Kolegiátní kostel Saint-Barnard de Romans-sur-Isère

Kolegiátní kostel svatého Barnarda v Romans-sur-Isère (francouzsky Collégiale Saint-Barnard de Romans-sur-Isère) je sídelní chrám nacházející se ve městě Romans-sur-Isère v departementu Drôme v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Tuto svatyni založil v roce 838 svatý Barnard z Vienne na pravém břehu řeky Isère. Kostel je od roku 1840 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Ochrana byla v roce 1942 rozšířena na parcely v bezprostředním okolí chrámu. Dějiny a stavební vývoj Založení opatství a normanský vpád (838–917) Historie chrámu začíná v první polovině 9. století, kdy viennský arcibiskup Barnard z Vienne nechal v roce 838 založit benediktinské opatství na pravém břehu řeky Isère u říčního brodu. Klášter zasvětil svatému Petrovi a Pavlovi. Poté, co arcibiskup Barnard v roce 842 zemřel a byl církví uctíván jako svatý, začalo se pro okrsek prosazovat jeho jméno. První kamenný kostel v areálu byl dedikován třem viennským mučedníkům – svatému Exupérovi, Feliciánovi a Severínovi, jejichž ostatky nechal Barnard uložit do krypty svatyně. Klášter byl v roce 860 vypálen Normany při jejich nájezdu podél toku Rhôny. K obnově areálu došlo od roku 908 z podnětu opata Davida, kterého do úřadu instaloval viennský arcibiskup Alexander. V rekonstrukci pokračoval nový opat Fortunius, avšak stavba opatské baziliky nebyla z finančních důvodů dokončena ani k roku 917. Clérieuův požár a příchod kanovníků (932–944) Kolem roku 932 propuklo mezi novým viennským arcibiskupem Sobonem a benediktinskými mnichy vleklé, hluboké nepřátelství. Arcibiskup situaci vyřešil vojenskou silou a vyslal do Romans vojsko, které vedl lokální feudál Silvion de Clérieu. Jeho oddíly klášter brutálně vyplenily a celý rozestavěný církevní komplex zapálily, což Silvionovi v savojské historii vyneslo doživotní opovržlivé přízvisko „Žhář“ (l'Incendiaire). Tento barbarský čin vyvolal mezinárodní církevní skandál, na který nekompromisně zareagoval samotný Římský stolec. Jak spolehlivě dokládá dochované úřední breve papeže Jana XI. z roku 932, musel Silvion de Clérieu nuceně vykonat pěší diplomatickou cestu do Říma, podřídit se papežské stolici a podstoupit tvrdé veřejné pokání (penitenci). Papežský dekret mu pod hrozbou věčného zatracení autoritativně uložil přísný trest - na vlastní soukromé náklady kompletně od základů zbrusu nově vybudovat zničený opatský chrám a okamžitě propustit na svobodu šedesát svých nevolníků a poddaných. Silvion se sice z Říma vrátil, avšak ve skutečnosti se pravděpodobně násilně zmocnil velké části klášterních pozemků a k slíbené novostavbě velkého opatského chrámu se již nikdy neodhodlal. V úzkém časovém rozmezí let 932 až 939, z přímého podnětu viennského arcibiskupa, bylo proto v Romans rozpuštěn dosavadní mnišský klášter a ten byl trvale transformován na kolegiátní kapitulu regulérních kanovníků, do jejichž čela se postavil opat Rainulphe. V roce 944 pak kanovníci slavnostně přistoupili k vyzdvižení (elevaci) svatých ostatků svatého Barnarda. Jeho tělo bylo uloženo do drahocenné, filigránsky tepané stříbrné relikviářové schránky, která byla pevně rituálně fixována a vystavena po levé straně od monumentálního hlavního oltáře, zasvěceného svatým apoštolům. Vzhledem k tomu, že se před Barnardovou mramorovou hrobkou začaly okamžitě prokazatelně dít desítky zázraků, stala se nová kolegiátní svatyně v Romans-sur-Isère mezinárodně vyhledávaným poutnickým centrem a jedním z nejdůležitějších poutních míst v celém jihovýchodním předhůří francouzských Alp. Od rodové hegemonie Clérieuů k románské a gotické obnově (1025–1500) K mocenskému zvratu v dějinách Romans došlo v roce 1025, kdy se úřadu opata v Saint-Barnard ujal Léger, pravděpodobný potomek lokálního rodu de Clérieu, který byl v roce 1031 povýšen na viennského arcibiskupa. Výnos ze dne 23. listopadu 1025, jenž se dochoval v klášterním kartuláři (cartulaire de Saint-Barnard), potvrzuje, že Léger byl synem Guillauma