Katedrála Saint-Vincent de Viviers

Katedrála svatého Vincence ve Viviers (francouzsky Cathédrale Saint-Vincent de Viviers) je sídelní chrám, který představuje ukázku románské a gotické architektury v jihofrancouzském údolí Rhôny. Katedrála se nachází na skalnatém ostrohu v opevněném historickém městě Viviers v departementu Ardèche v regionu Auvergne-Rhône-Alpes a slouží jako hlavní kostel a biskupské sídlo vivierské diecéze, jejíž tradice zde trvá již od 5. století. Dějiny chrámu Datování a pozadí přenesení biskupské stolice z antického města Alba (centra galského kmene Helviů) do bezpečnějšího Viviers byly v 19. století předmětem vědeckých polemik. Moderní výzkumy, které vedl R. Lauxerois, potvrdily závěry Louise Duchesneho, že tento přesun nerealizoval Auxonius (5. biskup z Alby), ale až jeho nástupce Promotus. Legendy šířené v 19. století o usmrcení biskupa, útěku obyvatelstva a provizorním usídlení v Mélasu jsou moderní medievistikou odmítnuty. Dokument Vetus Carta – nejstarší dochovaný katedrální kartulář z 10. století – v chronologickém katalogu vivierských biskupů uvádí jako Promotova nástupce biskupa Luciana, u jehož jména je zanesena poznámka „siégeant regnate Alarico“ (úřadující za vlády vizigótského krále Alaricha II., který padl v roce 507). Objev zlomku kamenného epitafu biskupa zemřelého v roce 487 v Saint-Thomé vedl historika Yvese Esquieua k závěru, že přenesení biskupského stolce do Viviers uskutečnil biskup Promotus, který se stal prvním sídelním vivierským biskupem v rozmezí let 474–475 až 487. Žádná z pasáží v dochovaném nápisu ani v textu kartuláře Vetus Carta neuvádí důvody opuštění Alby, historici však mají za prokázané, že přesun byl vynucen proměnou geopolitických, vojenských a ekonomických podmínek na sklonku antiky. Po biskupovi Promotovi a Lucianovi na stolec usedl Venantius (svatý Venanc), který pocházel z rodové linie burgundských králů a jako diplomat se zúčastnil církevních koncilů v Epaone v roce 517 a v Clermontu v roce 535; zemřel kolem roku 544. Podle historického spisu Acta sancti Venantii to byl právě biskup Venantius, kdo nechal vyzdít městské hradby, vyzdobil interiéry kostelů a provedl obnovu tehdejší raně středověké katedrály. Zničení Saraceny a stavební vývoj (8.–11. století) V průběhu roku 736 postihla město zkáza, když oblast západních Alp a údolí Rhôny zasáhly invaze Saracénů. První katedrála byla tehdy zničena. V rámci následné obnovy přistoupili stavitelé ke změně půdorysu – staveniště nové katedrály bylo posunuto směrem k jihu na chráněnou skalní plošinu. Když byl v roce 1096 do čela diecéze zvolen biskup Léodegaire (Léger), našel chrám po předchozích válkách v poškozeném stavu. Zahájil proto práce na výstavbě románské novostavby. Stavební práce postupovaly plynule; nová románská katedrála byla vysvěcena papežem Kalixtem II. dne 27. února 1119, přestože budova nebyla v té době ještě plně dokončena a postrádala zastřešení hlavní lodi. Půdorysný a prostorový rozvrh románského kněžiště (chóru) vykazuje v rámci regionální architektury specifickou anomálii. Z průchozího chórového ochozu se radiálně do stran otevírá věnec pravoúhlých paprskových kaplí, což je tvarosloví v jihofrancouzském regionu neobvyklé. Tento architektonický koncept byl stavební hutí převzat podle vzoru benediktinského opatství Saint-Philibert de Tournus. Výstavba podélného