Katedrála Saint-Jean-Baptiste de Saint-Jean-de-Maurienne

Katedrála svatého Jana Křtitele v Saint-Jean-de-Maurienne (francouzsky Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Saint-Jean-de-Maurienne) je sídelní chrám vybudovaný v syntéze románské a gotické architektury. Svatyně se nachází v historickém městě Saint-Jean-de-Maurienne v departementu Savojsko v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Katedrála slouží jako hlavní kostel mauriennské diecéze, která byla v roce 1966 spojena s arcidiecézí v Chambéry. Diecéze Maurienne byla založena v 6. století králem Guntramem a od roku 1966 tvoří spojené církevní území s Chambéry a Saint-Jean-de-Maurienne-Tarentaise. Celý architektonický areál katedrály je od 30. října 1906 chráněn jako francouzská národní kulturní památek (Monument historique). Historie Písemné prameny a relikviární legendy Historický rozbor počátků mauriennského biskupského stolce se opírá o dva písemné dokumenty. Nejstarším pramenem je spis franského dějepisce a biskupa Řehoře z Tours s názvem De gloria martyrum (O slávě mučedníků), který tvoří součást jeho děl o zázracích, sepsaných po roce 574. Druhý text, vypracovaný na sklonku 10. století ve Vienne, byl uložen v archivech v Le Puy-en-Velay, než byl převeden do pařížské Colbertovy knihovny (Bibliothèque Colbert). Do vědeckého oběhu jej uvedl historik Louis Duchesne v díle *Fastes épiscopaux de l'ancienne Gaule*. Rukopis s názvem Carta de Maurienna et de Seusia byl reprodukován ve 12. století a je uložen v savojském departementálním archivu. Rozbor těchto textových pramenů popisuje vývoj tradice o založení této katedrály: Svědectví Řehoře z Tours (6. století): Řehoř ve svém spisu používá latinské označení Urbs Maurienna, což dokládá, že text vznikl poté, co se Maurienne stalo biskupským sídlem. Kronikář uvádí příběh ženy, které se podle tradice zjevil palec svatého Jana Křtitele. Žena relikvii přinesla přes Alpy do své vlasti. Legenda dále popisuje událost, kdy se v Maurienne sešli tři biskupové (pozdější učenci je ztotožnili s představiteli z Turínu, Aosty a Belley). Z palce podle textu vytryskla krev a každý z nich obdržel pro svou diecézi část této relikvie. Vyprávění vrcholí pokusem o únos klenotu, o který se pokusil arciděkan turínského biskupa, jenž při činu v chrámu zemřel. Cesta šlechtičny Tigridy (10. století): Druhý text, sepsaný o čtyři století později, dává ženě jméno Tigris (v lokální tradici Tigre), která pocházela z Valloire v Maurienne. Tigris byla k cestě motivována vyprávěním irských mnichů, se kterými se setkala. Ti jí vylíčili, jak byly ostatky svatého Jana Křtitele exhumovány a přeneseny ze samařské Sebasty v Palestině do egyptské Alexandrie, aby byly uchráněny před pustošením, které nařídil římský císař Julián Apostata. Tigris podnikla cestu do Orientu, relikvii palce v Egyptě získala a vrátila se s ní zpět do Alp. Na počátek této události byl v Maurienne postaven první kamenný chrám zasvěcený svatému Janu Křtiteli. Tradice o založení chrámu prošla od 6. do 12. století literárním vývojem. Původně anonymní žena z Řehořových textů se v 10. století proměnila v šlechtičnu Tigre, až jí ve 12. století pařížský teolog Petr Comestor ve svých spisech vtiskl jméno Thècle (Tekla). V savojském prostředí tak koexistují dvě tradice: Jméno Tigre, zachované v lidové slovesnosti horských komunit, a jméno Thècle, užívané v diecézních análech. Fyzická přítomnost relikvie palce Jana Křtitele v Maurienne zajistila této horské osadě mezinárodní proslulost, trvalý příliv poutníků a stala se důvodem pro založení samostatného biskupského stolce. Geopolitické pozadí a vznik merovejské diecéze Zrození mauriennského biskupského stolce se časově prolíná s vládou merovejského krále Guntrama (vládl 561–592), který ovládal oblast Provence a teritorium dřívějšího burgundského království. Tato epocha byla poznamenána válečnými střety. V roce 568 vtrhli do severní Itálie Langobardi, obsadili Milán a údolí řeky Pád. V roce 569 překročili Alpy a porazili Guntramova pohraniční vojska. Invazi zopakovali v roce 1572, avšak Guntramova armáda, které velel burgundský patricij Eunius Mummolus, langobardská vojska porazila v bitvě u Embrunu. Langobardi se do západních Alp vrátili roku 574, překročili průsmyk Col du Mont-Genèvre a pronikli do nitra Galie až k městům Arles, Grenoble a Valence. Zde je však Mummolus porazil a Langobardi byli nuceni Guntramovi podstoupit alpské průsmyky a údolní koridory, konkrétně údolí Lanzo, Aostu a Susu. Podle zápisů biskupa Řehoře z Tours spadala správa mauriennského údolí do té doby pod církevní jurisdikci biskupa v Turíně. Aby král Guntram zajistil politickou i vojenskou nezávislost tohoto nově nabytého regionu, zřídil