Konkatedrála Notre-Dame-de-l'Annonciation (Bourg-en-Bresse)

Konkatedrála Zvěstování Panny Marie v Bourg-en-Bresse (francouzsky Cocathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation de Bourg-en-Bresse) je bývalá římskokatolická sídelní katedrála nalézající se ve francouzském městě Bourg-en-Bresse v departementu Ain v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. V letech 1515 až 1534 sloužila jako sídlo krátce existující diecéze Bourg-en-Bresse. Katedrála byla po dlouhou dobu jedinou farní svatyní obyvatel města poté, co zanikla farnost u svatého Petra. Od 21. prosince 1914 je katedrála zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1992 získala status konkatedrály diecéze Belley-Ars (označení pro chrám s hodností katedrály v diecézi, která již má jiné sídelní město; v tomto případě jde o katedrálu sv. Jana Křtitele v Belley). Od roku 2024 na budově probíhají rozsáhlé renovace, které zahrnují opravu střechy, izolací, vitráží, hodin a pozlaceného kříže. Historie Počátky mariánské úcty a založení farnosti Legenda spojuje vznik mariánského svatostánku v Bourg-en-Bresse s nálezem mariánského obrazu, který údajně objevil pastýř v dutině vrby nedaleko Španělské brány (porte d'Espagne). Obraz byl sice přenesen do farního kostela sv. Petra v Brou, ale podle tradice se zázračně vrátil na místo svého nálezu. Proto zde byla bez prodlení vystavěna modlitebna. Když musela být stará vrba kvůli ztrouchnivění pokácena, byla z jejího dřeva vyřezána soška Černé Madony. Existence kaple, o kterou se starali kněží z Bourgu, je doložena k roku 1258 v souvislosti s odkazem ve prospěch jejího kostelního jmění. Význam svatyně dále vzrostl v roce 1343, kdy ji bohatým nadáním obdaroval savojský hrabě Aymon. Popularita kaple stoupala natolik, že obyvatelé Bourgu začali postupně opouštět původní starobylou farnost v Brou. Ta byla pro měšťany, kteří se tehdy začali usazovat v blízkosti hradu pánů z Bâgé, příliš vzdálená. O další rozkvět mariánského poutního místa se zasloužil Jean de Loriol, biskup v Nice s kořeny v kraji Bresse. Ten u papeže Julia II. prosil o sloučení uprázdněného převorství v Brou a farnosti sv. Petra s majetkem (mensou) kostela Notre-Dame, jehož výstavbu zahájil v roce 1505. Papežská bula k této záležitosti byla vydána 10. března 1505. Rozhodující vliv na přenesení farní správy ze sv. Petra v Brou do kostela Notre-Dame v Bourgu však měla Markéta Rakouská (1480–1530). Ta se jako vdova po Filibertu Savojském (zemřel 1504) rozhodla splnit slib své tchyně Markéty Bourbonské (1438–1483) a založit v Brou klášter, který by se stal rodovým pohřebištěm. Společné zájmy obyvatel města a dcery císaře Maxmiliána I. nakonec přesvědčily i papeže, který celou věc potvrdil druhou bulou ze 16. července 1506. Krátké období katedrály (1515–1534) Farnost v Bourgu těžila také ze štědrosti rodiny Gorrevodů, která měla velmi blízko k savojskému panovnickému domu. Na materiálním i duchovním rozkvětu kostela Notre-Dame se podílel zejména Louis II. de Gorrevod, biskup z Maurienne a synovec Jeana de Loriol. Jeho bratr Laurent byl navíc guvernérem Bresse a čestným rytířem Markéty Rakouské. Tento prelát, který byl zároveň opatem-komendátorem v Ambronay (pod nějž spadalo převorství i farnost v Brou), již dříve schválil přenesení farního sídla do Bourgu. Později se stal biskupem nově zřízené diecéze Bourg. Její založení 1. června 1515 bylo výsledkem snahy savojských vévodů vymanit svá území východně od řeky Saôny z vlivu tehdy francouzského Lyonu, jehož arcibiskup vykonával nad krajem Bresse církevní správu. Nová