist period, Școala Centrală was known as Zoia Kosmodemianskaia, a name which was ascribed to this educational institution for political reasons. After the Romanian Revolution of 1989, more specifically in 1994, the school's name was changed to Școala Centrală and bilingual French education was introduced for the classes with both humanist and exact sciences profiles pertaining to high school. The school building, completed in 1890, is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture and Religious Affairs. It was designed by Romanian architect Ion Mincu, renowned for developing the Romanian revival style (Romanian: Stilul Neo-Brâncovenesc). Educational status The Central School of Bucharest (Romanian: Școala Centrală, for short) is considered a good to very good high school in educational regards in Bucharest and nationwide in Romania, both in terms of the admission averages for high school as well as regarding the intellectual performances of the pupils at various national scholarly olympics and international contests as well. Architectural style The building is a masterpiece of neo-Romanian (also known as neo-Brâncovenesc) architecture, designed by Ion Mincu, being the second building erected in this style. Its beauty and prestige granted it the title of historical monument in the Romanian registry of historical monuments. Other usage In 1918, the building was used during the Austrian occupation of Bucharest throughout late World War I as the headquarters of the local post. Gallery References External links (in Romanian) Official website
Sveti Đurađ monastery

Sveti Đurađ Monastery or Saint George Monastery (Serbian: Манастир Свети Ђурађ; Romanian: Mănăstirea Sfântul Gheorghe) is a medieval Serbian Orthodox monastery located in Mânăstire, Timiș County, Romania, 20 km from the Romanian-Serbian border. It was established in 1485 by Serbian despot Jovan Branković; the present buildings date to 1794, built by Iguman Augustin Petrović as a school and monastic church. Services are held in Serbian and Old Church Slavonic. The last resident of the monastery, Sister Evgenija, died in 2020. Among the relics that the monastic church houses is a fragment of the skull of Saint George, brought here in the 15th century by Đorđe Branković, and a piece of the chain with which Saint Peter was bound. The monastery is listed as a historic monument by Romania's Ministry of Culture. The monastic church and the monks' cells are given as separate entries. History Legend has it that the monastery was founded during the Iconoclastic movement, under Empress Irene and her son Constantine, at the end of the 8th century, but it is much more likely that it was founded much later, in the medieval era. In the second half of the 15th century, the Serbian despot Đorđe Branković asked the sovereign pontiff for permission to build 12 monasteries on the territory of the Hungarian kingdom. This monastery was built by Jovan Branković, his son. After 1944, the monastery became a barracks for a while, then an office building for the agricultural production cooperative in the village. In the 1980s, the workers of Comtim, a local pork producer, were housed here. It was also used as a feed store. It became monastery again only after 1990. Architecture The first church was erected in 1485. It was built of burnt brick in the Serbo-Byzantine style with a cruciform base, a dome and a separate bell tower. It lasted until 1794 when the current church was built, which preserved the foundations of the Serbo-Byzantine style to which Baroque elements were added. The iconostasis is sumptuous, gilded, the interior decoration being representative of the Serbian Baroque. It was painted by Jovan Isailović, and the painting on the walls was executed by a certain Pavle Đurđev, a resident of the monastic estates. Gallery See also List of Serbian Orthodox monasteries Eparchy of Timișoara Serbs of Romania References
Monasterio de Sveti Đurađ

El monasterio de Sveti Đurađ o monasterio de San Jorge (en serbio: Манастир Свети Ђурађ, en rumano: Mănăstirea Sângeorge) es un monasterio serbio Ortodoxo situado en el pueblo de Sângeorge, condado de Timiș, en Rumania, a 20 km de la frontera con Serbia. Fue fundado en 1485 por el déspota serbio Jovan Branković, los edificios actuales datan de 1793-1794. El monasterio y la iglesia están catalogados como monumentos históricos por el Ministerio de Cultura y Asuntos Religiosos de Rumanía.​ Referencias
Mănăstirea Sfântul Gheorghe din Birda

Mănăstirea Sfântul Gheorghe este o mănăstire ortodoxă sârbă din România situată în comuna Birda, județul Timiș. Note Bibliografie România - Harta mănăstirilor, Amco Press, 2000 Legături externe Mănăstirea sârbească „Sfântul Gheorghe“, locul unde se află moaștele sfântului mucenic și icoana făcătoarea de minuni a Maicii Domnului, culturaconstanta.ro, 2019 Vezi și Sava Vuković (episcop) Acest articol despre o mănăstire din România este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui !
Biserica romano-catolică din Plăieșii de Jos