správní centrum v opevněném městě Maurienne. Tento krok učinil na úkor města Susa, které leželo blízko Turínu. Na podporu tohoto rozhodnutí král v regionu provedl zřízení nového biskupství, do jehož územního rozsahu integroval údolí Maurienne i Susa. Status sousedního údolí Lanzo (Stura di Lanzo) zůstal v tehdejších aktech nedefinován. Pozdější vědecká erudice předpokládala, že součástí diecéze se stala i severní zóna briançonského regionu a že k církevnímu stvrzení této struktury došlo na synodu v Chalon-sur-Saône, žádný ze zachovaných pramenů však tuto hypotézu nepotvrzuje. Sídelní biskup v Turíně proti okleštění své diecéze protestoval a papežská kurie se pokusila tento konflikt revidovat; veškeré snahy Říma však zůstaly bezvýsledné, jak dokládají dva korespondenční listy papeže Řehoře Velikého z července roku 599. Nové alpské biskupství se v merovejské církevní provincii stalo sufragánní diecézí podřízenou metropolitnímu stolci ve Vienne. První biskupové a Guntramova bazilika Podle hagiografického textu z 10. století se prvním mauriennským biskupem stal Felmase (Felmadius); ten měl biskupské svěcení přijmout v roce 579 v průběhu chalonského koncilu, což však moderní medievistika považuje za nepotvrzenou hypotézu. Historicky doložená je existence v pořadí druhého sídelního biskupa v Maurienne, kterým byl Hyconius. Tento prelát je v análech zanesen jako signatář a účastník církevních koncilů v Mâconu v letech 581 a 585. Aby král Guntram dokončil proměnu města na sídlo, nechal zde vybudovat kamennou biskupskou baziliku, kterou dedikoval svatému Janu Křtitele. Saracenské vpády a přenesení ostatků (8.–10. století) První invaze a výpady Saracénů zasáhly alpské průsmyky v letech 730 až 736. Tradice si toto pustošení připomíná skrze kult lokálních mučedníků. Během těchto nájezdů byli kolem roku 736 usmrceni: Svatý Emilián: Sídelní biskup mauriennský, který v úřadu vystřídal biskupa Walchina (doloženého k roku 735). Svatý Marin z Maurienne: Horský poustevník z hradu Châtel, v jehož blízkosti stojí jeho kaple. Aby uchránil ostatky svatého Marina před zničením, zasáhl do situace císař Karel Veliký, který nechal relikviář z Alp převézt do vnitrozemí a uložil jej v opatství Saint-Savin-sur-Gartempe. Po smrti císaře Karla Velikého a vypuknutí válek mezi syny císaře Ludvíka Pobožného se situace v Alpách vyhrotila. Saracéni si v Provence vybudovali základnu La Garde-Freinet, ze které podnikali nájezdy napříč alpským masivem (při jednom z nich zajali clunyjského opata, svatého Majola). Toto bezvládí ukončilo dobytí základny La Garde-Freinet v roce 973, které provedl provensálský hrabě Guillaume I. V důsledku těchto válek upadlo údolí do administrativního útlumu; v padesátiletém rozmezí mezi lety 926 a 974 jsou biskupské anály prázdné a neznáme jediné jméno mauriennského biskupa. Podle archeologických výzkumů bylo město Saint-Jean-de-Maurienne v roce 943 Saracény vypáleno. Po uklidnění situace na konci 10. století musela být zdevastovaná země i kostely obnoveny. Klášterní opatství v Novalese (Abbaye de la Novalaise) bylo kompletně zničeno již v roce 906. Výstavba románské katedrály a burgundská nástupnická válka Vznik rodu Savojských a zrušení diecéze Výstavba nové románské katedrály na počátku 11. století byla ovlivněna vypuknutím války o burgundské dědictví, která zachvátila Alpy po smrti krále Rudolfa III. Burgundského v roce 1032. Král Rudolf III. svým nástupcem ustanovil svého synovce, císaře Svaté říše římské Konráda II. Sálského. Proti tomu se však vzbouřila šlechta burgundského království, která podpořila Konrádova rivala, hraběte Euda II. z Blois; do řad těchto proticísařských povstalců se zapojil také tehdejší mauriennský biskup. Obrat nastal díky vojenskému zásahu Humberta I. Savojského, bývalého vazala krále Rudolfa III., známého pod přídomkem Humbert se Světlyma rukama (Humbert aux Blanches Mains). Humbert se s vojskem postavil na stranu císaře Konráda II. a po horském obležení dobyl město Maurienne, čímž císaři umožnil obnovit kontrolu nad údolním koridorem. Navzdory tvrzením některých kronikářů však město nebylo zničeno; moderní medievistika bezpečně prokázala, že v tehdejších latinských análech došlo k záměně mezi švýcarským městem Murienna (Morat) a savojským centrem Maurienna. Císař Konrád II. za tuto vojenskou pomoc Humberta odměnil – povýšil ho do dědičného stavu a jmenoval ho vůbec prvním hrabětem z Maurienne, čímž dal vzniknout panovnickému rodu Savojských, který v interiéru chrámu našel své pohřebiště. Aby císař potrestal mauriennského biskupa, který se postavil proti jeho autoritě, přistoupil několik měsíců před svou smrtí k politickému kroku – zrušil celou samostatnou mauriennskou diecézi a její území podřídil