diecéze se však stala předmětem politických sporů. Francouzský král František I. využil svého vlivu a u papeže Lva X. dosáhl již 1. září 1516 zrušení biskupského stolce v Bourgu. Ten byl sice 13. listopadu 1521 obnoven, ale 4. ledna 1534 jej papež Pavel III. zrušil definitivně. Obyvatelé Bourgu totiž po smrti Markéty Rakouské v roce 1530 ztratili svou nejvýznamnější přímluvkyni u papežského dvora. I přes tyto politické zvraty si kostel Notre-Dame uchoval svůj sbor kanovníků a stal se kolegiátním chrámem. Od kolegiátního chrámu přes farní kostel až ke konkatedrále Smrt Markéty Rakouské v roce 1530 a následně i kardinála de Gorrevod roku 1541 připravila stavbu o významné finanční zdroje. Přestože byly kolem roku 1545 vybudovány západní portály v renesančním slohu, tempo prací postupně opadalo. Výstavba kleneb a celkové dokončení monumentu se tak protáhlo na více než století. Věž, navržená Philippem Caillém (zvaným „Maucras“) a stavěná v letech 1656–1665, se dočkala osmibokého patra a kupole z dílny Philippa Converse až v roce 1690. Století klidu ukončila Velká francouzská revoluce, během níž byla rozpuštěna kapitula kanovníků. Na příkaz Albitta, revolučního komisaře v departementu Ain, byla zbourána kupole a nejvyšší patro zvonice. Po obnovení bohoslužeb si chrám zachoval již pouze status farního kostela. Zvonice byla restaurována až v letech 1911–1914 architektem Tonym Ferretem, ovšem v dosti odlišném stylu. Pokud jde o církevní status, farní kostel Notre-Dame v Bourg-en-Bresse byl na konkatedrálu diecéze Belley-Ars povýšen 3. května 1992 (na základě dekretu Kongregace pro biskupy v Římě z 20. srpna 1990). Jako konkatedrála sdílí hodnost sídelního kostela s katedrálou sv. Jana Křtitele v Belley. Architektura Exteriér Dominantami architektury konkatedrály Notre-Dame jsou závěr (presbytář) a západní průčelí. Hlavní loď a chór se vyznačují strmými taškovými střechami, přičemž apsida je od hlavní hmoty oddělena mírným odskokem. Nad mnohem nižšími bočními loděmi a kaplemi vystupují opěrné oblouky, které se opírají o mezikapelní zdi a rytmicky člení stěny hlavní lodi. Pětiboký závěr prosvětlují tři vysoká okna s bohatými plaménkovými kružbami, která vyplňují celou plochu mezi masivními nárožními pilíři. Naproti tomu kružby na vnějších stěnách jsou slepé. Svou pozdně gotickou (flamboyantní) zdobností a zjevnou snahou o vertikalitu tvoří závěr výrazný kontrast k mnohem střízlivějšímu tělu zbytku stavby. Západní průčelí sleduje podobný záměr: snaha o výškový rozmach se zde však snoubí s renesančním a klasicistním stylem. Celé kompozici, vyvážené, byť asymetrické, dominuje 70 metrů vysoká věž. Do budovy vedou tři polokruhové portály s renesanční ornamentikou. Tento styl se opakuje i v nice v prvním patře věže, kde je umístěna kopie sochy Panny Marie od Antoina Coysevoxe. Následující dvě patra pocházejí ze 17. století a dodržují tradiční hierarchii antických řádů (toskánský, dórský, iónský a korintský). Čtvrté patro, stále na čtvercovém půdorysu, nese hodiny. Toto patro, stejně jako poslední osmiboká úroveň završená kupolí s lucernou, pochází z rekonstrukce Tonyho Ferreta. V nejvyšší části je umístěna zvonkohra se 24 zvony. Interiér Vnitřní uspořádání konkatedrály je velmi prosté. Chrám nemá příčnou loď (transept) ani ochoz, takže jeho půdorys odpovídá klasickému bazilikálnímu typu. Hlavní loď o sedmi polích, lemovaná dvěma bočními loděmi, ústí do pětiboké apsidy, zatímco postranní kaple v závěru bočních lodí jsou zakončeny plochou stěnou. Po obou stranách chrámu se nacházejí řady kaplí, přičemž ty na