Interpol

L'Organització Internacional de Policia Criminal o INTERPOL és el nom d'una organització intergovernamental que coordina la policia de 190 països, fundada l'any 1923. S'ocupa de delictes internacionals, especialment el crim organitzat, el terrorisme, el tràfic i blanqueig de capitals. La seu central està situada a Lió. La seva feina es basa en l'intercanvi d'informació entre cossos policials nacionals i en facilitar els contactes entre ells. Té set seus regionals repartides per tots els continents. L'organització avui coneguda com a Interpol va ser fundada el 7 de setembre de 1923 al final d'un Congrés Internacional de Policia de cinc dies a Viena com la Comissió Internacional de Policia Criminal (CIPC); va adoptar moltes de les seves funcions actuals al llarg de la dècada de 1930. Després de passar a estar sota el control nazi el 1938, l'agència tenia la seu al mateix edifici que la Gestapo. Va estar pràcticament estancat fins al final de la Segona Guerra Mundial. El 1956, l'ICPC va adoptar una nova constitució i el nom d'Interpol, derivat de la seva adreça telegràfica utilitzada des del 1946. El secretari des de l'any 2000 és l'estatunidenc Ronald K. Noble, que va substituir al britànic Raymond Kendall després de quatre mandats francesos. El 2006 va difondre una llista de persones considerades una amenaça mundial, la majoria properes als talibans. Història Fins al segle xix, la cooperació entre la policia de diferents jurisdiccions nacionals i polítiques s'organitzava principalment de manera ad hoc, centrada en un objectiu o empresa criminal específica. El primer intent d'un marc formal i permanent per a la coordinació policial internacional va ser la Unió de Policia dels Estats Alemanys, formada el 1851 per reunir policies de diversos estats de parla alemanya. Les seves activitats es van centrar principalment en dissidents polítics i criminals. Itàlia va llançar un pla similar a la Conferència Antianarquista de Roma de 1898, que va reunir delegats de 21 països europeus per crear una estructura formal per abordar el moviment anarquista internacional. Ni la conferència ni la seva reunió de seguiment a Sant Petersburg el 1904 van donar resultats. A principis del segle XX es van fer uns quants intents de formalitzar la cooperació policial internacional, impulsats per l'augment dels viatges i el comerç internacionals, cosa que va facilitar les empreses criminals transnacionals i els fugitius. El primer gran esforç va ser el Congrés Internacional de Policia Criminal, celebrat a Mònaco el 1914. Aquest esdeveniment va reunir diplomàtics i funcionaris legals de dues dotzenes de països per debatre la col·laboració internacional en investigacions criminals, l'intercanvi de tècniques d'investigació i els procediments d'extradició. El Congrés de Mònaco va esbossar dotze principis que finalment formarien la base de la Interpol, com ara establir una comunicació directa entre les forces policials de diferents països, crear estàndards internacionals per a la forense i la recopilació de dades, i racionalitzar el procés de tramitació de les sol·licituds d'extradició. Tanmateix, la idea d'una organització policial internacional va romandre inactiva durant la Primera Guerra Mundial. El 1922, els Estats Units van intentar una iniciativa similar a través de la Conferència Internacional de Policia a la ciutat de Nova York, però no va aconseguir el suport internacional. Un any més tard, el 1923, es va dur a terme una nova iniciativa en un altre Congrés Internacional de Policia Criminal a Viena, encapçalat per Johannes Schober, president del Departament de Policia de Viena. Els 22 delegats van acordar fundar la Comissió Internacional de Policia Criminal (CIPC), la precursora directa de la Interpol, que tindria la seu a Viena. Entre els membres fundadors hi havia