správě italského biskupství v Turíně. Územní okleštění diecéze Vzhledem k tomu, že administrativní zrušení diecéze ze strany císaře bylo provedeno bez souhlasu Svatého stolce, papežská kurie toto rozhodnutí odmítla uznat. Po diplomatických jednáních došlo před 14. červnem 1043 k uzavření římsko-imperiálního smíru mezi novým papežem a císařem Jindřichem III. Černým. Mauriennské biskupství bylo sice obnoveno, ovšem za cenu územního okleštění a redukce hranic: Diecéze byla napříště omezena výhradně na koryto údolí Maurienne. Horské území briançonského regionu bylo odříznuto a podřízeno arcibiskupství v Embrunu. Provincie ležící na italské straně alpského hřebene byly trvale odděleny ve prospěch turínské diecéze. Historik a kanovník A. Gros však ve svých studiích vyjádřil pochybnosti o tom, zda k plnému právnímu zrušení diecéze ze strany císaře Konráda II. vůbec fakticky došlo. Svůj argument opírá o nález – mauriennský biskup totiž jako ordinář vystupuje a pečetí darovací listinu diecéze, která je datována již k roku 1040. Císařská sankce se tak v realitě 11. století pravděpodobně omezila pouze na geografické zmenšení diecézních hranic, nikoli na úplnou likvidaci biskupské stolice. Objev raně středověké krypty V jakém stavebním stavu se mauriennský chrám nacházel po saracenském pustošení a po následném konfliktu mezi biskupem a císařem Konrádem II., nelze kvůli absenci textových pramenů přesně rekonstruovat. Zlom přinesl rok 1958, kdy došlo k archeologickému objevení podzemní krypty. Tento objev vyvolal vědecké diskuse o stáří nalezených prvků. Specialisté začali zkoumat, zda část zdejších kamenných sloupových hlavic nepochází z původní merovejské baziliky krále Guntrama ze 6. století a zda některé konstrukční úseky podzemí nelze datovat již do 9. století. V apsidě krypty se archeologům podařilo shromáždit a materiálně scelit fragmenty původního martyria (relikviářové komory), které v raném středověku sloužilo k uchovávání a uctívání relikvie palce svatého Jana Křtitele. Významný nález přinesla také sanace nadzemních pilířů katedrály – uvnitř jejich románského zdiva dělníci objevili zazděné profilované karolinské spolie a reliéfy ze zničeného chrámu z 8. století. Dispozice a uspořádání podzemí Z hlediska prostorového uspořádání se krypta skládá ze dvou odlišných částí, které vykazují konstrukční anomálii – nejsou v podélné ose souosé a vykazují zlomení osy: První část (vestibul): Tvoří téměř čtvercová vstupní síň, jejíž nízké sloupy nesou archaické a hrubě otesané hlavice. Druhá část (vlastní krypta): Představuje podzemní svatyni, v níž se nacházelo kamenné martyrium. Tato druhá, hlouběji položená část, situovaná pod hlavním kněžištěm (chórem) nadzemního chrámu, byla vyprojektována a vyzděna souběžně s výstavbou románské trojlodní baziliky v 11. století. Naproti tomu vstupní vestibul vykazuje vyšší stavební stáří. Tvarové a stylistické analogie jeho hrubých hlavic s architekturou raně středověké merovejské Galie vedou část historiků k závěru, že se jedná o dochované relikvie, které přetrvaly z první Guntramovy katedrály. Mezi medievisty dodnes probíhá vědecká debata o chronologii a stáří těchto pozůstatků. Vědecký spor o datování krypty Odklizení suťových nánosů z podzemí v roce 1958 vedlo k uměnovědnému sporu. Do vědeckého střetu se tehdy dostal hlavní architekt francouzských národních památek M. Stephens, který práce vedl, a historik umění Jean Hubert: Architekt Stephens: Na základě archeologických nálezů připisoval vyzdění krypty do předrománského (merovejsko-karolinského) období. Historik Jean Hubert: Oponoval a na základě rozboru dvou listin kladl vznik stavby do rozmezí let 1040–1075. Do této polemiky vstoupil historik Raymond Oursel, který provedl revizi listinných pramenů.[1, 2] Oursel Hubertovu teorii zpochybnil na základě latinské sémantiky a diplomatické interpretace. Upozornil, že obě středověké listiny v textu hovoří o slově „locus“ (místo či sakrální areál), nikoli o stavební substanci samotné katedrály, a že texty reflektují tísnivou ekonomickou situaci kapituly po zmenšení diecézních hranic, nikoli reálnou stavební činnost. Stavebně-historická analýza a zásyp krypty Vzhledem k absenci archiválií zůstává vodítkem pro určení chronologie komparativní stavebně-historická a stylistická analýza. Ta odhaluje rozdíly mezi architekturou podzemní krypty a nadzemním trojlodím chrámu. Krypta prošla několika vlnami přestaveb a sanací. V její hmotě se proplétají architektonické prvky z odlišných dějinných epoch: Nejstarší stavební základy sahají do období merovejského umění 7. století. Románská přestavba proběhla v průběhu 11. století. Gotické úpravy klenby byly prováděny až do počátku 14. století. Tato památka byla pro