jižní straně jsou rozměrově menší než kaple na straně severní. Jednotu a přehlednost vnitřního prostoru podtrhuje výškové členění stavby – pouze hlavní loď je opatřena patrem s horními okny (bazilikální osvětlení). Architektura v pozdně gotickém stylu (flamboyant) sází na střídmost, s výjimkou bohatěji zdobených kleneb s dekorativními žebry (lierny a tiercerony). S výjimkou chóru a pole, které mu bezprostředně předchází, nenarušují vertikální tah pilířů žádné hlavice; arkády i klenební žebra plynule vcházejí přímo do nosných podpor, což dodává polím lodi neúprosný rytmus. Vnitřní výzdoba navíc jasně rozděluje prostor podle jeho funkce a hierarchie, čímž ostře odděluje část pro věřící od zóny vyhrazené duchovenstvu. Zatímco chór působí vzdušně a vertikálně díky vysokým oknům s hustým prutovím, která vyplňují téměř celou plochu stěn, a jeho pětibokou klenbu zdobí monumentální visutý svorník, hlavní loď si zachovává spíše charakter plné zdi. Malá horní okna v lodi propouštějí jen rozptýlené světlo a ponechávají nad arkádami rozsáhlou plochu zdiva. Toto rozdílné osvětlení a dekorace tak záměrně definují odlišný společenský a liturgický význam obou částí chrámu. Vitráže Vitráž svatého Kryšpína a Kryšpiniána Z původního pozdně gotického a raně renesančního vybavení chrámu (15. a začátek 16. století) se do dnešních dnů dochovala pouze vitráž svatého Kryšpína a Kryšpiniána. Tito světci jsou patrony koželuhů a ševců, což bylo v tehdejším Bourgu velmi významné bratrstvo. Dílo pochází z roku 1526. Vitráže v chóru Při výstavbě kostela na počátku 15. století zdobilo tři velká okna v apsidě celkem 17 vitrážových polí s výjevy ze života Panny Marie a Krista. Tato díla vznikla krátce po dokončení chóru v roce 1507 a ještě před první biskupskou mší, kterou v roce 1515 sloužil biskup Louis de Gorrevod. Soubor však značně utrpěl v roce 1791 při drastické demolici zvonice. Kolem roku 1850 byly nejlépe zachované panely v horních částech oken doplněny dekorativními arkádami a grisaillemi (šedými tónovanými malbami na skle). V roce 1870 se kostelní rada „po zralé úvaze a na základě doporučení nejuznávanějších odborníků v oboru“ rozhodla svěřit projekt celkové obnovy pařížskému mistru sklenáři Eugènu Oudinotovi. Ten patřil k tehdejší absolutní špičce – pracoval pro nejvýznamnější katedrály v Evropě a podílel se i na úpravách soukromých apartmánů papeže Pia IX. Městu Bourg-en-Bresse ho doporučil sám slavný architekt a restaurátor Eugène Viollet-le-Duc. Zatímco technické provedení vitráží v chóru bylo dílem Oudinota, autorem výtvarných návrhů a jednotlivých scén byl Edmond Lechevallier-Chevignard. Tři nové vitráže byly slavnostně odhaleny v neděli 1. února 1874. Zadání bylo tehdy mimořádně náročné kvůli rozměrům okenních otvorů (14 metrů na výšku a 2,5 metru na šířku), což znamenalo pokrýt a barvami opatřit téměř 30 m² plochy u každé vitráže. Autor zkombinoval různé sklářské techniky: tradiční barvení skla v hmotě, smaltování a malbu na sklo (typickou pro 19. století). Zub času a pravděpodobně i nedostatečné vypalování však způsobily, že část výzdoby zmizela – zejména grisaille a jemné detaily, kvůli čemuž tváře postav ztratily svůj výraz. Všechna tři okna mají stejnou kompozici: horní část zobrazuje scénu ze života Panny Marie, zatímco spodní část vyplňuje 9 medailonů se sibylami, biblickými postavami (Šalomoun, David, Izajáš, Daniel aj.) a dalšími mariánskými výjevy. Často se uvádí, že Eugène Oudinot zde ztvárnil tři okruhy tajemství modlitby růžence: Radostná tajemství prostřednictvím Nanebevzetí Panny Marie (levé