korpusu lodi spadá do druhé čtvrtiny 12. století, kdy v údolí Rhôny kulminoval proces budování podélných trojlodních bazilikálních dispozic. Archeologické a památkové výzkumy realizované v letech 1978 a 1983 na severním katedrálním náměstí (Place de la Plaine) přinesly medievistice významné objevy. Archeologové pod terénem odkryli základy pozdně antických a paleokřesťanských staveb ze 4. a 5. století. Pod dlažbou se podařilo lokalizovat pozůstatky raně středověké struktury, složené ze tří samostatných paralelních církevních budov. Tento objev potvrdil, že Viviers na sklonku antiky disponovalo episkopálním komplexem, typickým pro významné metropole tehdejší Galie. Souběžně tyto vykopávky v severním traktu odhalily základy křížové chodby kanovnické kapituly, vybudované v průběhu 13. století. Gotický chór a renesanční přestavba (15. a 16. století) Katedrální budova představuje architektonickou mozaiku – na románském stavebním jádru z 11. století (vysvěceném v roce 1119), které vzniklo nad základy starších svatyní, se objevují obranné pevnostní prvky, románské trojlodí a pozdně gotický chór. V průběhu 15. století prošel románský věnec kaplí ochozu proměnou, kdy byly jednotlivé prostory přestavěny v gotickém slohu. Krátce nato zahájil biskup Claude de Tournon (v úřadu 1498–1542) celkovou přestavbu chrámu. V letech 1516 až 1521 nechal strhnout románské kněžiště a na jeho místě vybudoval presbytář ve stylu francouzské plaménkové gotiky. Vnitřní uspořádání a klenba tohoto chóru patří k významným projevům stavitelství v údolí Rhôny. Výzdoba se rozvíjí v interiéru i na vnějším líci polygonálního závěru; jeho prolamovaná balustráda s fiálami a chrliči je považována za příklad plaménkové gotiky ve Francii. Stavební vývoj byl přerušen v letech 1562 a 1567, kdy byl chrám vypleněn a poškozen během náboženských válek. První opravy zahájil představitel kapituly François Monnier. Ten nechal zpevnit poškozené obvodové zdi hlavní lodi, které však z nedostatku financí nebyly zaklenuty kamenem, ale obdržely plochý dřevěný krov. Na počátku 17. století byl pozdně gotický chór obehnán barokním ochozem (deambulatoriem). Tato úprava však stavební huť přinutila k tomu, že původní kaple musely být zkráceny, což vedlo k zániku některých z nich, zatímco zbývající byly stavebně prodlouženy. Kapitula se vrátila do obnoveného chóru v roce 1606. V roce 1627 byla kaple šlechtického rodu z Poitiers (famille de Poitiers) upravena na novou sakristii. V tomtéž období kapitula objednala pro potřeby liturgie vyřezávanou kazatelnu a retábl pro hlavní oltář. Úpravy interiéru vyvrcholily v průběhu 18. století. Z této barokní éry se v presbytáři dochoval hlavní oltář vyrobený z leštěného mramoru. Provizorní dřevěný strop nad hlavní lodí byl odstraněn v letech 1757 až 1759, kdy architekt Jean-Baptiste Franque nad románským trojlodím vyzdil kamennou valenou klenbu s výsečemi. Události Francouzské revoluce architekturu chrámu nezasáhly. Památka však utrpěla v navazujícím napoleonském období mezi lety 1801 a 1823, kdy byla vivierská diecéze zrušena a její území administrativně podřízeno biskupství v Mende. K obnově a záchraně zdiva došlo v průběhu restaurátorských kampaní v letech 1820–1830 a následně v roce 1860. V letech 1864–1866 prošel vnější plášť a zastřešení polygonálního závěru kamenickým přezděním, jehož cílem bylo