a jeho choti Fides. Tento pramen dokládá, že opatství fungovalo jako rodové léno klanu de Clérieu, který kontroloval daňové příjmy, desátky a imunity. U příležitosti této volby se otec Guillaume de Clérieu vzdal svých práv nad městem Romans ve prospěch svého syna. Od tohoto data platilo, že viennský arcibiskup byl zároveň z titulu své funkce opatem v Saint-Barnard. Arcibiskup a opat Léger, který na stolci setrval v letech 1025 až 1070, se zapsal do dějin stavební činností. Kolem poloviny 11. století nechal přes řeku Isère vybudovat kamenný most, známý pod názvem Starý most (Pont Vieux), což podnítilo rozkvět obchodu a rozšíření podhradí. Během jeho působení sice Romans dvakrát zpustošily požáry, avšak Léger pokaždé zajistil obnovu a přezdění baziliky. V roce 1049 navíc vydal privilegium, kterým povolil kapitule vybudovat románskou křížovou chodbu, přisazenou k jižnímu boku baziliky, a zároveň schválil výstavbu obytných domů pro ubytování církevního personálu a řemeslníků žijících mimo klášterní okrsek. Zlom přinesl rok 1134, kdy za vlády jednoho z Légerových nástupců, opata Étienna, vtrhl do města hrabě z Albonu Guigues. Jeho vojska klášter i civilní podhradí vyplenila a vypálila. Nynější pozůstatky románského slohu, které se v Romans dochovaly, pocházejí ze stavební kampaně, jež následovala po katastrofě z roku 1134. Podstatnou část poškozených zdí původní lodi stavitelé zachovali a obestavěli je novým vnějším kamenným lícem, který tvoří současnou tvář trojlodí. K proměně chrámu došlo v průběhu 13. století (přibližně od roku 1238). Tehdejší viennský arcibiskup Jean de Bernin zahájil přestavbu s cílem vtisknout chrámu gotický vzhled. Jean de Bernin nechal vybudovat transept (příčnou loď) a hlavní presbytář (chór) v prvcích slohu známého pod názvem „burgundská gotika“. Na sklonku 13. století byla přizděna k jižnímu boku chóru nová kaple, v průběhu 14. století vyrostla plaménková kaple svatého Štěpána (chapelle Saint-Étienne) a během 15. století byl obvodový plášť doplněn věncem dalších pozdně gotických rodových kaplí. Hugenotské války, barokní obnova a zničení křížové chodby (1562–1940) Historická kontinuita chrámu byla narušena v průběhu francouzských náboženských válek. V roce 1562 vtrhla do města Romans hugenotská vojska vojevůdce barona des Adrets (Françoise de Beaumont), který interiér kostela vyplenil. Zkázu v roce 1567 dokonaly protestantské oddíly pod vedením kapitánů Cardého a Geyssanse, které zbořily gotické klenby trojlodí a zdemolovaly zvonice. Když v roce 1572 město navštívil humanista a topograf François de Belleforest, zaznamenal do svých kronik, že kolegiátní kostel svatého Barnarda i ostatní romanské svatyně leží v ruinách. Přestože kapitula vyčíslila škody na 200 000 liver, stavební smlouvy a nálezy nástěnných maleb dokládají, že gotické klenby transeptu (příčné lodi) zřícení věží vydržely. První kampaň s cílem dostat poškozenou stavbu pod střechu probíhala v letech 1574 až 1583. Kvůli finančnímu kolapsu biskupské pokladny se však obnova vlekla desítky let a stavební práce se rozvinuly až v roce 1652. Iniciativy se chopil člen kapituly, kanovník-sakristan Charles de Lionne. Stavební práce pod jeho vedením postupovaly od kněžiště k západnímu průčelí a byly dokončeny v roce 1720 vztyčením barokní kůrové emporové tribuny, na kterou byly v roce 1843 instalovány velké varhany. Velká francouzská revoluce v roce 1789 zasáhla kostel dalším poškozením. Revoluční složky zdevastovaly interiér i románskou křížovou chodbu, která obsahovala stavební vrstvy 11. a 12. století. Úřady následně areál rozprodaly soukromým vlastníkům, kteří proměnili kaple na sklady, a byla zdemolována románská zvonice. V roce 1840 byl kolegiátní chrám svatého Barnarda z podnětu vládního inspektora a spisovatele Prospera Mériméeho zapsán na první seznam národních chráněných památek Francie. Ani tento status památkové ochrany však nezabránil radnici v Romans, která v touze po zřízení širokého nábřeží řeky Iséry nařídila demolici románské křížové