okno); Slavná tajemství s korunováním Panny Marie (uprostřed); Bolestná tajemství zobrazená jako Usnutí (smrt) Panny Marie (pravé okno). Historikové však s tímto výkladem polemizují, neboť Nanebevzetí nepatří mezi radostná tajemství a Usnutí Panny Marie rovněž není součástí bolestných tajemství. V Bourg-en-Bresse by tak byla prostřednictvím Nanebevzetí a Korunování ztvárněna pouze tajemství slavná. Na Světové výstavě v Paříži roku 1878 získal Eugène Oudinot zlatou medaili za vitráž s motivem Usnutí Panny Marie. Jelikož je dílo v Bourg-en-Bresse patrně jedinou vitráží, kterou na toto téma vytvořil, je téměř jisté, že toto prestižní ocenění obdržel právě za horní část velkého pravého okna. Na téže vitráži zaujme modrá skleněná tabulka, která barevně vybočuje z okolního dekoru. Nese iniciály „AEO“, což naznačuje, že se na díle podílel i Eugènův bratr Achille Oudinot. Dodnes však není jasné, zda byl tento zvláštní prvek součástí původního návrhu, nebo zda byl doplněn až při osazování vitráže zpět na místo po skončení Světové výstavy. Osud původních vitráží z chóru Většina původních vitráží, které byly v roce 1870 demontovány, byla znovu zasazena do olova a v bednách uložena na půdě fary. Tehdejší farář některé fragmenty daroval soukromým sběratelům. Část se dostala do depozitářů muzea v královském klášteře v Brou a další část skončila v archivu departementu Ain v Bourg-en-Bresse. V roce 1994 byly tyto soubory sjednoceny v depozitáři departementálního archivu. Některé fragmenty s postavami se nacházejí v soukromém držení rodiny doktora Andrého Converta v Ceyzériat (stav k roku 2013); do rodiny se dostaly prostřednictvím jeho strýce, pana Dallemagne. Fragmenty uložené v departementálním archivu byly v prosinci 2012 pod dohledem mistra sklenáře Jeana-Jacquese Fanjata sestaveny k sobě. Přestože jsou značně poškozené, lze na nich rozpoznat následující výjevy: Uvedení Panny Marie do chrámu (horní a dolní část); Obřezání Páně (dolní část); Jidášova zrada; Zvěstování pastýřům (horní část); Smrt Panny Marie; bez názvu; Odjezd tří králů do Betléma: černý král Baltazar ukazuje prstem na hvězdu Kašparovi a starému Melicharovi (umístěnému uprostřed); Narození Páně; Nanebevzetí Panny Marie; Obětování Ježíše v chrámu (horní a dolní část): tato vitráž obsahuje málo původních prvků; v horní části jsou obličeje autentické, modré a purpurové díly nahrazené v 19. století jsou z nerovného (strukturovaného) skla; Zvěstování Panně Marii (horní část); Svatba v Káně Galilejské (horní a dolní část); Dvanáctiletý Ježíš v chrámu (horní a dolní část): panel je velmi neúplný (postava Ježíše je uprostřed pouze naznačena), v obličejích jsou vlepeny prasklé části; původních prvků je málo s výjimkou tří autentických hlav (hlava postavy vlevo je moderní). Díly nahrazené v 19. století tvoří strukturované sklo. V roce 1987 provedl Jean-Jacques Fanjat nové zasazení do olova a lepení; Vjezd Krista do Jeruzaléma; Navštívení Panny Marie; Tři postavy (pravděpodobně družky Panny Marie v chrámu) (horní část); horní prvek panelu s dekorativními motivy; neidentifikovaná scéna (panel č. 13): v nenávratně poškozeném stavu, všechny prvky pocházejí z 19. století, vlevo dole jsou lepené praskliny (restaurováno J.