Katedrála Saint-Charles-Borromée de Saint-Étienne

Katedrála svatého Karla Boromejského v Saint-Étienne (francouzsky Cathédrale Saint-Charles-Borromée de Saint-Étienne) je sídelní chrám nacházející se ve městě Saint-Étienne v departementu Loire v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Svatyně, zasvěcená svatému Karlu Boromejskému, byla vybudována v letech 1912 až 1923 na pozemku, který farnosti darovala rodina Palluat de Besset. Od 26. prosince 1970, kdy papež Pavel VI. ustanovil samostatnou diecézi Saint-Étienne, plní tento chrám roli hlavního kostela a biskupského sídla. Dějiny a stavební vývoj Od Bossanova projektu k válečnému přerušení (1825–1912) Počátky stavebního záměru na vztyčení chrámu spadají do roku 1825. Městská rada pro tento účel v roce 1828 odkoupila pozemky, k vypsání architektonické soutěže však došlo až v roce 1862. V soutěži zvítězil francouzský architekt Pierre-Marie Bossan (tvůrce baziliky Notre-Dame de Fourvière v Lyonu). Projekt se zpozdil kvůli sporům s původními majiteli parcel. Zvrat nastal, když plány deponované v městském archivu podlehly požáru radnice a musely být překresleny. Kanovníku Rivoirovi se podařilo zachránit předběžné skici, které vyhotovil Bossanův spolupracovník Frédéric Giniez. Tyto plány pro potřeby města upravil Bossanův žák Joannis Rey. Po Bossanově smrti v roce 1888 Rey převzal vedení stavby. Staveniště v závěrečné fázi řídil společně se stavitelem Franciskem Dodatem. Rey zemřel čtyři roky před kolaudací, avšak Dodat zajistil pokračování prací až do dokončení krovů. Původní patrocinium bylo poctou králi Karlu X. a budova měla sloužit jako duchovní centrum pro průmyslové čtvrti Saint-Étienne. Katedrála nahradila kapacitně nedostačující kostel, který stál v ulici Rue Émile-Combes. Z politických důvodů však mohly výkopové práce začít až v roce 1912. Městská samospráva v Saint-Étienne totiž v éře prosazování zákona o odluce církve od státu z roku 1905 vedla proti farnosti sérii soudních procesů s cílem vyvlastnit pozemek a zmařit vůli donátora z rodiny Palluat de Besset. Toto zpoždění mělo na projekt ekonomické dopady: s příchodem první světové války nastal nedostatek pracovní síly a poválečná inflace snížila hodnotu nashromážděného kapitálu. Výsledné architektonické ztvárnění budovy je proto torzem původních Bossanových plánů – projekt počítal se vztyčením tří zvonových věží a ústřední kopule, přičemž i sochařské dekorace musely být z rozpočtových důvodů zredukovány. Dostavba chrámu a vlastnictví diecéze (1912–1933) Vedení novostavby a správa financí spočívaly na bedrech kanovníka Henriho Rivoira, který vedl farnost jako farář v letech 1910 až 1945. Základní kámen posvětil 3. listopadu 1912 lyonský světící biskup Louis Déchelette. Práce však byly přerušeny vypuknutím první světové války v roce 1914, kdy obvodové zdivo dosahovalo jedné třetiny projektované výšky. K obnovení stavby došlo v roce 1919. Podélný korpus lodi byl dokončen a požehnán 20. prosince 1923. K vysvěcení chrámu došlo 23. května 1933 během slavnosti, kterou celebroval lyonský arcibiskup, kardinál Louis-Joseph Maurin. Vzhledem k tomu, že katedrála byla vybudována po uplatnění zákona o odluce církve od státu, vykazuje ve Francii specifický status: Je jednou z několika málo francouzských katedrál, které jsou soukromým majetkem diecéze, nikoli státu. Z tohoto důvodu na diecézi dopadá finanční tíže, opravy, údržba a správa tohoto novogotického monumentu. Úpravy interiéru (1971–2005) Když byl chrám v roce 1971 povýšen na sídelní katedrálu nového biskupství, prošel presbytář úpravami. Prostor byl upraven tak, aby odpovídal liturgickým předpisům Druhého vatikánského