náboženský život ztracena v průběhu 15. století. Stavební správa chrámu tehdy kvůli problémům s průsakem podzemní horské vody a kvůli nestabilitě nosných pilířů nadzemního chóru nechala prostory krypty zasypat. Pod zásypem zůstaly hlavice sloupů ukryty pět století až do znovuobjevení v roce 1958. Románské dvojkostelí z 11. století Systém biskupského dvojkostelí a listinné prameny Přesná data zahájení a dokončení románské novostavby katedrály a s ní souvisejícího kostela Notre-Dame jsou doložena ve dvou diplomatických listinách (chartách). Tyto dva chrámy tvořily v raném středověku liturgicky jednotný systém biskupského dvojkostelí (dvojité katedrály). První listinu, sepsanou na přelomu let 1040 a 1041, vydal tehdejší sídelní biskup Thibaud (Theobaldus).[3] Biskup v textu konstatuje poškození areálu po saracenských nájezdech a daruje pozemky kapitule při chrámu svatého Jana Křtitele a kostele Notre-Dame: „…quadam terras dono de meo episcopatu ad canicos S. Mariae et S. Joannis Baptistae, eo quod locus unde videor esse episcopus destructus mihi videtur…“ (…daruji ze svého biskupství jisté země kanovníkům svaté Marie a svatého Jana Křtitele, neboť místo, kde se jevím býti biskupem, se mi zdá zcela zničené…) Druhá diplomatická listina pochází z roku 1075 a jejím autorem je biskup Artaut (Artaldus). Tento dokument dokládá, že biskup nařídil kanovníkům obnovit společné sloužení liturgických hodin (oficia) v obou chrámech, které již byly v té době stavebně zrestaurovány a zastřešeny. Půdorys románské baziliky a boční kaple Románská bazilika z 11. století byla vyprojektována jako trojlodní stavba. Hlavní loď byla v ose delší než boční lodě a trojlodní korpus byl v závěru ukončen polokruhovou hlavní apsidou a dvěma postranními apsidiolami. Hlavní loď dosahovala délky téměř šedesáti metrů. Lodní prostory nebyly v 11. století zaklenuty kamennou klenbou, nýbrž byly pohledově otevřeny do krovu a zastropeny dřevěnou tesařskou konstrukcí. Z hlediska vnitřního uspořádání a patrocinií byla situace v závěrech bočních lodí následující: Severní boční loď: Vyúsťovala do kaple svaté Tekly (v lidové tradici kaple svaté Tigridy). Jižní boční loď: V závěru se uzavírala kaplí svatého Petra. Obě tyto kaple prošly před začátkem 15. století gotickými úpravami, při nichž ztratily své původní románské polokruhové závěry. Kaple svaté Tekly přišla o apsidiolu v průběhu rozšiřování gotického chóru. V kapli svatého Petra byl románský závěr zničen při stavbě kamenného únikového schodiště z podzemní krypty, což technicky znemožnilo obnovu původního polokruhového zdiva. Vnějšek obvodových zdí chrámu si v horní části zachoval fragmenty románské kamenné tektoniky. Nad boční lodí obíhá lombardský pás (obloučkový vlys), který tvoří podstřešní římsu. V síle zdiva vedle sebe sousedí úzké střílnové románské okénko a rozměrné okno v lomeném oblouku pozdní gotiky. Pozdně gotická přestavba v 15. století Kaple svaté Tekly a statické zpevnění Podle archivních výzkumů a kronikářských zápisů kanovníka Jacquese Damého byla tato svatyně zrestaurována a nově přezděna na náklad biskupa Amédea z Montmayeuru, který do stavby investoval částku 500 zlatých florinů. Kaple zaujímá prostor, který odpovídá rozponu osmého a devátého klenebního pole severní boční lodi. Vybudovaný kamenný objekt obdélníkového půdorysu byl vyzděn jako dvoupodlažní struktura, přičemž obě nadzemní patra byla zastropena gotickými křížovými žebrovými klenbami. Aby konstrukce bezpečně unesla tlak těchto gotických kleneb, museli stavitelé přistoupit ke statickým úpravám: Mezilodní dělicí zeď: Oddělující boční křídlo od hlavní lodi, byla zesílena a její tloušťka dosáhla 1,50 metru. Stavební huť do ní obezdila poslední nosný kamenný pilíř a provedla zaslepení dvou mezilodních arkád. Obvodová severní stěna: Byla zvenčí zesílena, staticky nadezděna do výšky a vnějšek obvodové stěny stavitelé osadili opěrnými pilíři. Uzavření tohoto kaplového bloku jistí další dvě nově vyzděné kamenné stěny. Východní stěna v sobě nese dvě vertikálně nad sebou uspořádaná okna, zatímco západní strana je protnuta profilovaným portálem s gotickými dveřmi, které vymezují hlavní vstup do svatyně. Biskupská hrobka a objev renesanční fresky Tento kaplový prostor má pro mauriennskou diecézi historický význam, neboť plní roli pohřebiště středověkých biskupů. Pod náhrobními deskami v podlaze jsou uloženy ostatky dvou biskupů: Biskup Savin z Florianu: V úřadu v letech 1385–1410. Biskup Amédea z Montmayeuru: V úřadu v letech 1410–1422, mecenáš výstavby kaple. Zatímco přízemí slouží liturgickým účelům, sál situovaný v patře nad klenbami je vyhrazen pro uložení zlatnických klenotů, biskupských berlí, mitr a rukopisů – nachází se zde katedrální