-J. Fanjatem v roce 1987); neidentifikovaná scéna (panel č. 14): rovněž v nenávratně poškozeném stavu, prvky z 19. století s opravami z roku 1987; fragmenty čtyř tváří, hradní věž, zeď. Další současné vitráže Kromě hlavního souboru se v konkatedrále nacházejí i další významné vitráže: tři okna zhotovená podle návrhu Jacquesa Le Chevalliera (státní zakázka) na severní straně – zdobí kaple křestní vyzdvihy, sv. Vincence z Pauly a Lourdské Panny Marie; tři vitráže od Andrého Auclaira (rovněž státní zakázka) v jižních kaplích s tématy: Život Jany z Arku, Lyonští mučedníci z roku 177 a památka na první světovou válku; neorenesanční vitráž z roku 1872 od Eugèna Stanislase nad kaplí Dušiček (kaple Očistce). V letech 1881–1884 prováděl na některých oknech restaurátorské práce sklenář a malíř Émile Hirsch, a to na žádost architekta Charlese Laisného. Zvony Historie zvonice Již ve 13. století stála na místě dnešní konkatedrály kaple zasvěcená Panně Marii. Když se v roce 1505 začalo se stavbou chóru současného chrámu, narušily práce statiku starého objektu natolik, že se původní zvonice začala hroutit. V roce 1534 bylo rozhodnuto o výstavbě nové věže nad vstupním portálem, která měla nahradit dvě věže původní kaple. Práce však provázely dramatické okolnosti: v roce 1536 hrozilo, že francouzská armáda rozestavěný kostel zboří, aby na jeho místě vybudovala vojenskou baštu. Měšťané se museli ze zničení chrámu vyplatit, což vyčerpalo pokladnu natolik, že se stavba v roce 1550 zastavila v úrovni základen dnešních hlavních pilířů. V roce 1562, kdy stále chyběla stolice pro zvony, musel být největší zvon provizorně uložen u paty rozestavěné věže. Protože kanovníci odmítali stavbu financovat, byl zvon v roce 1566 dočasně umístěn do věže tržnice (dnes již nestojí). Tam jej v roce 1601 zasáhla a roztříštila dělová koule vypálená z městské citadely. Výstavba zvonice se znovu rozběhla až v roce 1660, kdy byla dokončena dvě patra. Po mnoha dalších průtazích vybudoval stavitel Bernard Lacroix patro třetí. Trvalo však další tři roky, než byly zvony (do té doby uložené v lodi kostela) vytaženy do věže. Celá stavba byla definitivně dokončena až v roce 1694. Během Velké francouzské revoluce, na základě dekretu z 27. ledna 1794, nařídil revoluční komisař Antoine-Louis Albitte sejmout tři stávající zvony (které byly v Pont-de-Vaux roztaveny na děla) a věž nechat pobořit. Podobný osud tehdy potkal téměř 800 zvonic v departementu Ain. Již 31. října 1794 však jiný vládní zástupce, Boisset, nařídil opravu věže, na kterou byla osazena provizorní kupole. Město tehdy získalo tři náhradní zvony nalezené na nádvoří prefektury. Ty byly v roce 1796 instalovány a do provozu se vrátily i věžní hodiny. O původu a dalším osudu těchto konkrétních zvonů se však nedochovaly žádné záznamy. Obnova a současná podoba zvonice V roce 1854 daroval opat Claude Roux chrámu mohutný zvon Marie-Charlotte o váze téměř 4 tun, odlitý lyonským mistrem Gédéonem Morelem. Díky dalším dárcům přibylo v roce 1855 dalších šest zvonů od téhož zvonaře. Tyto nové přírůstky doplnily dva starší zvony: Josefa (1824) a Antoinettu-Sabinu (1844). K zásadní obnově věže však došlo až na počátku 20. století díky štědrým odkazům Alfreda Bona a Amédéeho d’Escrivieux. Jelikož se nedochovaly žádné nákresy původní podoby věže zničené za revoluce, byl projekt svěřen architektu Tonymu Ferretovi. Rekonstrukce začala v roce 1910 a stala se velkou událostí pro celé město. Tři největší zvony byly poslány k přelití do známé dílny Paccard v Annecy; jejich transport na nádraží na vozech tažených koňmi sledovaly zástupy lidí. Nejdramatičtějším momentem byl návrat hlavního zvonu (bourdonu) v prosinci 1910 – elektrický jeřáb selhal a pětice mužů musela tunový kolos vytahovat do věže ručně po dobu patnácti minut. Zvonkohra a hodinový stroj Během přestavby bylo rozhodnuto o instalaci carillonu (zvonkohry). K původním zvonům přibylo 