koncilu (přesun oltáře čelem k lidu). V průběhu roku 2005 byl tento prostor doplněn z podnětu tehdejšího rektora chrámu opata Martina. Architekt Michel Goyet navrhl soubor liturgického vybavení: Vyřezal biskupskou katedru. Propojil ji s hlavním oltářem a čtecím ambonem v čele kněžiště. Architektonická kompozice a prostorové uspořádání Kamenný plášť katedrály tvoří dominantu městského centra. Budova, dosahující vnější délky 80 metrů a šířky 30 metrů, se tyčí do výšky 40 metrů nad úroveň náměstí Place Jean-Jaurès. Chrám byl vybudován v symetrickém novogotickém slohu na půdorysu latinského kříže. Stavba vykazuje anomálii: Na rozdíl od většiny křesťanských chrámů je její presbytář orientován k západu. Toto urbanistické uspořádání mělo estetický důvod – architekti Pierre-Marie Bossan a Joannis Rey potřebovali hlavní průčelí s portály obrátit směrem k tehdejšímu náměstí Place Marengo. Tato anomálie se projevila po liturgické reformě: Kněz u oltáře při bohoslužbě stojí čelem k východu, zatímco věřící v lavicích zůstávají otočeni směrem k západnímu závěru lodi. Pětilodní hala a kaple faráře z Arsu Vnitřní prostor je vybudován jako pětilodní hala, kterou tvoří tyto podélné lodě: Hlavní střední loď Pár dvou vnitřních bočních lodí Pár dvou vnějších postranních lodí Pětilodí dosahuje vnitřní výšky 17 metrů a jeho zastropení tvoří soustava křížových kleneb kombinovaných s příčnými valenými klenbami. Budova odpovídá typu sálového kostela (haly), neboť vnitřní boční lodě jsou vytaženy do stejné výšky jako hlavní loď. Presbytář (chór) byl stavebně dokončen v roce 1930. V čele gotického závěru obíhá kněžiště osová kaple zasvěcená patronu farních duchovních, svatému faráři z Arsu (Jeanu-Baptistovi Marii Vianneyovi). Tato kaple sousedí s dvojicí kapitulních sakristií; jedna z těchto místností byla transformována na zimní kapli pro bohoslužby v chladných měsících. Stavební materiál chrámu (žula, vápenec a pískovec) Katedrála vykazuje uměnovědnou hodnotu díky kvalitě použitých stavebních materiálů. Nosné konstrukce, pilíře i klenby byly vyzděny z kamene, který kameníci těžili v lomech v regionu Forez: Základové pasy a spodní části věží jsou vyzděny ze žuly (granitu). Okenní kružby, archivolty portálů a svorníky kleneb jsou vytesány z bílého vápence. Fasádní líce a zdivo stěn jsou tvořeny z pevného regionálního pískovce. Díky této materiálové kontinuitě budova vykazuje architektonickou jednotu. Katedrála svatého Karla Boromejského v Saint-Étienne představuje novogotický celek, který od svého dokončení v roce 1923 nepodlehl stavebním zásahům či přestavbám, a dochoval se tak v původní podobě navržené Pierrem-Marie Bossanem a Joannisem Reyem. Vnitřní vybavení katedrály Při budování chrámu podnítil kanovník Henri Rivoire štědrost farníků. Místní textilní továrníci a obchodníci s hedvábím financovali uměleckou výzdobu pro jednotlivé kaple. V důsledku tohoto sponzorství se v chrámu dochoval soubor vnitřního mobiliáře, který reprezentuje sloh Art deco. Hlavní oltář a ambon Plány hlavního oltáře i kazatelny navrhl Pierre-Marie Bossan. Po jeho smrti je z bílého carrarského mramoru zhotovil jeho zeť, architekt Louis Sainte-Marie Perrin. Čelní stěna mramorového oltáře je osazena bronzovým basreliéfem, který odlil pařížský sochař Philippe Besnard. Tento výjev zobrazuje patrony chrámu i města – svatého Karla Boromejského a svatého Štěpána, doprovázené latinskými hesly „Humilitas“ (Pokora) a „Fortitudo“ (Síla). V geometrickém středu této bronzové kompozice se nachází symbol Beránka Božího (Agnus Dei) na knize se sedmi pečetěmi z Janova Zjevení. Původní mramorová kazatelna, která svými schodišti zabírala šířku jednoho