zajistit a zrestaurovat plastickou výzdobu, která jej zakončuje. Tyto gotické ornamenty byly z důvodu zvětrávání vápence restaurovány na počátku 20. století a naposledy v průběhu roku 1983. Současný stav interiéru a gobelíny V nynější architektonické konfiguraci tvoří vnitřní prostor chrámu vizuální kontrast. Široký pozdně gotický chór kontrastuje s rozměry a strohou prostotou románské hlavní lodi o třech klenebních polích, která je postavena bez příčné lodi. Presbytář je po obvodu lemován řadami vyřezávaných chórových lavic (stall). Obvodové zdi vysokého chóru jsou v horní části pokryty souborem historických tapisérií z manufaktury Gobelins, které zachycují pašijové scény. Hlavní barokní oltář z 18. století je dílem uměleckého řemesla; byl zhotoven technikou mramorové intarzie sestavené z několika druhů leštěných mramorů. Zvonice a věž svatého Michaela Samostatně stojící románská zvonice, nazývaná též věž svatého Michaela (Tour Saint-Michel), pochází z nejstarší stavební fáze z 11. století. Věž, která je v současném uspořádání propojena s hlavní lodí skrze klasicistní předsíň, plnila ve středověku fortifikační roli – sloužila jako hlavní opevněná vstupní brána do kanovnického okrsku. Její čtvercová základna, která je zvenčí zdobena románskými lombardskými pásy (obloučkovými vlysy), původně obsahovala raně středověkou křestní kapli (baptisterium); tento prostor je však v současnosti z bezpečnostních důvodů zazděn. V patře nad ním se nachází pevnostní kaple zasvěcená archandělu Michaelovi, která vykazuje románskou kamenosochařskou výzdobu. Navazující patro ze 12. století vykazuje hrubé lícové zdivo a představuje nedokončený zárodek původně plánované románské špice. K dostavění věže došlo v průběhu 14. století, kdy stavitelé nad čtvercový rozvrh vztyčili osmibokou nástavbu (oktogon), která celkovou výšku věže navýšila na nynějších 40 metrů. Zvonová komora v nejvyšším patře oktogonu ukrývá čtyři funkční zvony. Zatímco vnější vzhled této pevnostní věže prošel od sklonku středověku minimálními změnami a uchoval si původní ráz, vnitřní prostory kaple svatého Michaela byly v průběhu puristických úprav v 19. století zrekonstruovány; restaurátoři tehdy provedli obnovu poškozených sloupků a románských hlavic. Celý architektonický komplex je od 9. srpna 1906 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Přehled významných novodobých událostí Katedrála svatého Vincence v sobě nese liturgickou zajímavost v podobě dvou konsekračních milníků – byla vysvěcena ve stejný kalendářní den s odstupem více než osmi století, nejprve 27. února 1119 papežem Kalixtem II. a podruhé po válečných opravách dne 27. února 1946. Odpor proti sekularizaci a prolomení vrat (1906) V roce 1906 se dóm stal dějištěm nepokojů. V rámci zavádění francouzského zákona o odluce církve od státu (Loi de séparation des Églises et de l'État) byla na 15. února naplánována státní inventarizace majetku kapituly; kvůli napjaté situaci však byla odložena na 19. února. V tento den se v chrámu zabarikádovaly stovky věřících, které před budovou doprovázel přibližně tisícový dav protestujících. Na místě vystoupil sídelní vivierský biskup Joseph-Michel-Frédéric Bonnet, který přednesl protestní projev. K jeho slovům se připojil také generální rada M. Pavin de Lafarge. Úředníci nedokázali do interiéru proniknout a dóm zůstal po několik dní