14 nových od firmy Paccard, napojených na unikátní bicí mechanismus nizozemského výrobce Eijbouts. Tento hrací válec je dnes největším svého druhu v regionu Rhône-Alpes a jako jediný zůstává stále v provozu. Automaticky vyhrává melodie (zejména při modlitbě Anděl Páně), ale disponuje i klaviaturou pro ruční hru. Celkem se v horní části věže nachází 23 zvonů, z nichž 6 je elektrifikováno pro klasické vyzvánění (houpání) a zbývajících 17 je napojeno na mechanismus zvonkohry. Nejvýznamnějším kusem zůstává Marie-Charlotte (3953 kg), která je svým zdobením a tónem téměř identická s bourdony v marseillské bazilice Notre-Dame de la Garde nebo v lyonském kostele sv. Pavla. Vnější fasádu věže zdobí monumentální hodiny od lyonské firmy Charvet. Jejich sochařskou výzdobu vytvořil Alphonse Muscat – po stranách ciferníku umístil dvě čtyřmetrové postavy géniů, které jsou alegoriemi Dne a Noci (či hodiny zrození a hodiny smrti). Symboliku doplňují reliéfy Slunce a Měsíce v dolní části ciferníku. Technické detaily zvonů V současné době se v konkatedrále nachází celkem 23 zvonů, z nichž pouze 6 největších je zavěšeno pro klasické vyzvánění (houpání). Zvony č. 7, 8 a 9 se tímto způsobem používaly až do zahájení rekonstrukce v roce 1910. Po jejím dokončení však byly – z dodnes ne zcela jasných technických, ekonomických či hudebních důvodů – pevně ukotveny a napojeny výhradně na mechanismus zvonkohry. Od té doby je již nelze rozhoupat. Mobiliář Chórové lavice Chórové lavice (stally) v konkatedrále Notre-Dame jsou od roku 1768 umístěny ve východní části posledního klenebního pole a v apsidě. Původně se nacházely o jedno pole blíže k lodi, kde spolu s dnes již zaniklým lettnerem tvořily uzavřený prostor pro kanovníky. Během francouzské revoluce byly poškozeny a následné opravy se dočkaly v roce 1840. Soubor tvoří dvě řady sedadel po obou stranách chóru: 9 spodních a 17 horních sedadel. Tyto lavice, vyřezané z dubového dřeva kolem roku 1530, jsou připisovány ženevskému mistru Pierru Mochetovi (autorovi stall v katedrále v Saint-Jean-de-Maurienne). Na jejich pořízení se finančně podíleli Markéta Rakouská, Louis de Gorrevod, městská rada a další místní osobnosti. Výzdoba harmonicky spojuje pozdně gotický sloh s renesančními ornamenty a náboženské výjevy s výjevy z každodenního života v kraji Bresse. Zatímco na sklopných sedadlech (miserikordiích) najdeme hlavy šašků a dalších postav doznívajícího středověku, bočnice lavic zdobí postavy ze Starého zákona doplněné o žánrové scény, figury psů, lvů a fantastických zvířat. Na opěradlech rukou se objevují skřeti a monstra ze středověkých bestiářů. Horní řada lavic má na vysokých opěradlech vyobrazení světců, kteří měli vztah k savojskému panovnickému rodu, k jednotlivým dárcům nebo k tehdejším populárním kultům. Varhany Velké varhany První zmínka o varhanách v tomto chrámu pochází ze 13. července 1683. Tehdy byl převzat nástroj se 14 rejstříky ve vlámském stylu, který vyrobil Dominique Baron, varhanář z Met. Tento nástroj byl již tehdy umístěn v prvním poli hlavní lodi na kůru postaveném v roce 1682. Varhany byly brzy rozšířeny – v letech 1685–1687 na nich pracoval Pierre Feaugat, rozsah jeho úprav však není přesně znám. V 19. století nástroj zásadně přestavěl Claude-Ignace Callinet. Varhany tehdy měly 26 rejstříků, dva manuály a pedál o rozsahu pouhých 18 tónů. V roce 1861 nástroj zrestaurovala a rozšířila lyonská firma Beaucourt. Varhany získaly romantický charakter a jejich skříň byla po stranách rozšířena o dvě pole. Po prudké bouři 11. července 1927 musela nástroj znovu