Katedrála Notre-Dame (Grenoble)

Katedrála Notre-Dame v Grenoblu (francouzsky Cathédrale Notre-Dame de Grenoble) je římskokatolická katedrála nacházející se ve městě Grenoble v jihovýchodní Francii, ležící v departementu Isère. Je hlavním sídlem grenobleského biskupství. Současná podoba chrámu vychází ze stavby započaté v 10. století. Přestože katedrála po nedokončené rekonstrukci v roce 1966 postupně chátrala, do centra pozornosti církve i veřejnosti se vrátila po roce 1989. Tehdy byly pod jejím průčelím nečekaně objeveny pozůstatky prvního baptisteria ze 4. století. Budova je unikátní svým zasazením do husté městské zástavby – přímo k jejím stěnám přiléhají obytné domy a je úzce propojena se sousedním kostelem svatého Huga. Od 1862 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 2013 byla památková ochrana rozšířena i na její okolí, včetně zbytků křížové chodby, zahrad a archeologických nálezů. Historie a architektura Katedrála stojí na místě původního římského opevnění města Cularo, nedaleko někdejší Vienské brány. Vzhledem k okolní zástavbě je z náměstí Place Notre-Dame patrná především její masivní cihlová zvonice čtvercového půdorysu, která stojí na kamenném základu z šedého vápence z lomu Porte de France. Ve středověku byla katedrála součástí rozsáhlého církevního komplexu, který zahrnoval biskupství, kanovnické domy a křížovou chodbu. Kostel svatého Huga Bezprostředně po levé straně katedrály se nachází kostel svatého Huga, postavený u původních římských městských hradeb. Původně byl zasvěcen svatému Vincenci, v 13. století však prošel přestavbou. Své současné jméno nese po svatém Hugovi, grenobleském biskupovi, který se zde setkal se svatým Brunem, zakladatelem řádu kartuziánů (tuto událost připomíná vitráž v chóru). Interiér a stavební vývoj Katedrála tvoří s kostelem svatého Huga unikátní systém tzv. dvojkostelí. Zatímco sousední kostel je jednolodní, katedrála má složitější dispozici: Hlavní loď: Pilíře lodi pocházejí z 12. století, jsou propojeny cihlovými arkádami a zaklenuty křížovou klenbou. Vybavení: Významným prvkem je dřevěná vyřezávaná kazatelna z 18. století se symboly evangelistů a výjevem Navštívení Panny Marie. Boční lodě: Severní loď je širší než jižní. Na jižní straně přibyla v 15. století další loď, která vznikla na úkor části křížové chodby. Ta dříve sloužila jako pohřebiště, mimo jiné pro dauphiny Guiguese IV. a Guiguese V. Archeologické nálezy Na přelomu 19. a 20. století projížděly kolem katedrály první tramvaje. Právě modernizace tramvajové sítě (linka B) v letech 1989–1990 vedla k zásadnímu objevu: před katedrálou byly nalezeny základy symetrického baptisteria se čtyřmi apsidami ze 4. století. Tento nález je dnes zpřístupněn v archeologické kryptě Muzea starého biskupství (Musée de l'Ancien Évêché). Významné události a relikvie V 19. století byl v katedrále uchováván vzácný relikviář Svatého trnu z Grenoblu (Sainte Épine), který je v současnosti součástí sbírek sousedního Muzea starého biskupství. Architektura Kněžiště V pravé části chóru se nachází cenné ciborium, které nechal v roce 1455 objednat biskup Siboud Alleman. Toto dílo ve stylu plaménkové gotiky je vytesáno z voreppského kamene a dosahuje výšky 14 metrů. Konstrukce připomíná bohatě zdobenou fasádu zakončenou věžicí s opěrnými oblouky a kraby. Samotná schránka na ciborium je umístěna v první úrovni objektu, obklopená prázdnými nikami. Původní sochy v roce 1562 zničili kalvinisté pod vedením barona des Adrets během náboženských válek. Pravá část díla rámuje dveře a imituje průčelí s lomeným oknem, nad nímž se tyčí vimperk a dekorativní arkády. Na levé straně kněžiště stojí biskupská hrobka, kterou nechal v roce 1407 vybudovat Aymon I. z Chissé. Centrální prostor doplňuje moderní oltář instalovaný v roce 2008 a katedra (biskupský stolec), která od 22. října 2022 nese znak Jeana-Marca Eychennea. Zadní část chóru zdobí vyřezávané a pozlacené dřevěné panely