Temple d'August i Lívia

El Temple d'August i Lívia és un temple perípter romà, sine postico, corinti hexàstil, construït a principis del segle I, i estava situat al centre de l'antiga ciutat de Vienna, corresponent també al centre de la ciutat contemporània de Viena del Delfinat, al departament francés d'Isèra i a la regió del Roine-Alps. Durant la construcció, el temple es va dedicar al culte imperial, en honor a l'emperador August i la seua esposa Lívia Drusil·la. Visitat per Julià l'Apòstata l'any 355, es considerava un lloc de presagis i signes de bona fortuna. Amb la caiguda de l'Imperi romà d'Occident i la cristianització generalitzada de la Gàl·lia, el temple esdevingué l'església parroquial de Sainte-Marie-la-Vieille, després de Notre-Dame-de-la-Vie, fins a la Revolució francesa. A partir del 1792, l'església va servir de Temple de la Raó, després de Tribunal de Comerç de Viena, de Museu i Biblioteca de Viena (fins al 1852), i després de 28 anys de treballs de restauració, l'edifici va recuperar el seu aspecte originari de temple romà. Hui, juntament amb la Maison Carrée de Nimes, és l'únic edifici d'aquest tipus que s'ha conservat tan bé al sòl de l'antiga Gàl·lia. Va ser catalogat com a Monument històric el 1840. Història antiga i descripció del temple Culte imperial El Temple d'August i Lívia és un exemple important de la transformació del món romà que va veure el final del segle I abans del present l'aparició del règim imperial, amb la concentració del poder al voltant d'una sola persona, el princeps. L'imperi va succeir la República, i la influència d'August es feu particularment forta a la Gàl·lia Narbonense, on s'han trobat no menys de 75 efígies de membres de la Domus Augusta. Aviat, la presència de l'emperador fou palesa en l'organització del territori i de la ciutat de Viena, que només podia haver ocorregut en estreta col·laboració amb l'aristocràcia al·lòbroja. La creació del vicus d'Augustum a Aoste (Isèra) exemplifica la intervenció directa de l'emperador. Alguns ciutadans destacats, que tenien drets llatins, van obtenir ràpidament la ciutadania romana, i és molt probable que la muralla de Viena es construís amb l'aprovació d'August, i potser fins i tot amb el seu ajut financer. Les celebracions en honor d'August i la seua família, hàbilment orquestrades pel govern central i els funcionaris autòctons, es van multiplicar a la Narbonense i a vegades van prendre un caràcter monumental i majestuós. La Maison Carrée de Nimes, per exemple, estava dedicada a Gai i Luci Cèsar, que August va adoptar després de la mort de son pare, Agripa. La dedicació del temple de Viena associa Roma i August, i després deïfica Lívia. El santuari de Pipet també estava dedicat al culte imperial. El temple del santuari de Lo Vernegue, molt a prop del temple d'August i Lívia, estava dedicat al culte dinàstic. El desembre del 355, Cèsar Julià l'Apòstata anà al Temple d'August i Lívia per una celebració en honor seu. Llavors, una garlanda de fullatge caigué des de la part superior del temple sobre la processó imperial. Això s'interpretà com un bon presagi i un senyal que Roma consideraria a partir d'aleshores la Gàl·lia pel seu veritable valor. El temple al cor del fòrum El fòrum de Viena, al cor de la ciutat, on es concentrava el poder polític, judicial i econòmic, s'organitzava al voltant d'una plaça. A l'oest hi havia una zona sagrada, amb el Temple d'August i Lívia, i a l'est, una basílica. Dos pòrtics monumentals en vorejaven els llargs costats nord i sud. Aquesta distribució és la d'un fòrum tripartit amb una composició axial, un pla ben conegut a Itàlia i a les províncies occidentals de l'Imperi Romà. Els monuments commemoratius i inscripcions honorífiques, que mostraven la dignitat de la ciutat i les figures il·lustres, s'alçaven a la plaça pública per a vianants. L'entrada sud-est del fòrum, encara dempeus gràcies a la integració en una estructura medieval, consta de dos arcs. L'arc més gran donava accés a la plaça, i el més