klenotnice. Během restaurátorských prací v roce 1959 a při odstraňování mladších omítkových vrstev objevili památkáři na vnitřní vstupní stěně kaple dochovanou nástěnnou fresku z první poloviny 16. století. Toto raně renesanční dílo zachycuje novozákonní výjev Zvěstování Panny Marie. Povodeň roku 1440 Na přelomu let 1439 a 1440 postihla město Saint-Jean-de-Maurienne přírodní katastrofa. V důsledku dlouhotrvajících přívalových dešťů a tání sněhu v masivu Jarrier došlo k rozvodnění horské bystřiny Bonrieu. Proud vtrhl do městských ulic, kam naplavil vyvrácené stromy, balvany a masy bahna a kamenné suti z domů, které podél svého koryta zničil. Tato akumulace materiálu měla za následek zvýšení terénu celého jádra města. Úroveň uliční fronty, náměstí před západním průčelím katedrály i uličky mezi samotným chrámem a sousedním kostelem Notre-Dame stoupla o 1,50 až 2 metry. Kronikář a kanovník Jacques Damé ve svých zápisech o této katastrofě uvádí: „Katedrála byla tímto přívalem bahna a vody natolik poškozena, že se její konstrukce ocitly v havarijním stavu. Bylo nezbytné přistoupit k opravám, přičemž spodní, nánosy zatopená část chrámu – starobylá krypta – musela být definitivně opuštěna a zazděna.“ Savojský historik kanovník Adolphe Gros tento Damého popis o úplném zničení nadzemního trojlodí zmírnil, avšak archeologické sondy v sousedním kostele Notre-Dame tyto domněnky potvrdily. Prokázaly, že vnitřní úroveň podlahy musela být v 15. století zvýšena o celých 1,50 metru oproti původnímu románskému základu z 11. století, aby se chrámový interiér dostal nad úroveň nově vzniklého terénu. Odpustkové buly a stavba kamenných hrází Havarijní situace chrámu a jeho podmáčení horskými toky se řešily již v předstihu. V roce 1410 vydal vzdoropapež Jan XXIII. bulu, v níž křesťanům udělil odpustky výměnou za finanční dary určené na opravy mauriennského chrámu. Aby městská správa horský tok Bonrieu zkrotila a zamezila škodám na základech katedrály, zahájil kardinál de Varembron v roce 1441 stavbu protipovodňových opatření. Vyčlenil finance a nechal podél koryta bystřiny vybudovat soustavu kamenných hrází a opěrných valů. Gotická křížová chodba V roce 1450 rozhodl kardinál de Varembron o výstavbě katedrální křížové chodby (ambitu). Tento gotický ambit byl situován do prostoru mezi severní obvodovou stěnu katedrály a refektář (jídelnu) kapituly. Stavba nahradila starší románskou křížovou chodbu, doloženou v darovací listině ze 12. února 1211. Kardinál de Varembron však stavební práce nestihl plně rozvinout, neboť v roce 1451 zemřel. Historik umění Jean Vallery-Radot toto tradiční přisouzení zakladatelství podrobil revizi. Autorství stavby připsal Varembronovu nástupci, kardinálu d'Estouteville. Tuto teorii potvrzuje heraldický nález – rodové erby kardinála d'Estouteville jsou vytesány do klenebních svorníků v západním chodbovém křídle, které představuje nejstarší etapu celého ambitu. Podle tohoto scénáře byla křížová chodba budována až po dokončení rekonstrukce sousedního kostela Notre-Dame v roce 1477. Listinné prameny a odkaz kardinála d'Estouteville Chronologii stavby a její financování dokumentují dva písemné prameny: Listina z 1. ledna 1482: V níž savojský vévoda Karel I. schvaluje kanovníku Amédeu Gavitovi, tehdejšímu generálnímu vikáři diecéze, právo čerpat prostředky z biskupské stolice přímo na stavební práce křížové chodby. Závěť kardinála d'Estouteville ze 14. ledna 1483: Testament, v němž kardinál ustanovuje kapitulu svým dědicem. V textu uvádí, že práce na trojlodí katedrály jsou hotové, a proto se zbývající finance z jeho dědictví mají využít k dokončení křížové chodby. Stavební práce byly dokončeny pod záštitou biskupa Étienna Morela (v úřadu 1483–1499). Tento pozdně gotický křížový ambit je od 8. srpna 1899 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Gotická přestavba a dřevěné klenby Po svém dosazení na mauriennský biskupský stolec v roce 1452 rozvinul kardinál d'Estouteville program modernizace interiéru. Jeho cílem bylo vtisknout románské bazilice gotický ráz vyzděním žebrových kleneb nad hlavní i bočními loděmi. Protože kardinál sídlil v Římě, řízení stavební huti na místě převzal generální vikář diecéze, kanovník Amédée Gavit. Při realizaci projektu musela stavební huť čelit statickému problému – původní románské obvodové zdivo a pilíře byly příliš štíhlé a nedokázaly by boční tlak klasických kamenných kleneb unést. Stavitelé proto přistoupili k tesařskému řešení: Gotická síť křížových žeber i klenebních skořepin byla vyřezána z jedlového a dubového dřeva, přičemž tyto klenby byly staticky ukotveny a svedeny na kamenné konzoly. Tato přestavba transformovala vnitřní prostor chrámu. Původních devět úzkých románských