z 18. století s výjevy ze života Krista. Hlavní oltář tvoří dvojitý svatostánek pod baldachýnem; jeho horní část ze 16. století pochází z kláštera Grande Chartreuse, jemuž byla darována kartuziánským klášterem v Pavii. Exteriér Vnější závěr katedrály, včleněný do městských hradeb, prošel v letech 2008 až 2011 celkovou rekonstrukcí, díky níž byly obnoveny i přilehlé zahrady bývalého biskupského paláce z roku 1775. Součástí prací byl i archeologický průzkum. Nad kněžištěm lze nyní lépe pozorovat pozůstatky opevněného ochozu z roku 1374. Ten nechal vybudovat biskup Rodolphe z Chissé v době, kdy město ohrožovaly rabující žoldnéřské oddíly (tzv. Grandes compagnies). Ochoz spočívá na obloucích a pilířích, aby nezakrýval vitráže, a střídají se v něm malá okénka se střílnami. Ze zahrad se rovněž otevírá pohled na mariánskou kapli a sakristii kostela svatého Hugona. Loď Mezi lety 1861 a 1864 nechal biskup Jacques Ginoulhiac na návrh architekta Alfreda Berruyera odstranit empory (tribuny). Tento zásah vedl k rozsáhlým stavebním úpravám, které se dotkly zejména postranních kaplí. Na levé straně hlavní lodi je umístěna vyřezávaná dřevěná kazatelna z 18. století. Kaple Severní strana Do bočních lodí se otevírají postranní kaple. Na konci severní boční lodi je umístěna apsidová kaple zasvěcená Panně Marii – podle tradice právě na tomto místě přivítal biskup svatý Hugo v roce 1084 svatého Bruna. Směrem ke vchodu následují další, nepříliš hluboké boční kaple: Kaple Panny Marie z La Saletty: První kaple při sestupu k portálu. Po její levé straně se nachází masivní „saský pilíř“, patrně pozůstatek dřívější stavby. Kaple svaté Anny a kaple svaté Filomény: Tato kaple byla dříve zasvěcena Janě z Arku. Pamětní deska zde připomíná návštěvu kněze Henriho Lacordaira v roce 1844. Průchod ke kostelu svatého Hugona: Následující kaple slouží jako spojnice mezi oběma objekty. Kaple Panny Marie Nejsvětějšího Srdce Ježíšova: Sousedí s bývalou kaplí svatého Jiří, kde se nachází vstup do atria kostela svatého Hugona. Kaple rodiny Allemanů: Nachází se vlevo od vchodu. Nechala ji vybudovat tato významná rodina, z níž vzešlo několik zdejších biskupů: Siboud Alleman (1450–1476), Laurent I. Alleman (1476–1482 a 1484–1518) a Laurent II. Alleman (1518–1561). Kaple vyniká krásnou síťovou klenbou s liernami a tiercerony. Jižní strana Při postupu jižní boční lodí směrem k apsidě lemuje cestu nejprve stěna členěná pilastry s hlavicemi z výrazně zvětralého pískovce (molasy) z období renesance. Následuje řada kaplí, které původně tvořily křídlo křížové chodby; k lodi katedrály byly přičleněny za biskupa Laurenta I. Allemana. Kaple svatého Ludvíka: První kaple v řadě, jejíž vitráž zobrazuje kardinála Le Camuse, významného grenobelského biskupa 17. století. Kaple svatého Viktora: Dříve zasvěcená svatému Šebestiánovi. Zaujme vstupním obloukem zdobeným reliéfy révových listů a hroznů a také elegantní hvězdovou klenbou s liernami a tiercerony. Kaple Panny Marie Lurdské: Původně kaple Klanění tří králů. Její portál zdobí vytesané girlandy z bodláčí. Na svorníku klenby je vyobrazeno Korunování Panny Marie Nejsvětější Trojicí. Kaple svatého Vincence z Pauly: Dříve kaple Narození Páně. Sousední bývalá kaple rodiny Griffonů (nebo též svaté Anny) slouží jako průchod do křížové chodby. Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova Tato kaple, umístěná na konci jižní lodi vpravo od chóru, je díky svým rozměrům nejmonumentálnější částí postranních prostor. Je vyzdobena freskami a pamětní deska u vchodu připomíná, že její vznik byl naplněním slibu věřících jako poděkování za osvobození města od rakousko-sardinských vojsk v prosinci 1815. Místní oltář má historický význam – právě u něj sloužil své první tři mše Jan Maria Vianney (farář arský) po svém vysvěcení v srpnu 1815. Původní kaple byla v roce 1862 během restaurátorských prací zbořena, ale následně znovu vystavěna na základě slibu biskupa