Biserica romano-catolică din Plăieșii de Jos, județul Harghita, a fost construită în secolul al XV-lea. Lăcașul de cult figurează pe lista monumentelor istorice din 2015, cod LMI HR-II-a-A-12926. Istoric și trăsături În anul 1333 exista deja o biserică parohială. Biserica-monument de azi a fost construită în secolul al XV-lea, cu modificări și adăugiri în secolele XVIII și secolul XX (întâi, stilul romanic, apoi gotic). Biserica are hramul „Cristos Rege” și un clopot din anul 1642, dar și o inscripție: Jezus Nazarenus, Rex Judeorum, Venit in hunc mundum et homo factus est. AO DNI. 1642. Ultima renovare a avut loc între 1984 și 1994. În cripta ei se găsesc rămășițele lui Mihály Lukács, profesor și fondator al fostei Școli de Gramatică Romano-Catolică din Șumuleu Ciuc. Note Legături externe Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument Fișă de monument Vezi și Plăieșii de Jos, Harghita Imagini
Palais Merbl

Das Palais Merbl (rumänisch Palatul Merbl), auch der Palast Merbl, ist ein denkmalgeschütztes dreistöckiges Gebäude an der Piața Victoriei der westrumänischen Stadt Timișoara. Geschichte Das Palais Merbl wurde 1911 nach den Plänen des Architekten Arnold Merbl in eklektizistischem Baustil mit Elementen des Barocks und des Jugendstils (Wiener Secession) errichtet. Neben dem Palais Lloyd war Merbl unter anderem auch an der Errichtung der Piaristen-Kirche und des Piaristen-Gymnasiums 1904–1908 maßgeblich beteiligt. Mit seiner Firma Arnold Merbl und Co. war auch außerhalb Timișoaras bekannt. Beschreibung Das dreigeschossige Gebäude weist zur Seitenstraße ein Ecktürmchen auf. Im Parterre des Gebäudes befinden sich die Librăria Mihai Eminescu (deutsch Bücherei Mihai Eminescu) und eine Filiale der Rumänischen Entwicklungsbank. Literatur Martin Eichler, Dan Leopold Ciobotaru, Martin Rill: Temeswar – Timișoara. Eine Perle des Banats. Wort+Welt+Bild Verlag, München 2010, ISBN 978-3-9810825-6-2, S. 207. Getta Neumann: Auf den Spuren des jüdischen Temeswar: mehr als ein Stadtführer. Schiller Verlag, Bonn 2021, ISBN 978-3-946954-92-7, S. 133f. Weblinks Bilder des Palais Merbl Einzelnachweise
Merbl Palace

The Merbl Palace (Romanian: Palatul Merbl) is a monumental building in the Victory Square of Timișoara, Romania. It is part of the Corso interwar urban ensemble, listed as a historical monument of national importance. History The Merbl Palace was built in 1911, in the Secession style with baroque elements, according to the plans of Arnold Merbl, the builder of the Lloyd Palace in the same square. The Neuhaus Palace alternates between the two. He had purchased a plot of 226.7 square fathoms a year earlier for the construction of the palace. The building permit was issued in the spring of 1911 and provided for a report palace consisting of nine apartments and 44 rooms. Merbl was an important builder from Timișoara, his company Arnold Merbl & Co. being also known outside the city. He also contributed to the construction of the Piarist complex between 1904 and 1908. During the communist period, the ground floor of the building housed the Mihai Eminescu Bookstore, the largest bookstore in the city. Architecture The Merbl Palace is compositionally dominated by a corner tower situated at the intersection of Victory Square and Dr. Nicolae Paulescu Street, continuing a two-story bay window and crowned with a decorative sheet-metal finish. The building distinguishes itself from its neighboring structures through the restrained treatment of its façades, entirely devoid of anthropomorphic or zoomorphic ornamentation. Decorative elements are limited to vegetal friezes within the bay windows and linear arrangements of blue ceramic tiles. The departure from the façade plane, characteristic of Secession architecture in Timișoara, is also evident on the square-facing façade, where a second two-story bay window is present. This element is topped by a sheet-metal roof framed within a curvilinear pediment. Over time, the palace lost its original wooden display cases that once lined the commercial ground floor, along with a series of finely crafted metalwork details, such as the floral hooks at gutter level. References