postavit lyonská firma Michel – Merklin & Kuhn. Tato podoba varhan vydržela až do roku 1976. Následně varhanáři Philippe Hartmann a Jean Deloye navrátili velkou varhanní skříň do podoby z dob Callineta a doplnili ji o tzv. zadní pozitiv (positif de dos). Současný nástroj, dokončený v roce 1981, má 42 rejstříků rozdělených do čtyř manuálů a pedálu s mechanickou trakturou. V roce 2006 provedla dílna Jean Deloye generální opravu nástroje. Chórové varhany Na začátku 20. století pořídila farnost pro chór nástroj od firmy Merklin se dvěma manuály, který sloužil až do 80. let. Na začátku 21. století byl nástroj rozebrán a jeho části byly rozprodány. Další umělecká díla Vybavení a oltáře Kazatelna: V roce 1760 ji vyřezal dijonský umělec Jean-Marie Fiot (autor hlavních dveří chrámu). Na řečništi jsou zobrazeni čtyři evangelisté, na zadní straně (dossier) výjev Letnic. Od roku 1902 je chráněna jako historická památka. Oltáře: Bývalý hlavní oltář (19. století): Vytvořil jej zlatník Armand-Calliat podle návrhu architekta Pierra-Marie Bossana. Zdobí jej bressanské smalty od šperkaře Amédéeho Forneta, reliéfy a pozlacené bronzové sochy andělů od lyonského umělce Dufrainea. Hlavní oltář ve stylu Ludvíka XV.: Instalován v roce 1768. Vedlejší oltáře: Oltář Svatého roucha, oltář Panny Marie, oltář svaté Jany z Arku a oltář svatého Ignáce. Obrazy Triptych z roku 1523: Dochovala se pouze vnější křídla s tématem Kristova umučení. Na lícové straně je zobrazeno Nesenín kříže a Kladení do hrobu, na rubové straně Poslední večeře, která je neobvyklá tím, že Kristus sedí v čele stolu. Střední část triptychu (pravděpodobně Ukřižování) se ztratila. Oplakávání Krista (1786) – dílo malířky Anne Bricollet. Utišení bouře na moři (1859). Soubor 5 obrazů pro bratrstvo penitentů (1755–1756): Jean-Antoine Sicard na zakázku vytvořil výjevy Zvěstování, Útěk do Egypta, Obřezání Páně, Navštívení Panny Marie a Narození Páně. Další významná plátna: Poslední večeře (1756, J.-P.-A. Sicard – odlišné od výše zmíněného triptychu). Nanebevzetí Panny Marie (z let 1667 a ~1734). Klanění tří králů a Klanění pastýřů (~1734). Madona s anděly (17. století, pochází z původní hřbitovní kaple). Sochařství Kristus a dvanáct apoštolů: Soubor sošek z roku 1826 od sochaře Jeana-Françoise Legendre-Hérala, vytvořený přímo pro tento chrám. Literatura Louis Aubert, Mémoires pour servir à l'histoire des Dombes (14 volumes manuscrits in-8, édition et annotation de Marie-Claude Guigue), Trévoux, J. C. Damour, 1868 Louis Brun, Collégiale Notre-Dame de Bourg, Lyon, éd. Lescuyer, nedatováno, 42 s. Pierre Guillot, Orgues et organistes de la cathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation de Bourg-en-Bresse depuis l'édification de son grand orgue (1683-2000), L'Orgue, Versailles, Association des Amis de l'Orgue, č. 253,‎ avril 2001, s. 9-100. Henri Plagne, Notre-Dame de Bourg, Lyon, éd. Lescuyer, 1986, 35 s. Marie-Claude Vandembeusche et Claude Vigoureux, Notre-Dame au fil des jours, Bourg-en-Bresse, Atelier Graphique Bressan, 2006, 180 s. Claude Vigoureux, Le chapitre collégial de Notre-Dame de Bourg-en-Bresse, Université Lyon III, 1991, 150 s. Marie-Claude Vandembeusche et Fabienne Jean-Louis, Notre-Dame au cœur de la cité, Mirabel, IDC éditions, 2018, 64 s. (ISBN 979-10-94302-41-5). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cocathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation de Bourg-en-Bresse na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Konkatedrála Notre-Dame-de-l'Annonciation de Bourg-en-Bresse na Wikimedia Commons