Justina Pauliniera během obléhání Paříže za prusko-francouzské války (1870). Vnitřní výzdobu tvoří tři fresky opata Laurenta Guétala z let 1874–1875: Kristus volající a utěšující veškerou bídu světa, Kristus ukazující rány svatému Tomáši, Kristus zjevující se svaté Markétě Marii Alacoque. Zvonice s portálem Zvonice (clocher-porche) byla vybudována ve 13. století na vápencové podezdívce. K použití cihel se přistoupilo pravděpodobně po požáru, který si vynutil i novou výstavbu kleneb. Věž čtvercového půdorysu o výšce 17 metrů a šířce 12 metrů má tři podlaží s půlkruhovými okny, jejichž počet směrem vzhůru roste, zatímco jejich velikost se zmenšuje: v prvním patře jsou dvě, ve druhém tři a ve třetím čtyři. Půlkruhový portál původně vedl do předsíně orientované v ose hlavní lodi. V současnosti se do katedrály vstupuje druhým, lomeným portálem, který se při pohledu z ulice nachází vpravo od původního vchodu a vede do pravé boční lodi. U tohoto vstupu je umístěna latinská pamětní deska připomínající kněze Jeana Capanise († 15. července 1543). Ten pocházel z významné rodiny a katedrále daroval stříbrný kalich zdobený křížem a jeho rodovým znakem. V roce 1883, za episkopátu Amanda-Josepha Favy, nechal diecézní architekt Alfred Berruyer zakrýt průčelí nápodobou fasády z litého cementu. Tento materiál byl v té době v Grenoblu velmi populární, přestože budova byla již od roku 1862 památkově chráněna. Vybudování této fasády v pseudorománském slohu prosazovali po sobě jdoucí biskupové; jejich cílem bylo nechat katedrálu „vyniknout uprostřed okolní zástavby“, opticky propojit sousední budovy a dodat chrámu reprezentativnější vzhled, který mu do té doby chyběl. V roce 1899 došlo k výrazné proměně bezprostředního okolí katedrály v souvislosti s výstavbou tramvajové trati z Grenoblu do Crolles, která byla uvedena do provozu v prosinci téhož roku. Téměř o století později, v roce 1990, byla tato cementová fasáda v rámci rekonstrukce náměstí Notre-Dame (související s výstavbou tramvajové linky B) odstraněna. Budova se tak vrátila do své podoby z roku 1810. Odstranění této fasády však vyvolalo i kritické ohlasy; někteří odborníci se domnívají, že tato demolice připravila grenobelský region o jednu z nejvýznamnějších staveb z litého cementu 19. století a že Berruyerův zásah byl historicky opodstatněný. Vitráže Nejznámější vitráž celého chrámového komplexu se nachází v chóru kostela svatého Huga. Koncem 19. století ji navrhl Alexandre Debelle a zachycuje výjev z roku 1084, kdy grenobelský biskup Hugo přijímá Bruna Kolínského, zakladatele kartuziánského řádu. V horní části vitráže je zobrazeno sedm hvězd, které odkazují na sen svatého Huga. Ten se mu zdál krátce před setkáním a ukázal mu cestu, kam má vést Bruna a jeho šest společníků, aby založili klášter Grande Chartreuse. Kostel svatého Hugona Katedrála, která postrádá transept, se vyznačuje neobvyklým uspořádáním – je k ní přimknut další kostel. Do něj lze vstoupit buď přes atrium přímo z náměstí, nebo průchodem z interiéru samotné katedrály. Farní kostel svatého Huga byl postaven počátkem 13. století a tvoří jej jediná loď o třech klenebních polích s křížovou klenbou. V interiéru zaujmou vitráže z 19. století: jedna zobrazuje svatého Huga se svatým Brunem, druhá nad ní pak svatého Vincence, původního patrona tohoto chrámu. V zadní části lodi se nachází křtitelnice z bílého mramoru, kterou nechal zhotovit biskup Philibert de Bruillard (v úřadu 1826–1853). Nahradila původní křtitelnici, v níž byli pokřtěni významní rodáci z Grenoblu, mimo jiné politik Antoine Barnave či spisovatel Stendhal. Právě Stendhal se zde v roce 1790 jako sedmiletý účastnil pohřbu své matky; tuto bolestnou zkušenost popsal o 45 let později ve svém autobiografickém díle Život Henryho Brularda: „Dusil jsem se, myslím, že mě museli odvést, protože můj nářek působil přílišný rozruch.