klenebních polí architekti sloučili a proměnili na: Čtyři gotická pole vyvedená ve čtvercovém půdorysném rozvrhu. Jedno vstupní západní pole vyprofilované do podoby obdélného klenebního pole. Aby byl prostor pod novou klenbou osvětlen, nechala huť v horní části lodi proříznout hrotitá okna v lomeném oblouku v plaménkovém slohu. Všechna původní úzká románská okénka z 11. století byla v této fázi zazděna. Obvodové stěny bočních lodí byly zvenčí nadezděny do výšky a zastropeny dřevěnou žebrovou klenbou; v těchto bočních lodích však architekti zachovali původní románský počet a rytmus klenebních polí. Na závěr prací byl vnitřní prostor katedrály, včetně struktury dřevěných kleneb, žeber a svorníků, pokryt nástěnnou polychromovanou malbou. Výstavba pozdně gotického chóru Původní románské kněžiště z 11. století nechal proměnit nástupce kardinála d'Estouteville, biskup Étienne Morel (bývalý opat z kláštera Ambronay). Morel považoval románský chór za prostorově krátký pro potřeby liturgických slavností farní kapituly. Nechal proto zbourat původní románskou apsidu s přiléhající starou sakristií a ke kněžišti nechal připojit nové přímé klenební pole. Celý presbytář byl v závěru ukončen pětibokou polygonální apsidou. Základní kámen této pozdně gotické novostavby byl položen 28. dubna 1494. Stavební práce na zdivu postupovaly rychle a celý presbytář byl dokončen a zastřešen před 14. květnem 1498, kdy dělníci v jeho interiéru dokončili montáž vyřezávaných chórových lavic (stall). Stavební transformace kaple svaté Tekly a zánik krypty Vybudování nového gotického chóru vyvolalo v areálu katedrály sérii architektonických proměn: Zřízení nové sakristie: Biskup Étienne Morel nechal k tomuto účelu transformovat dvouetážovou kaple|kapli svaté Tekly (Sainte-Thècle). Ve zdivu nechal proříznout profilovaný portál s dveřmi vedoucími přímo do nového chóru a vybudoval kamenné schodiště stoupající do patra ke katedrální klenotnici. Zánik podzemí: Důsledkem vyzdění těžkého gotického chóru byl příkaz k opuštění, zazdění a zásypu starobylé krypty. Stavitelé 15. století se obávali, že by podzemní prostory zaplavované horskou vodou nedokázaly statickou váhu kamenného presbytáře unést. Renesanční a barokní kaplové přístavby (16. a 17. století) Vnitřní prostor trojlodí prošel v průběhu raného novověku dalším rozšiřováním. Po levé straně od hlavního západního vstupu do chrámu se nachází kaple zasvěcená svatému Josefovi. Tuto renesanční svatyni nechal v roce 1535 vybudovat kardinál Louis de Gorrevod na místě zbořené středověké kaple svatého Bartoloměje. V liturgické konfiguraci se za tímto prostorem nachází křtitelnice doplněná o současnou kovovou plastiku pro velikonoční svíci (paškál). V průběhu 17. století byl jižní trakt katedrály stavebně doplněn o řadu tří nových barokních bočních kaplí, které byly přizděny z vnější strany k obvodové románské zdi jižní boční lodi: Kaple křestního pramene (křtitelnice): Situovaná v ose při vstupu do trojlodí. Kaple svatého Honoráta: Kterou jako své rodové pohřebiště založil a financoval sídelní biskup Paul Milliet (v úřadu 1640–1656) na paměť šlechtického rodu Millietů. Kaple Panny Marie Karmelské: Kterou chrámu daroval a stavbou oltářů v roce 1420 dotoval kanovník a kronikář Jacques Damé. Klasicistní stavba sakristie Na sklonku barokní éry se mauriennský biskupský stolec rozhodl vyřešit nedostatek liturgického zázemí. Výstavbu nové hlavní sakristie nařídil sídelní biskup François-Hyacinthe de Valpergue de Masin (v úřadu 1686–1736); stavba byla situována na místo, kde dříve stávala románská kaple svatého Petra. Stavební práce na zdivu byly dokončeny v roce 1740, kdy truhláři interiér sakristie potáhli řezbovaným dubovým obložením a vestavěnými skříněmi pro paramenta. Protože se vnitřní rozměry této budovy ukázaly jako nedostatečné pro narůstající počet duchovních, byla budova v další stavební fázi osově prodloužena směrem k východu. Stavitelé při tomto rozšiřování využili dochovanou jižní obvodovou stěnu zaniklé kaple ze 13. století, kterou zedníci nadezdili do výšky. Tato obvodová zeď vykazuje specifickou stavební anomálii – není v ose a vykazuje zřetelné prostorové vyosení vůči souvislému líci původního románského zdiva jižní boční lodi. Historici a památkáři z tohoto architektonického faktu odvodili, že starobylá kaple svatého Petra – v níž bylo uloženo tělo blahořečeného Ayralda (biskupa z 12. století) – musela být v minulosti přezděna, což si vyžádalo demolici podstatné části románského traktu i s jeho původní polokruhovou románskou apsidiolou. Klasicistní vstupní předsíň a hrobka panovníků Na sklonku 18. století prošlo prostranství před chrámem proměnou. Biskup Carlo Giuseppe Filippa della Martiniana podal