petit, orientat de nord a sud, pertanyia a la galeria de la basílica. La decoració d'època julioclàudia és molt refinada. A banda i banda d'un fris de fulles d'acant, algunes interpretacions recents creuen que els caps representen Aqueloos, el déu amb banyes de toro, i no Júpiter Amon. Al sud de l'únic esperó rocós a la plana que voreja el Roine els al·lòbroges havien construït una plataforma, modificada per a la creació del fòrum romà. La importància estratègica d'aquest lloc ha perdurat al llarg dels segles, ja que a l'edat mitjana, el Palau dels reis de Borgonya, que més tard esdevingué el Palau del Dofí, es va construir just al nord del Temple d'August i Lívia. Al s. XVIII, l'edifici es va reconstruir i la seua funció com a jutjat encara existeix hui. Arquitectura i dimensions Hui, l'edifici té una longitud total de 27 m, una amplada de 14,25 m i una alçada de 17,36 m, dels quals 9,70 m són la columnata. És un temple del tipus pseudoperípter sine postico (la columnata posterior és substituïda per un mur) amb forma de paral·lelogram. S'aixeca sobre un podi de 2,75 m d'alçada i té sis columnes acanalades a la façana i sis als costats laterals (inclosa la columna de la cantonada), que s'estenen fins a la tornada del mur posterior flanquejades per dues pilastres encaixades. La cel·la reconstruïda està precedida per un vestíbul al qual s'accedeix per una àmplia escala frontal. L'ordre n'és corinti, i l'entaulament clàssic està poc decorat (columnes de la cornisa). Un temple construït en dues etapes Probablement construït entre el 27 i el 10 abans de la nostra era, el temple es va reconstruir unes dècades més tard. Tanmateix, la data d'aquesta reconstrucció encara es debat. Envoltat de columnes per tres costats, és un temple perípter sense posticum, dalt d'un podi de més de 2,50 m. El seu plànol és únic a la Gàl·lia. L'edifici era al cor de la ciutat, al fòrum de Viena, una gran plaça pavimentada envoltada de pòrtics. Situat a l'oest dins del recinte sagrat, donava a la basílica. Aquesta és la distribució clàssica del fòrum tripartit que es troba en altres llocs de la Gàl·lia. Així, el temple s'orienta en un eix est-oest quasi perfecte. Aquest temple sense porxo té sis columnes a la façana oriental. Els llargs costats sud i nord tenen sis columnes i dues pilastres cadascú mentre que el mur que tanca el temple per l'oest està flanquejat per dues pilastres més. Tota l'estructura s'eleva damunt un podi, i l'accés al temple i a la cel·la, que ha estat totalment reconstruïda, es fa per una escala també refeta. S'han identificat dues fases de construcció basades en les diferències ornamentals resultants de l'ús de diferents materials. De l'edifici primigeni construït amb pedra del sud, només en resta la secció posterior: el gran mur de carreus a l'oest, les dues pilastres de la cantonada, les dues tornades amb pilastres al nord i al sud, i les dues primeres columnes d'aquests costats llargs. Els capitells corintis allargats presenten fulles d'acant carbonitzades aplicades a la cistella; les espirals i els bàculs són esvelts i s'estenen enllà de les fulles del calze. Les mènsules de la cornisa estan decorades en aquesta fase. Aquesta primera fase es data, en comparança amb la Maison Carrée de Nimes, el Temple romà de Château-Bas a Lo Vernegue i altres edificis de la Narbonense, del darrer quart del segle I. La major part de l'edifici fou reconstruït amb nous materials (pedra de Seyssel i choin). Els capitells són notablement diferents, amb fulles d'acant modelades de manera més natural, fulles llises i nervis marcats amb trepant. Per tant, aquest edifici va requerir una reconstrucció parcial que no s'hauria pogut fer abans del regnat de Claudi. Tot i que recentment s'han observat alguns rastres de foc als capitells de la primera fase, es pensa que un accident d'aquest tipus no fou prou per a desestabilitzar el monument i més aviat se suposa que un lleuger terratrèmol va causar el col·lapse de la part est, ja que la part posterior va resistir