funcionaris de policia d'Àustria, Alemanya, Bèlgica, Polònia, Xina, Egipte, França, Grècia, Hongria, Itàlia, els Països Baixos, Japó, Romania, Suècia, Suïssa i Iugoslàvia. El mateix any, es van publicar per primera vegada els avisos de persones buscades a la Revista Internacional de Seguretat Pública de la CIPC. El Regne Unit s'hi va unir el 1928. El 1934, el nombre de membres de la CIPC es va més que duplicar fins a 58 països. Els Estats Units no es van unir a la Interpol fins al 1938, tot i que un agent de policia estatunidenc va anar extraoficialment al congrés de 1923. Després de l’Anschluss del 1938, l'organització amb seu a Viena va caure sota el control de l'Alemanya nazi; el 29 de novembre de 1941, la Interpol tenia oficines a Am Kleinen Wannsee 16; la seu de la comissió es va traslladar finalment a Berlín el 1942. La majoria dels estats membres van retirar el seu suport durant aquest període. Del 1938 al 1945, els presidents de l'ICPC van ser Otto Steinhäusl, Reinhard Heydrich, Arthur Nebe i Ernst Kaltenbrunner. Tots eren generals de la Schutzstaffel (SS); Kaltenbrunner va ser l'oficial de les SS de més alt rang executat després dels judicis de Nuremberg. El 1946, després del final de la Segona Guerra Mundial, l'organització va ser reviscuda com a Organització Internacional de Policia Criminal (OIPC) per funcionaris de Bèlgica, França, Escandinàvia, els Estats Units i el Regne Unit. La seva nova seu es va establir a París, i després a partir del 1967 a Saint-Cloud, un suburbi parisenc. Hi van romandre fins al 1989, quan es van traslladar a la seva ubicació actual a Lió. Fins a la dècada del 1980, la Interpol no va intervenir en el processament de criminals de guerra nazis d'acord amb l'article 3 de la seva Carta, que prohibia la intervenció en assumptes "polítics". Finances El 2019, els ingressos operatius d'Interpol van ser de 142 milions € dels quals el 41% eren contribucions legals dels països membres, el 35% eren contribucions voluntàries en efectiu i el 24% eren contribucions en espècie per a l'ús d'equips, serveis i edificis. Amb l'objectiu de millorar la col·laboració entre la Interpol i el sector privat per donar suport a les missions de la Interpol, el 2013 es va crear la Fundació Interpol per a un Món més Segur. Tot i que legalment independent de la Interpol, la relació entre ambdues és prou estreta perquè el president de la Interpol aconseguís el 2015 la sortida del CEO de HSBC del consell de la fundació després de les acusacions de Swiss Leaks. Del 2004 al 2010, els auditors externs de la Interpol van ser el Tribunal de Comptes francès. El novembre de 2010, el Tribunal de Comptes va ser substituït per l’Oficina de l'Auditor General de Noruega per un mandat de tres anys amb una opció per tres anys més. Països membres Referències Bibliografia Bresler, Fenton. Sinclair-Stevenson. Interpol, 1992. ISBN 978-1-856-19162-3. Deflem, Mathieu «INTERPOL». The Encyclopedia of Crime and Punishment. Wiley-Blackwell. [Malden, MA], 2016. Deflem, Mathieu «The Declining Significance of Interpol: Policing International Terrorism after 9/11». International Criminal Justice Review, 34, 2024, p. 5–19. DOI: 10.1177/10575677221136175. Deflem, Mathieu «October 7 and International Police Cooperation: The Silence of Interpol». Belügyi Szemle: Academic Journal of Internal Affairs, 73, 2025, p. 1771–1787. DOI: 10.38146/bsz-ajia.2025.v73.i8.pp1771-1787. Forrest, A. J.. Allan Wingate. Interpol, 1955. Khodorkovsky, Mikhail «In Putin's era it's crazy to let a Russian lead Interpol. We must prevent it». The Guardian [Consulta: 8 març 2019]. Martiniere, Mathieu; Schmidt, Robert. Harper Collins. Interpol: L'enquête: Révélations sur une police sous influence (en francès), 11 d'octubre de 2023. ISBN 979-1033914846. Enllaços externs Interpol - Lloc web oficial Viccionari