nepřetržitě střežen stovkou farníků. Rozuzlení přinesl 23. únor, kdy státní orgány povolaly k potlačení odporu vojsko. Vojáci museli gotická chrámová vrata vyrazit beranidly, přičemž před chrámem protestoval dav lidí z celého kraje, který svolalo vyzvánění katedrálního zvonu. Diecézní reformy a novodobé události (1994–2013) V závěru 20. a na počátku 21. století prošla struktura diecéze správními reformami: 1994: Farnosti Viviers, Saint-Thomé a Valvignères byly sloučeny a vytvořily společný pastorační komplex. 2003: Dne 1. října došlo k fúzi farností a zřízení unifikované farnosti Charles de Foucauld Viviers / Le Teil. Tato struktura v sobě pohltila dosavadní menší farní obvody Alba-la-Romaine, Aubignas, Cruas, Le Teil, Meysse, Rochemaure, Saint-Martin-sur-Lavezon, Saint-Pierre-la-Roche, Saint-Thomé, Sceautres, Valvignères a Viviers. 2013: S platností od 1. září byla správa katedrály svatého Vincence svěřena do rukou rektora, který spolupracuje s týmem duchovních. Tento úřad byl zřízen za účelem koordinace slavností, diecézních shromáždění a zajištění zázemí pro návštěvníky. V roce 2019 se v historii chrámu protnuly náboženské oslavy s přírodní katastrofou: 16. dubna 2019: V chrámu se shromáždilo více než 500 věřících a duchovních z celé diecéze, kteří s biskupem Jeanem-Louisem Balsou celebrovali mši svatou k výročí 900 let od posvěcení budovy papežem Kalixtem II. 11. listopadu 1919: Zasáhlo oblast Le Teil a Viviers silné zemětřesení. Seismické otřesy vážně narušily statiku chrámu, ve zdivu se objevily trhliny a budova musela být z bezpečnostních důvodů pro veřejnost uzavřena na více než rok. K obnovení provozu došlo na sklonku roku 2020. Po záchranných a statických pracích na pilířích mohl dóm opět otevřít svá vrata. První bohoslužbou v opraveném interiéru se stala půlnoční mše svatá 24. prosince 2020, které předsedal vivierský biskup Jean-Louis Balsa. Vnitřní vybavení katedrály Architektura hlavního chóru a biskupská katedra Vnitřní prostor pozdně gotického presbytáře obsahuje soubor řemeslných a sochařských prvků katolické liturgie. V ose polygonálního závěru se nachází biskupská katedra (trůn), která slouží jako sedadlo diecézního biskupa. Právě přítomnost tohoto stolce dává budově status katedrály. Katedra byla vyřezána na počátku 19. století v klasicistním empírovém slohu a pro svou historickou hodnotu je chráněna jako movitá kulturní památka Francie (od 23. února 1971). Liturgickému prostoru dominuje rozměrné sousoší Ukřižovaného Krista na kříži. Tento kříž vyřezal z dubového dřeva na rozhraní let 1599 a 1609 řezbář Antoine Rousset z Romans-sur-Isère. Skulptura je zapsána na seznamu národních kulturních památek (od 19. července 1968). Nový oltář, ambon a symbolika skla (2005) Současné uspořádání středu presbytáře dotvářejí dva moderní prvky – hlavní oltář a čtecí pult (ambon). Oba tyto objekty byly do chrámu instalovány v roce 2005. Tato úprava byla vázána na dvě události: blahořečení kněze Charlese de Foucaulda a návštěvu chrámu, kterou vykonal arcibiskup Fortunato Baldelli, tehdejší apoštolský nuncius ve Francii. Konstrukční pojetí obou děl v sobě nese teologickou symboliku: Tepaného mosazné sokly (podnože): Zhotovil je regionální kovářský výtvarník Jean Huard z Tournon-sur-Rhône. Skleněná menza a pult na evangeliář: Navrhl a z křišťálového skla vytvaroval sklářský mistr Jean-Marie