žádost o zrušení farního hřbitova, který se rozkládal před západním průčelím katedrály, a v tomto prostoru zakázal další pohřbívání. Městský úřad v Saint-Jean-de-Maurienne v roce 1771 odkoupil pozemky a nechal sem hrobky a ostatky měšťanů přenést. Poté do stavebního vývoje chrámu zasáhl sardinský král Karel Emanuel III. Ten nařídil a financoval výstavbu předsunuté klasicistní vstupní předsíně (portika). Hlavním účelem tohoto portika bylo zastřešit památník dedikovaný nejstarším hrabatům panovnického rodu Savojských. Tento rodový monument byl osazen proti kamennému ostění hlavního gotického portálu, který musel být po povodni z roku 1440 nově přezděn. Při výkopových pracích pro vyzdění pilířů tohoto nového portika narazili dělníci na nález. V sousedství hlavních vstupních dveří chrámu objevili podzemní rodovou kryptu, která ukrývala pět středověkých hrobek: Tři hraběcí hrobky: V nichž spočívaly ostatky zakladatele dynastie Humberta I. se Světlyma rukama (identifikace těla není plně potvrzena), hraběte Amédea I. a prince Bonifáce Savojského (syna hraběte Amédea IV.). Dva biskupské hroby: V nichž byli uloženi duchovní – s vysokou pravděpodobností se jednalo o biskupa Thibauda (který byl pokrevním bratrem hraběte Humberta) a biskupa Burckarda, jenž byl pravděpodobně Humbertovým přímým synem. Pod klenbou tohoto portika se nachází mramorový reliéf. Toto sochařské dílo zachycuje moment savojských dějin – císař Svaté říše římské Konrád II. Sálský zde uděluje mauriennskou hraběcí investituru a lenní práva hraběti Humbertovi I. U severní obvodové stěny předsíně se nachází mramorový kenotaf (čestný náhrobek) zasvěcený památce hraběte Humberta I. Toto sochařské dílo v roce 1826 vytesali bratři Cacciatoriové z Turína; zakázku u nich zadal a financoval sardinský král Karel Felix jako projev úcty k původním kořenům svého rodu. Poškození za revoluce a Melanova obnova (19. století) Zhoršení situace pro farní život přinesl závěr 18. století. Ze dvou stávajících farních kostelů v Saint-Jean-de-Maurienne byl chrám svatého Kryštofa v roce 1792 zničen požárem, zatímco sousední kostel Notre-Dame byl v průběhu revolučního teroru dne 18. března 1794 poškozen nucenou demolicí horní poloviny své zvonice. Vzhledem k tomu, že se farníci neměli kde shromažďovat, náboženský život města se musel přesunout do katedrály. Ta se však ukázala jako kapacitně nedostačující. Aby stavební správa v interiéru uvolnila místo, nechal revoluční výbor vyřezávané chórové lavice přesunout a pozdně gotický letner (jubé) byl rozmontován a zničen. Finanční pomoc po restauraci Bourbonů poskytl sardinský král Karel Felix. Ten daroval mauriennské kapitule prostředky určené na stavební obnovu trojlodí a sochařské dokončení dekorů klasicistního portika. Vedení této puristické obnovy panovník svěřil svému dvornímu turínskému architektu Ernestu Melanovi (1792–1867). V průběhu let 1831–1832 pak bratři Vicariové pokryli vnitřní stěny presbytáře a klenbu hlavní lodi neoklasicistními freskami a dekorativními malbami. Vitráže biskupa Rosseta a obnova chrámu ve 20. století V druhé polovině 19. století se do dějin chrámu zapsal biskup Michel Rosset (v úřadu 1876–1911). Ten zahájil úpravy interiéru kněžiště a v roce 1879 nechal pětibokou apsidu chóru prosvětlit cyklem tří barevných vitráží. Tuto zakázku vyrobila pařížská sklářská dílna Gasparda Gsella (Atelier Gsell): Ústřední okno: Vyobrazuje Křest Krista v řece Jordánu svatým Janem Křtitelem. Spodní část okna nese biskupský erb mecenáše biskupa Michela Rosseta s vyobrazením archanděla Michaela bojujícího s drakem. Levé boční okno: Nese historický motiv, v němž merovejský král svatý Guntram uděluje zakládací listiny mauriennské diecéze biskupu Felmasovi. Pravé boční okno: Zachycuje svatou Teklu (Thècle / Tigris), jak odevzdává relikvii palce biskupu. Souběžně s oknem nechal biskup Rosset zrestaurovat kapli biskupa Ayralda (Chapelle de Saint-Ayrald). Projekt vypracoval diecézní architekt M. Rey, žák Pierra Bossana (architekta baziliky Notre-Dame de Fourvière v Lyonu). Vysvěcení kaple celebroval biskup Rosset 29. září 1891. Zlom ve stavební struktuře chrámu přinesla 60. léta 20. století. Poté, co sondy z roku 1958 potvrdily existenci podzemí pod románským chórem, zahájilo ministerstvo kultury a památková správa v letech 1960 až 1976 archeologickou a stavebně-technickou rekonstrukci. V průběhu těchto prací bylo provedeno očištění a oškrabání omítek celého interiéru. Tento zásah odstranil malby a fresky bratří Vicariů z 19. století; cílem bylo obnažit kamenné zdivo románských pilířů, což vedlo k objevení zazděných karolinských spolií a reliéfů z 8. století. Aby byla zajištěna statická stabilita nadzemního presbytáře po odklizení suťových