“ Existence takového systému „dvojkostela“ (propojené katedrály a farního kostela), který byl běžný v raném křesťanství, je v současnosti extrémní vzácností. Mezi prosincem 2014 a dubnem 2016 prošel interiér kostela rozsáhlou renovací, která zahrnovala opravu soch, balustrády na empoře, dřevěného obložení v chóru i lodi a dvou zpovědnic. Kromě toho byly odkryty výklenky čtyř slepých oken a osazeny vitrážemi typu trompe-l'œil (optický klam). V klenbě bylo zajištěno prosklení tří lomených polí a doplněno nové osvětlení. Kanovnická křížová chodba Křížová chodba (kvadrát) byla pravděpodobně vybudována za biskupa Hugona II. a ve 13. století prošla přestavbou. Do současnosti se dochovalo pouze jedno křídlo, které bylo v roce 2010 odkoupeno diecézí Grenoble, následně zrekonstruováno a v roce 2014 slavnostně otevřeno. V současnosti je toto křídlo přístupné veřejnosti především v rámci komentovaných prohlídek nebo během Dnů evropského dědictví (Journées du Patrimoine). Varhany Velké varhany Velké varhany katedrály mají barokní skříň ze 17. století, která je od roku 1992 památkově chráněna. Samotný nástroj je však od restauračních prací v 90. letech 20. století nefunkční. V roce 2018 vzniklo sdružení Amis des orgues de la cathédrale (Přátelé katedrálních varhan), jehož cílem je obnova nástroje a oživení varhanní hudby v katedrále prostřednictvím koncertů a sbírek na rekonstrukci. Chórové varhany Jako náhrada za nefunkční hlavní nástroj byly v roce 2005 do chóru instalovány starší varhany, které původně sloužily v nedalekém kostele svatého Vavřince (Saint-Laurent). Biskupský palác Budova bývalého biskupského paláce s přilehlou zahradou byla postavena v roce 1680 kardinálem Le Camusem na základech starší stavby ze 13. století. Poté, co palác přestal sloužit svému původnímu účelu, v něm sídlily ústavy alpské geologie a geografie. Po ničivém požáru byl celý komplex zrekonstruován a od roku 1998 v něm sídlí Muzeum bývalého biskupství (Musée de l'Ancien Évêché). Expozice muzea představuje archeologické nálezy z lokality (zejména vzácné baptistérium) a dokumentuje historii Grenoblu a regionu od pravěku. Návštěvníci si mohou prohlédnout dochované části ze 13. století, biskupskou kapli a její dekorace z období restaurace. Současné sídlo biskupství (tzv. Diecézní dům) se nachází na adrese Place de Lavalette č. 12, přímo naproti Muzeu umění (Musée de Grenoble). Katedrální kapitula Stejně jako u většiny katedrál, i zde dříve působila kapitula kanovníků. První písemná zmínka o ní pochází z roku 1040; tvořilo ji 18 kanovníků v čele s děkanem. V jejím znaku byla stříbrná Panna Maria v modrém poli pod červenou hlavou štítu. Jedním z jejích členů byl kanovník André Menilgrand, který zastupoval duchovenstvo při historickém shromáždění stavů Dauphiné ve Vizille v červenci 1788. Literatura Pierre David, La Cathédrale de Grenoble du IXe au XVIe siècle, Paris, Éditions Auguste Picard, 1939. François Baucheron, Franck Gabayet et Alain de Montjoye, Autour du groupe épiscopal de Grenoble : deux millénaires d'histoire, Lyon, Ministère de la culture, Direction régionale des affaires culturelles, Service régional de l'archéologie, 1998, 335 s. (ISBN 978-2-906190-20-7) Alain de Montjoye et Dominique Chancel, Le groupe cathédral de Grenoble - Baptistère, cathédrale Notre-Dame, église Saint-Hugues, palais épiscopal, Grenoble, Musée de l'Ancien Évêché, 2001, 80 s. (ISBN 978-2-90537540-7) Jean Serroy, Grenoble, guide historique et touristique, Seyssinet, Libris, 2002, 143 s. (ISBN 978-2-907781-68-8) Philippe Dufieux, Un architecte au service des ambitions épiscopales : Alfred Berruyer (1819-1901), diocésain de Grenoble, Livraisons d'histoire de l'architecture, 2003, díl 6, č. 6, s. 121-133. Yvain Maret, La réforme du chapitre cathédral de Grenoble, 2010, 83 s. Gilles-Marie Moreau, La cathédrale Notre-Dame de Grenoble, Paris, L'Harmattan, 2012, 357 s. (ISBN 978-2-336-00250-7) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Grenoble na francouzské Wikipedii.