Dumolard. V křesťanské mystice toto lité sklo jakožto přetavená hmota odkazuje na obětní kámen a duchovní skálu, kterou symbolizuje Ježíš Kristus. Materiálová jednota mezi ambonem a oltářem má v duchu dekretů Druhého vatikánského koncilu připomínat, že Kristus je přítomen jak v eucharistické oběti (na oltáři), tak ve zvěstovaném Slovu Božím (u čtecího ambonu). V letech 2017–2018 prošlo okolí obou prvků památkovou očistou. Došlo k odstranění zbytků staré barokní mřížky a k demolici několika mladších nesourodých dřevěných stupňů. Tento krok přinesl optické odlehčení celého chóru, uvolnil prostor kolem oltáře a usnadnil bezbariérový přístup do kněžiště. Eucharistický svatostánek a Věčné světlo V katolické věrouce je eucharistie ukládána k trvalému uchovávání uvnitř zlaceného svatostánku (tabernáklu), který tvoří součást barokního hlavního oltáře z 18. století. Přítomnost v interiéru chrámu signalizuje trvale planoucí věčné světlo, určené k modlitbám a eucharistické adoraci. Mobiliář a sochařská výzdoba Mramorový oltář a intarzovaný tabernákl (1727) Centrem kněžiště je bývalý hlavní oltář se svatostánkem. Tento barokní oltářní celek zhotovili v roce 1727 marbriaři z italského Janova, kteří tehdy působili v Marseille; vysvěcení oltáře se odehrálo v roce 1728. Konstrukce je vytesána z bílého mramoru s inkrustací barevných leštěných mramorů. Ty tvoří kamennou intarzii s přírodními motivy, mezi nimiž jsou vyobrazeny siluety ptactva. Dílo je chráněno jako národní movitá kulturní památka Francie. Sochařská výzdoba a Bonnetův náhrobek In interiéru chrámu, zejména v bočních kaplích a v chórovém ochozu, je umístěn soubor sochařských děl, která byla 19. července 1968 zapsána na seznam chráněných kulturních památek: Panna Maria s Ježíškem: Barokní dřevořezba pocházející ze 17. století. Trpící Kristus (Ecce Homo): Dřevěná plastika ze 17. století, zobrazující zbičovaného Krista s trnovou korunou. Svatý Jan Křtitel a svatý Vavřinec: Pozlacené dřevěné plastiky ze 17. století. Obě tyto sochy původně zdobily oltář v přilehlé, dnes již zaniklé kapli svatého Jana. Z hlediska sepulkrální architektury vyniká náhrobní monument biskupa Bonneta. Toto mramorové mauzoleum vytesal v roce 1928 francouzský sochař Jean Magrou (1869–1945) na paměť biskupa Bonneta, který v únoru 1906 vedl odpor farníků proti sekularizaci chrámu. Náhrobek byl na seznam národních kulturních památek zanesen na přelomu let 1982 a 1983. Biskupská hrobka a chórové lavice Vnitřní prostor podélné lodi a chórového ochozu dotvářejí další památkově chráněné umělecko-řemeslné součásti, které spoluvytvářejí historii diecézního sídla: Hrobka vivierských biskupů: Je kryta kamennou náhrobní deskou, do jejíhož povrchu jsou vytesány heraldické rodové znaky a biskupské erby jednotlivých pohřbených biskupů. Soubor čtyřiadvaceti barokních chórových lavic (stall): Jsou rozvrženy do dvou souvislých řad po stranách presbytáře. Dřevěné zádveří hlavního portálu: Řezbovaná konstrukce vnitřního zádveří, která byla vybudována pod varhanní emporou v první polovině 19. století s cílem izolovat vnitřní prostor lodi od exteriéru. Kamenná kazatelna: Objekt s vysekávaným parapetem, který byl vytesán z místního vápence a k hlavnímu pilíři lodi osazen v roce 1444. Obrazy Stěny hlavní lodi, bočních kaplí i chórového ochozu zdobí soubor barokních pláten, který podléhá