nánosů z krypty, vybudovali inženýři nad podzemními klenbami železobetonovou roznášecí desku. Tento konstrukční krok měl za následek mírné navýšení podlahy v hlavním chóru. Stavební huť paralelně prorazila nový přístup do krypty, vedoucí z přilehlé gotické křížové chodby. Tato operace umožnila památkářům navrátit Morellovy vyřezávané chórové lavice (stally) z května 1498 zpět na jejich původní místo v presbytáři a souběžně s tím bylo zrekonstruováno vnitřní točité schodiště stoupající v síle zdi ke katedrální klenotnici. V roce 1964 dělníci uvnitř staré suťové výplně, která sloužila jako zazdívka původního vstupu do klenotnice, objevili soubor dochovaných románských sloupových hlavic z 11. století. Popis Jádro a hrubá stavba katedrály pocházejí z 11. století. Svatyně obsahuje jeden z nejstarších dochovaných krovů ve Francii. Dendrochronologický průzkum datoval dubové střešní vazby do let 1075 až 1076. Under presbytářem se nachází podzemní krypta určená pro uložení relikvií svatého Jana Křtitele. V 15. století byla kvůli spodní vodě zasypána a k jejímu znovuobjevení došlo v roce 1958. Na severní stěnu trojlodí navazuje pozdně gotická křížová chodba z 15. století propojená s bývalým refektářem kapituly. Dominantou chrámu byla v minulosti 80 metrů vysoká kamenná věž (špice) krytá břidlicí. Tato stavba byla zničena za Francouzské revoluce. V interiéru se nacházejí renesanční nástěnné fresky a soubor vyřezávaných chórových lavic z května 1498. V relikviáři jsou uloženy tři prsty svatého Jana Křtitele. Tato tradice navazuje na starší legendy zmiňované v 6. století biskupem Řehořem z Tours. Odkazy Literatura Jean Bellet, La cathédrale de Saint-Jean-de-Maurienne et ses dépendances. Étude historique et archéologique, t. XIX, Saint-Jean-de-Maurienne, Société d'histoire et d'archéologie de Maurienne, 1978, 169 p. Le chanoine Jean Bellet (1899-1978) a été président de la Société d'histoire et d'archéologie de Maurienne. Louis Duchesne, « Maurienne », dans Fastes épiscopaux de l'ancienne Gaule, t. 1Provinces du Sud-Est, Paris, Thorin & Fils éditeurs, 1894, p. 233-235. Jean Hubert, « La crypte de la cathédrale de Saint-Jean-de-Maurienne », Bulletin de la Société nationale des Antiquaires de France. 1961,‎ 1963, p. 40-49 Jean-Claude Ozanne, « Saint-Jean-de-Maurienne (Savoie). Place de la Cathédrale », Archéologie médiévale, t. 30-31,‎ 2000, p. 329 Isabelle Parron, « Saint-Jean-de-Maurienne (Savoie). Cathédrale », Archéologie médiévale, t. 24,‎ 1994, p. 460-461 Isabelle Parron, « Saint-Jean-de-Maurienne (Savoie). Cathédrale », Archéologie médiévale, t. 25,‎ 1995, p. 263-264 Isabelle Parron-Kontis, « Chapitre 3 - Le groupe épiscopal de Saint-Jean-de-Maurienne », dans Isabelle Parron-Kontis, La cathédrale Saint-Pierre en Tarentaise et le groupe episcopal de Maurienne, Lyon, Alpara, coll. « Documents d'Archéologie en Rhône-Alpes et en Auvergne », 2002, 156 p. (ISBN 978-2-91612-538-1, lire en ligne [archive]), p. 58-103. Jean Prieur, « Les débuts du christianisme. La fondation de l'évêché de Maurienne », dans La province romaine des Alpes cottiennes: Thèse pour le Doctorat ès lettres présentée à la Faculté des Lettres et Sciences humaines de l'Université de Lyon, Lyon, 1968, p. 225-234. Jean Prieur et Hyacinthe Vulliez, Saints et saintes de Savoie, La Fontaine de Siloé, 1999, 191 p. (ISBN 978-2-84206-465-5, lire en ligne [archive]). Francis Salet, « Fouilles dans la cathédrale de Saint-Jean-de-Maurienne », Bulletin Monumental, t. 119, no 1,‎ 1961, p. 54-56 Edwin Stephens, « La cathédrale primitive de Saint-Jean-de-Maurienne », Revue de Savoie,‎ 1er trimestre 1959, p. 48-52 Abbé Saturnin Truchet, « La cathédrale de Saint-Jean-Baptiste et ses dépendances à Saint-Jean-de-Maurienne (Savoie) : Étude historique et archéologique », Mémoires de l'Académie des sciences, belles-lettres et arts de Savoie, 4e série, t. 10,‎ 1903, p. 559-665, 680-700 Jean Vallery-Radot, « Saint-Jean-de-Maurienne, la cathédrale Saint-Jean-Baptiste », dans Congrès archéologique de France. 123e session. Savoie. 1965, Paris, Société française d'archéologie, 1965, p. 49-85. Giovanna Saroni, traduction par François Arnauld et Éliane Vergnolle, « À propos de la découverte de la Mise au Tombeau d'Antoine de Lonhy à Saint-Jean-de-Maurienne », dans Bulletin monumental, 2019, tome 177, no 2, p. 139-150, (ISBN 978-2-901837-78-7). Jean-Pierre Derrier, Thècle de Maurienne, aux fondements d'une tradition hagiographique, éditions Derrier, Saint-Jean-de-Maurienne, 2019 (ISBN 978-2-916630-65-6). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Saint-Jean-de-Maurienne na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Jean-Baptiste de Saint-Jean-de-Maurienne na Wikimedia Commons