klenebního pole, byla během liturgických úprav po Druhém vatikánském koncilu demontována. Současný čtecí ambon byl sestaven s využitím původních kamenických dílců; jeho součástí je starší bronzový basreliéf vyobrazující Pannu Marii jako „Stolec moudrosti“ (Sedes sapientiae). Svatostánek archy úmluvy V interiéru chrámu se nachází svatostánek (tabernákl) vyrobený z tmavého mahagonového dřeva a pozlaceného bronzu, který navrhli Bossan a Sainte-Marie Perrin. Konstrukce představuje repliku starozákonní Archy úmluvy, jak je popsána v biblickém žalmu 132: „Surge Domine in requiem tuam, tu et arca sanctificationis tuae“ (Vyjdi, Hospodine, na místo svého odpočinku, ty i archa tvé moci). Pod křídly vyřezaných cherubů se v horní části nachází zlatý latinský nápis: „Tu es arca sanctificationis nostrae“ (Ty jsi archa našeho posvěcení). Tento tabernákl byl původně součástí mramorového hlavního oltáře, než byl přesunut do boční mariánské kaple. Výzdoba bočních kaplí obsahuje sochařská díla: Oltář Božského Srdce Páně (Sacré-Cœur) je osazen mramorovou sochou Krista od sochaře Louise Castexa. Oltář v boční kapli Panny Marie zdobí mramorová Madona od lyonského sochaře Charlese Dufrainea. Tepaná bronzová dvířka obou těchto tabernáklů nesou basreliéfy od sochařky a medailérky Emmy Thiollier. Vitráže a lustry Skleněná výzdoba v clerestoriu, cykly barevných vitráží i nástěnné mozaiky byly vyhotoveny v průběhu 30. let 20. století. Tyto zakázky zrealizovala umělecká dílna Atelier Mauméjean (bratří Mauméjeanů) na základě plánů Louise Sainte-Marie Perrina. Vitráže vykazují geometrickou Art déco grafiku a barevnou sytost, díky čemuž jsou předmětem uměnovědného výzkumu. Osvětlení pětilodí zajišťuje soustava lustrů a visutých kandelábrů. Tyto objekty navrhli Bossan a Sainte-Marie Perrin a z pozlaceného bronzu je odlila pařížská firma Maison Biais. Každý z těchto lustrů váží 132 kg. V prostoru narthexu (vstupní předsíně) nad hlavními dveřmi je umístěn dřevěný krucifix zachráněný ze zdemolovaného kostela v ulici Rue Émile-Combes. Tento krucifix doplňuje dvojice kamenných soch z 19. století: Plastika svatého Karla Boromejského (patrona farní komunity) Socha svatého Jana Františka Régise (jezuitského misionáře a spolupatrona chrámu) Varhany Prostor presbytáře (chóru) doplňují chórové varhany. Tento doprovodný nástroj zhotovil francouzský varhanář Auguste Convers. Stavba byla dokončena v roce 1930, přičemž nástroj disponuje dvěma manuály a obsahuje 11 samostatných rejstříků. Na západní kůrové empoře se nacházejí velké varhany. Tento symfonický nástroj vybudoval francouzský varhanář Athanase Dunand, který stavbu dokončil v roce 1967. V roce 2007 prošel nástroj restaurátorskou obnovou a vyčištěním, které provedl varhanář Michel Jurine. Zvony Katedrála svatého Karla Boromejského v Saint-Étienne obsahuje ve zvonici celkem sedm liturgických zvonů. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Charles-Borromée de Saint-Étienne na francouzské Wikipedii. Literatura BOSSAN, Pierre-Marie. Le projet de l'église Saint-Charles-Borromée et l'architecture religieuse du Forez. Lyon: Perrin, 1885. JURINE, Michel. Grand orgue Athanase Dunand de la cathédrale de Saint-Étienne et la facture d'orgues moderne. Saint-Étienne: Association des Amis de l'Orgue, 2008. MAUMÉJEAN, Guillaume. Les vitraux Art déco et les mosaïques de la cathédrale de Saint-Étienne. Paris: Éditions de d'Art Sacré, 1935. SAINTE-MARIE PERRIN, Louis. Le mobilier en marbre de Carrare et les grands lustres de Maison Biais. Saint-Étienne: Imprimerie Diocésaine, 1925. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Charles-Borromée de Saint-Étienne na Wikimedia Commons