památkové ochraně a dokumentuje rozkvět jihofrancouzské malířské školy 17. století: Reynaud Levieux – „Návrat z Egypta“ (Le Retour d’Égypte): Olejomalba na plátně z poslední čtvrtiny 17. století, která vykazuje barokní práci se šerosvitem. Nicolas Mignard – „Zvěstování Panny Marie“ (L’Annonciation): Raně barokní plátno z roku 1642 od avignonského malíře Nicolase Mignarda. Jean-Baptiste de Hault – „Růžencová slavnost“ (Le Rosaire): Plátno namalované v roce 1627, které rozvíjí tehdejší růžencovou ikonografii. Anonymní mistr – „Svatý Mikuláš z Myry“ (Saint Nicolas): Oltářní olejomalba v jihoevropském barokním stylu ze 17. století, zobrazující svatého biskupa Mikuláše jako ochránce farnosti. Portréty regionálních patronů a světců Během episkopátu biskupa Françoise Blondela (v úřadu 1999–2015) byl vnitřní prostor trojlodí doplněn o malířský program. Na stěny bočních lodí byl osazen soubor portrétů osobností, jejichž život a působení jsou spjaty s regionem Ardèche: Svatý Charles de Foucauld (mučedník a farní patron) Blahoslavená Anne-Marie Rivier (zakladatelka Kongregace sester Uvedení Panny Marie) Svatá Thérèse Couderc (zakladatelka Kongregace sester od Cenaculu) Svatý Jan František Régis (jezuitský misionář) Blahoslavený Pierre Vigne (misionář a zakladatel Kongregace sester Nejsvětější svátosti) Tento ucelený soubor, který chrámu dodává regionální charakter, namalovala řeholní umělkyně sestra Françoise Ménétrierová. Velké varhany a chórový pozitiv Katedrála svatého Vincence disponuje dvěma historickými hudebními nástroji, které jsou zaevidovány ve francouzském registru kulturního dědictví (Inventaire général du patrimoine culturel): 1. Velké varhany na západní empoře: Nástroj pochází z roku 1841 a je dílem anglického varhanáře Johna Abbeyho (1785–1859). Píšťalový fond disponuje 31 znějícími rejstříky, které jsou ovládány skrze tři manuály a pedál. Vnitřní traktura byla v průběhu rekonstrukcí zmodernizována na elektrický systém. 2. Chórový varhanní pozitiv: Menší doprovodný nástroj v kněžišti pochází z roku 1869. Tento nástroj nese signaturu varhanářské firmy Maison Merklin-Schütze, řízené Josephem Merklinem, a slouží k doprovodu sborových zpěvů kapituly. Tapisérie z manufaktury Gobelins Vnitřní obvodové stěny kněžiště (chóru) zdobí soubor historických tapisérií z manufaktury Gobelins v Paříži. Tento cyklus šesti nástěnných koberců pochází z 18. století a zachycuje novozákonní výjevy: „Zázračný rybolov apoštolů“ „Vzkříšení Lazara“ „Ježíš vyhání kupce z Chrámu“ „Křest Ježíše v Jordánu“ „Mytí nohou učedníkům“ „Poslední večeře“ U posledně jmenované tapisérie je v katalozích ministerstva kultury zanesena poznámka: dne 14. prosince 1974 byl tento koberec z interiéru katedrály odcizen zloději umění a jeho současné umístění zůstává neznámé. Heraldický program okenních vitráží Světelnou kulisu presbytáře dotváří novogotický okenní systém chóru. Barevné vitráže v kněžišti nesou heraldický program. Jsou dekorovány malovanými erby a znaky historických sídelních biskupů vivierské diecéze a znaky katedrální kapituly. Zvony Monumentální pevnostní věž svatého Michaela (Tour Saint-Michel) v sobě ukrývá souvislý zvonový soubor o celkové úctyhodné hmotnosti 3 983 kilogramů. Všechny čtyři zdejší kyvné zvony jsou konstruovány pro plnohodnotné liturgické zvonění a jsou zaevidovány v celonárodním generálním