millor a causa de la presència de la cella i el mur oest. Aquesta reconstrucció es degué fer abans que Lívia fos deïficada l'any 42, ja que la inscripció originària es va restaurar al fris del nou frontó, i la inscripció de Lívia es va afegir més tard a l'arquitrau. És raonable suposar que si la reconstrucció del temple s'hagués produït després de la deïficació de Lívia, una inscripció que contingués tota la dedicatòria hauria adornat el fris, sense envair-ne l'arquitectura. Inscripcions antigues Les inscripcions que es poden llegir al fris i a l'arquitrau són a la façana est. A colp d'ull, les inscripcions semblen independents de les transformacions arquitectòniques. Tot i que la inscripció primigènia ha desaparegut, fou reposada en la forma originària després de la reconstrucció que tingué lloc arran de l'esfondrament de la part frontal de l'edifici. Dedicatòries Del segle XVIII ençà, la reconstrucció de la dedicatòria ha continuat fascinant epigrafistes i estudiosos. Això ha donat lloc a moltes lectures (Schneyder, Delorme, Pelletier, etc.). A la façana, romanen els forats per a fixar les lletres de bronze de les dues inscripcions successives, i fins i tot l'empremta de les lletres de la primera inscripció al fris. Aquestes reconstruccions, però, deixen alguns dels forats de fixació sense usar. A més, cal tenir en compte la possibilitat de forats destinats a fixar un relleu de bronze (al frontó i a l'entaulament). La majoria de les reconstruccions proposades des de Pierre Schneyder les resumeix André Pelletier, que al seu torn ofereix altres lectures per a tres dedicatòries successives. La primera inscripció, al fris, correspon a una dedicatòria dels anys 25-15 abans del present, perquè la col·locaren en vida d'August, que, com sabem, sempre va exigir que Roma s'associàs a ell: ROMAE ET AUGUSTO CAESARI DIVI F[ILIO] A Roma i a Cèsar August, fil del diví (Juli Cèsar) Després, la substitueix una segona inscripció que continua a l'arquitrau: [APOLLINI (?) SAN]CTO ET DIVO AUGUSTO ET DIVAE AUGUSTAE (A Apol·lo?) venerable i al diví August i a la divina Augusta (Lívia) Va ser després de la deïficació de Lívia, que va tenir lloc l'any 42, que s'hi va afegir una nova inscripció, aquesta vegada a l'arquitrau, que, per a l'ocasió, va haver de ser gravat de nou cap a mitjans del segle II. El temple, per tant, es dedica al culte imperial: amb la dedicatòria a Roma i August, després en una segona etapa, una nova dedicatòria associa l'emperador difunt August i un déu romà Apol·lo (?), al qual s'afegeix el nom de Lívia. Forats segellats Segons la nota de Jules Formigé al secretari permanent de l'Acadèmia d'Inscripcions i Belles Lletres, l'arquitecte en cap dels monuments històrics va examinar els forats de muntatge de les lletres de bronze que manquen del Temple d'August i Lívia; cita: Tenint en compte que aquesta darrera sèrie de forats presentada per Jules Formigé "són el resultat d'un afegit posterior, ja que estan col·locats en una secció d'arquitrau on es van tallar dues bandes per a aquest propòsit", va concloure que el temple havia rebut dues inscripcions successives com la Maison Carrée de Nimes. De l'església al museu La transformació del temple en església La possibilitat de convertir un temple en una església és afirmada per un cànon del Concili d'Epaone de l'any 517, que situa la transformació del temple en una església a començament del VI; el monument romà va patir molt, ja que es va eliminar la cel·la i es van omplir i tapiar els espais entre les columnes. Una tradició registra al segle XVIII, atribuïda per Claude Charvet a l'arquebisbe Burchard, al segle XI, la conversió en església "d'un antic temple, altres diuen que l'antic pretori on els romans impartien justícia" per a Rodolf III, el darrer rei de Borgonya. La primera menció de l'església és, de fet, un document del s. XI. Però probablement és més aviat una restauració. Una transformació tan tardana no hauria permès conservar el temple en la totalitat. Galeria Notes Referències