chodby. Mériméeovi se podařilo zachránit pouze severní galerii chodby. Městská samospráva však v roce 1863 prosadila demolici i této poslední severní románské galerie, což představuje významnou ztrátu pro francouzské památkářství. Další ránu zasadila chrámu druhá světová válka. V průběhu ústupových bojů francouzské armády v červnu roku 1940 vyhodily vojenské oddíly do povětří Starý most (Pont Vieux), vybudovaný v 11. století. Tlaková vlna z této exploze poškodila a roztříštila vitráže a historické sklomalby v útrobách kolegiátního chrámu svatého Barnarda. Architektura Popis a architektura Současná vnější silueta kolegiátního chrámu v Romans-sur-Isère představuje syntézu románského a gotického stavitelství. Konstrukční rozvrh budovy vykazuje tyto architektonické parametry a materiálové dispozice: Zvonice a schodišťová věž: Věž dosahuje výšky 36 metrů a po boku je doplněna šestibokou schodišťovou vížkou. Tento komplex zajišťuje přístup do zvonového patra, v němž je zavěšen soubor čtyř liturgických zvonů, z nichž nejstarší pochází z roku 1610. Románská struktura lodi: Stavební vrstva 11. a 12. století je patrná v nejnižší části prvního klenebního pole hlavní lodi. Tato část vykazuje románský sloh – stěna je prolomena slepými půlkruhovými arkádami a zvenčí je opřena o soustavu mělkých opěrných pilířů. Gotický systém a plaménkový dekor: Zbývající korpus pětilodní halové lodi i transeptu (příčné lodi) je vybudován ve formách gotiky. Stěny jsou prolomeny lomenými okny, která interiér prosvětlují. Pozdní plaménková gotika se projevuje v kružbách oken boční kaple Nejsvětější svátosti (chapelle du Saint-Sacrement) a na zakončení 36metrové věže. Z hlediska materiálového složení vykazuje budova specifika regionální geologie Dauphinatu. Hlavním stavebním kamenem, který kameníci uplatnili pro vyzdění stěn, je lokální třetihorní pískovec (molasa). Tento kámen vykazuje okrově žlutou barvu, která chrámu dodává jeho tón. Z hlediska statiky má však tento pískovec vlastnost, že snadno zvětrává a podléhá erozi. Při restaurátorských pracích na konci 20. a počátku 21. století museli odborníci poškozené pískovcové části vyměnit a nahradit je pevnějšími kamennými kvádry bílé barvy, což na fasádě vytváří materiálový kontrast. Jihozápadní strana a zazděné oblouky Na venkovní jihozápadní stěně kolegiátního chrámu se dochoval původní románský líc baziliky z doby před hugenotským pustošením roku 1567. Tato obvodová zeď byla zpevněna soustavou konstrukčních odlehčovacích oblouků. Tyto oblouky rozváděly statický tlak klenby lodi do základů, přičemž pod klenutými pasy se do interiéru původně otevírala románská okna s půlkruhovým záklenkem. Tato okna jsou v rámci Lionneovy barokní obnovy z let 1652–1720 zazděna a tvoří svědectví o stavebních proměnách chrámu. Západní průčelí a románský portál Hlavní západní průčelí kolegiátního chrámu vykazuje symetrickou kompozici, která ukazuje texturu žlutavé molasy i vertikální přechod od románského základu k vysokému gotickému řádu. Do interiéru se vstupuje pod kamenným střešním baldachýnem, který dosedá na patky původního, dnes zaniklého románského nartexu. V severním nároží této fasády tvoří základna 36metrové věže součást nejstarší románské stavební vrstvy chrámu. Ústřední románský portál však v průběhu náboženských válek v roce 1567 poškodila vlna kalvínského obrazoborectví: Protestantské oddíly pod vedením kapitána Cardého plastiky poškodily a vytesaným sochám urazily hlavy. Sochařská výzdoba portálu vykazuje jihofrancouzskou a provensálskou inspiraci. Současné uspořádání portálového vstupu je však druhotné, neboť původní rozmístění a vazby jednotlivých kamenných dílců byly v minulosti zpřeházeny. Obě svislá boční ostění portálu vykazují tuto sochařskou dispozici: Každé z těchto ostění představuje dvojici soch apoštolů, kteří stojí na hřbetech lvů. Tyto figurální skupiny jsou rámovány věncem kolonet potažených antikizujícím dekorem. Tento kamenný repertoár čerpá z římského antického dědictví a je protkán kanelováním (žlábkováním), reliéfními vavřínovými listy a rostlinnými rozvilinami. I přes poškození hlav se podařilo na základě doprovodných atributů a nápisů jednotlivé apoštoly identifikovat: Jižní (pravé) ostění portálu: Obsahuje sochu svatého Jana Evangelisty, který drží v dlaních svůj textový atribut – knihu evangelia. Severní (levé) ostění portálu: Nese plastiku svatého Petra, který je identifikován rozvinutým kamenným fylakterem (nápisovou páskou) s latinským nápisem „SCS (P)ETRUS“. Dvojice anonymních soch: Zbývající dva doprovodní apoštolové postrádají nápisy, avšak historici se kloní k názoru, že se jedná o zobrazení svatého Pavla z Tarsu a svatého Jakuba Staršího. Tyto pískovcové postavy se svým specifickým lehkým pokrčením v kolenou, jemností kamenické práce a řasením rouch vykazují stylovou shodu s provensálskými sochařskými školami z románských portálů v Arles (Saint-Trophime) a Saint-Gilles-du-Gard. Výzkum dokázal, že tato ostění původně tvořila nosný suport otevřeného předsunutého románského portika. Poté, co byl tento portikus během válek v 16. století zdemolován, sesbírali zedníci fragmenty a sestavili z nich nynější portálový vstup. Tyto sochařské práce lze datovat do poloviny 12. století. Sloupové hlavice kolonet jsou v horní části korunovány motivy palmet, které nad krycími deskami přecházejí do dekorativního vlysu. Tyto hlavice zrcadlí exegetický a dogmatický program středověké církve: Severní (levé) kapitálové pole: Zachycuje teologický výjev Krista a učedníků na cestě do Emauz. Uměnovědci zde vyzdvihují realistické zpracování tehdejších reálií – oba jdoucí emauzští poutníci mají přes rameno zavěšeny detailní cestovní mošny a brašny. Jižní (pravé) kapitálové pole: Zobrazuje figurální postavy zápasící s okřídlenými draky a nestvůrami, vedle nichž se nachází motiv ženy s obnaženými prsy, kterou po stranách svírají a koušou dva hadi. Tento motiv představuje alegorii a personifikaci hříchu smilstva (Luxurie). Tyto jižní hlavice se svým stylem odklánějí od provensálské školy a vykazují příbuznost s burgundským románským slohem, který v Romans dominuje podélné lodi. Interiér Interiér kolegiátního chrámu svatého Barnarda tvoří sálové jednolodí o čtyřech klenebních polích, na které navazuje transept (příčná loď) a hlavní chór zakončený polygonálním závěrem (apsidou). Vnitřek kostela zachycuje zlom dvou stavebních období: západní část a spodní partie stěn hlavní lodi jsou dílem románského stavitelství 11. a 12. století, zatímco chór, transept a zastropení lodi představují gotiku. Románská loď sahá do výšky kamenného dekorativního vlysu, situovaného 12 metrů nad podlahou pod linií gotického triforia. Tento prostor byl po obou stranách členěn souborem jedenácti přípor a polosloupů. Tyto sloupy dosedají na patky a v horní části vyúsťují do hlavic, na nichž spočívá slepá arkáda tvořená deseti půlkruhovými oblouky na každé straně. Tyto románské podpory představovaly v raném středověku jedinou interiérovou dekoraci chrámu. V této éře neexistovaly v obvodových zdech boční kaple ani pilastry, které nesou váhu gotických klenebních žeber. Význam kostela svatého Barnarda spočívá v kolekci románských sochařských hlavic v lodi. Tyto kamenné hlavice vykazují unifikované architektonické náběhy a profilované krycí desky, které kameníci vysekali ve tvaru esovitého profilu zakončeného úzkou rovnou lištou. Horní část hlavní lodi je gotická. Dominuje jí triforium – vnitřní emporová galerie, která je tvořena kolonádou štíhlých sloupků, jež mezi sebou svírají 160 lomených gotických arkád. Hlavice těchto sloupků jsou zdobeny motivy květů, listových rozvilin i lidských hlav. Křížová žebrová klenba nad triforiem byla v průběhu 17. století vybudována jako kopie původního gotického vzoru. V kapli Nejsvětější svátosti (chapelle du Saint-Sacrement) byly během restaurátorských prací v 60. letech 20. století pod vrstvami omítek odkryty středověké fresky a nástěnné malby, které pokrývají tamní románskou valenou klenbu. Prostor příčné lodi, kněžiště i