registru kulturního dědictví (Inventaire général du patrimoine culturel): Odkazy Literatura Archives départementales de l’Ardèche : La Croix de l’Ardèche, numéros consultés 25 février et 4 mars 1906. Correspondance électronique privée entre le recteur de la cathédrale et M. Pasquion, janvier 2015. Églises en Ardèche, Document du Service Diocésain de la Pastorale des Réalités du Tourisme et des Loisirs du diocèse de l’Ardèche et de la Commission d’Art Sacré, 2010. Jean Ribon, Reflets de l’Ardèche, Pages d’histoire civile et religieuse.- Édition et Région, La bouquinerie, Valence.- 2007.- 376 p. S. Pasquion, Talencieux et ses environs à travers les âges, Tome 1, 2 et 3., dossier disponible à la Bibliothèque Communautaire du Bassin d’Annonay, 2002 – 2004. Yves Esquieu, Cathédrale de Viviers Ardèche, Aix-en-Provence, 2001. Yves Esquieu, La cathédrale Saint-Vincent de Viviers, p. 317-331, dans Congrès archéologique de France. 150e session. Moyenne vallée du Rhône. 1992, Société française d'archéologie, Paris, 1995 Yves Esquieu, Rollins Guild, Le campanile de la cathédrale de Viviers, p. 333-350, dans Congrès archéologique de France. 150e sessionn. Moyenne vallée du Rhône. 1992, Société française d'archéologie, Paris, 1995 Yves Esquieu, Viviers - Cathédrale, p. 214-217, dans Les premiers monuments chrétiens de la France, tome 1, Sud-Est et Corse, Picard éditeur, Ministère de la Culture et de la Francophonie, Paris, 1995 (ISBN 2-7084-0442-3) Robert Saint-Jean, Jean Nougaret, Vivarais Gévaudan romans, p. 73-82, Éditions Zodiaque (collection La nuit des temps no 75), La Pierre-qui-Vire, 1991 (ISBN 2-7369-0186-X) Yves Esquieu, Ardèche. Viviers, découverte d'une sculpture romane, p. 37, Bulletin monumental, 1988, volume 146, no 1 Yves Esquieu, La cathédrale de Viviers et les bâtiments du cloître, XIIe – XIIIe siècles, p. 121-148, dans Bulletin monumental, 1983, volume 141, no 2 Yves Esquieu, Ardèche, Viviers : quelques notes sur les découvertes archéologiques, p. 316-318, Bulletin monumental, 1982, volume 140, no 4 J. Banchereau, Viviers, p. 194-214, dans Congrès archéologique de France. 86e session. Valence et Montélimar. 1923, Société française d'archéologie, Paris, 1925 Jacques de Banne (1591-1657), Mémoyres des Antiquités de l'Église cathédrale de Viviers, recherchées par moy, Jacques de Banne, chanoine d'icelle, et de plusieurs autres choses arrivées en divers temps et particulièrement de celles qui se sont passées durant ma vie ; p. 240 Jacques de Banne, Chronologie des Evesques de Viviers et encore de ceux qui ont siégé en la ville d'Abs auparavant que le siège fut transféré en cette ville, et plusieurs Mémoyres touchant l'ancienneté, dotation et privilèges de l'église cathédrale de Viviers. Le tout tiré des actes très authentiques Jacques de Banne, Mémoires de Jacques de Banne, chanoine de Viviers, publiés d'après le manuscrit de la Bibliothèque Nationale, avec une introduction, des notes et une table par Auguste Le Sourd, Imprimerie de Habauzit, Aubenas, 1917 collectif, Viviers : une petite cathédrale... une longue histoire : Cahier de Mémoire d'Ardèche et Temps Présent n°143, Privas, Mémoire d'Ardèche et Temps Présent, 2019. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Vincent de Viviers na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Vincent de Viviers na Wikimedia Commons