závěru vykazuje gotický sloh. Stěny chóru i apsidy jsou pokryty malířským cyklem ze 14. století. Tyto gotické fresky rozvíjejí geometrické kompozice s motivy klikatic, spirál a šachovnic. Z hlediska křesťanské ikonografie tyto malby zobrazují výjev Nebeského Jeruzaléma: Linie hradebních cimbuří jsou chráněny postavami andělů. V nižších částech se nacházejí postavy svatých s kruhovými zlatými aureolami. Hierarchii doplňují postavy králů s korunami. Jižní románský portál: Vykazuje kamennou profilaci s rostlinným dekorem a otevírá se přímo do prostoru kaple Nejsvětější svátosti. Severní románský portál (portál svatého Jana): Vyúsťuje skrze severní stěnu ven z chrámu a zajišťuje vstup do průchodu uvnitř soukromého dvora. V těchto místech stál ve středověku palác vídeňského arcibiskupa Jeana de Bernin (13. století), jehož součástí byla soukromá palácová kaple. Kaple Nejsvětější svátosti Do prostoru kaple Nejsvětější svátosti (chapelle du Saint-Sacrement) se vstupuje skrze románský kamenný portál z 12. století. Tato boční kaple vznikla v průběhu pozdního středověku sloučením dvou původně samostatných kaplí – kaple svatého Mořice (chapelle Saint-Maurice) a kaple svatého Štěpána (chapelle Saint-Étienne). Tento gotický prostor pochází ze 14. století. Interiér a klenby kaple obsahují tyto uměleckohistorické předměty: Gotický freskový cyklus s vyobrazením středověkého Romans (15. století): Klenební arkáda je pokryta freskami z 15. století. Tyto malby zachycují legendu o třech vídeňských mučednících – svatém Exupérovi, Feliciánovi a Severínovi (v lokální dauphinatské tradici uctívaných pod názvem „tři domové“ / les trois doms). Tyto fresky mají dokumentární hodnotu: Malíři na stěně zachytili podobu tehdejšího románského Starého mostu (Pont Vieux) v Romans-sur-Isère a vedle něj vymalovali panorama Papežského paláce v Avignonu. Středový pilíř: Zastropení gotických klenebních polí uprostřed kaple nese jeden centrální pilíř. Jeho sloupové hlavice jsou vytesány s rostlinným dekorem, do jehož středu stavitelé vložili lidskou masku. Barokní sousoší Božího hrobu (17. století): V prostoru kaple se nachází sochařské Ukládání Krista do hrobu (Boží hrob / Mise au tombeau) zhotovené v průběhu 17. století. Toto figurální sousoší sestává z postav v životní velikosti s barevnou polychromií. Mučednický svorník svatého Štěpána: Visutý svorník klenby vytesali gotičtí mistři jako figurální zobrazení biblické scény, ve které dav provádí kamenování svatého Štěpána (prvomučedníka a spolupatrona chrámu). Tapisérie Jeana van Roona (1555): Pokladem kaple je soubor osmi tapisérií z roku 1555. Tyto textilie kombinují tkané hedvábné a vlněné nitě na ručně malovaném lněném plátně. Tento cyklus utkali a namalovali renesanční mistři na základě malířských kartonů flámského mistra Jeana van Roona. Kompozice ilustruje výjevy z umučení (Pašijí) a Zmrtvýchvstání Ježíše Krista. Odkazy Literatura La Drôme romane, Taulignan, Plein-Cintre éd., 1989, 120 p. Jean-Noël Couriol, 100 sorties pédagogiques dans la Drôme, CDDP de la Drôme, 1998, 304 p. (ISBN 2-86622-466-3) Charles et Françoise Gardelle, Le guide de la Drôme des collines; La manufacture, 1991 (2e éd.), 302 p. Laurent Jacquot, Romans - Traces d'histoire, coll. Les Patrimoines, ed. Dauphiné Libéré, 2008. M. de Font-Réaulx, Romans. Église Saint-Barnard, p. 146-161, dans Congrès archéologique de France. 86e session. Valence et Montélimar. 1923, Société française d'archéologie, Paris, 1925 Jacques Thirion, L'ancienne collégiale Saint-Barnard de Romans, p. 361-410, dans Congrès archéologique de France. 130e session. Valence et Montélimar. 1972, Société française d'archéologie, Paris, 1974 Chanoine Ulysse Chevalier, Cartulaire de l'abbaye de Saint-Barnard de Romans, 1re partie, (817-1093), Romans, 1898 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Collégiale Saint-Barnard de Romans-sur-Isère na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kolegiátní kostel Saint-Barnard de Romans-sur-Isère na Wikimedia Commons