Katedrála Saint-Apollinaire (Valence)

Katedrála svatého Apolináře je nejstarší dochovanou památkou města Valence ve francouzském departementu Drôme. Katedrála se nachází na náměstí Place des Ormeaux v historické čtvrti Vieux Valence a je sídelním kostelem biskupa z Valence. Katedrála je od roku 1862 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Výstavbu katedrály v historickém centru města inicioval biskup Gontard (1063–1099). Dne 5. srpna 1095 ji pod trojím zasvěcením svatým Cypriánovi, Kornéliovi a Apolináři slavnostně vysvětil papež Urban II., který tudy projížděl na Clermontský koncil vyhlásit první křížovou výpravu. Dedikační kámen je dodnes k vidění v jižní stěně katedrály. V roce 1281 zasáhl zvonici blesk a původní zakončení zvonice musela nahradit dřevěná jehlancová střecha (sanktusník) s břidlicovou krytinou. V 15. století vznikla na místě apsidy jižního transeptu nová kaple, která dnes slouží jako sakristie. Během náboženských válek byla katedrála dvakrát (v letech 1562 a 1567) zapálena hugenoty a následně zničena. Její obnova začala v roce 1604, přičemž stavitelé respektovali původní románský sloh. V 19. století pak došlo k výměně zvonice, která byla po dalším úderu blesku v havarijním stavu. Architektonicky katedrála vykazuje shodu s památkami v regionech Auvergne a Velay, což dokládá zejména využití polychromovaného zdiva. Chrám disponuje ochozem (ambitem), který usnadňoval pohyb poutníků a potvrzoval roli Valence jako důležité zastávky na svatojakubské cestě. V roce 1799 byl osmdesátiletý a velmi zesláblý papež Pius VI. poslán do francouzského exilu. Jeho cesta skončila právě ve Valence, kde 29. srpna téhož roku zemřel. Ačkoliv byly jeho ostatky později převezeny do Říma, obyvatelé Valence si vyžádali jeho srdce a vnitřnosti, které jsou v katedrále uloženy dodnes. Pobyt papeže a jeho švýcarské gardy inspiroval místního cukráře k vytvoření postavičky z lineckého těsta – tzv. „Suisse“ (Švýcar), který je dodnes vyhlášenou specialitou města Valence. Dne 17. listopadu 1822 zasáhl blesk jehlan věže a následný požár způsobil zřícení zvonice. Mezi lety 1824 a 1826 byla na zbytcích věže vybudována dvě nová patra. Konstrukce však začala rychle praskat a další úder blesku v roce 1837 stavbu opět staticky narušil. Poslední incident se odehrál 27. září 2021 kolem 19. hodiny, kdy uvnitř katedrály vypukl požár. Hasiči jej rychle dostali pod kontrolu; příčinou byla pravděpodobně nehoda při sanaci dřevěných prvků proti dřevokazným škůdcům. Architektura Katedrála stojí v horní části starého města, odkud shlíží na historické městské hradby a čtvrti rozkládající se v údolí řeky Rhôny. Před věží se vstupním portálem se rozkládá malá terasa, tento původní vchod se však již nepoužívá. Jižní stranu lemuje náměstí Place des Ormeaux, na jehož protilehlém konci se nachází budova bývalého biskupství – dnešní Muzeum umění a archeologie. Do katedrály se nyní vstupuje buď bočním vchodem z náměstí Place des Ormeaux, nebo ze severní strany z malého náměstíčka Place du Pendentif na kterém stojí slavný renesanční monument Pendentif de Valence, známý svou unikátní klenbou. V těchto místech se dříve nacházel také ambit. Ačkoli byla celá katedrála v 17. století téměř kompletně zrekonstruována, zachovala si všechny rysy původní románské stavby. Hlavní loď Dlouhou a vysokou hlavní loď člení sedm klenebních polí. Zaklenuta je valenou klenbou s pasy, které nesou přízední polosloupy na čtvercových pilířích. V západním průčelí se nachází varhanní kruchta, která se do lodi otevírá velkým půlkruhovým obloukem s erbem v klenáku. Po obou stranách hlavní lodi se táhnou boční lodě s křížovou klenbou, propojené s hlavní lodí arkádami s půlkruhovými oblouky. Boční lodě jsou bez kaplí. Interiér působí spíše temně, neboť jediné světlo sem proniká půlkruhovými okny v bočních lodích. Boční lodě V bočních lodích se mimo jiné nachází: Náhrobní kámen biskupa Alexandra Milona (jeho medailon je k vidění v Muzeu v Valence). Transept (Příčná loď) V transeptu je umístěno několik bust a oltářů, mimo jiné: busta biskupa Emmanuela-Marie-Josepha-Anthelma Martina de Gibergues. Prodloužení hlavní lodi Chór a apsida Půlkruhový chór navazuje přímo na příčnou loď bez vloženého klenebního pole. Obklopují jej válcové sloupy, na jejichž hlavicích spočívají drobné zvýšené oblouky. Nad nimi prostor osvětlují tři okna a celek uzavírá koncha (čtvrtsférická klenba). apsida má polygonální půdorys a otevírá se do polokruhových kaplí. V každé z těchto kaplí i v rovných úsecích zdí mezi nimi je prolomeno jedno půlkruhové okno. Mauzoleum se srdcem a útrobami papeže Pia VI. Ambit (Ochoz) Chór obklopuje ambit, který připomíná, že zdejší katedrála bývala jednou ze zastávek na poutní cestě do Santiaga de Compostela. Právě v tomto ochozu jsou umístěny busty, zatímco v přilehlých kaplích (absidiolách) se nacházejí hrobky. Busta biskupa Charlese-Pierra-Françoise Cottona. Oltář s relikviemi svaté Eutychiany v jedné z kaplí ochozu. Hrobku Eutychiany objevili kolem roku 1840 v římských katakombách. Ačkoliv pro to neexistovaly žádné důkazy, byla považována za hrob svaté mučednice. V roce 1847 daroval papež Pius IX. tyto relikvie biskupovi Pierru Chatroussovi; ostatky jsou uloženy ve voskové figuríně umístěné pod oltářem. Druhotně využité antické prvky v katedrále Při stavbě katedrály svatého Apolináře bylo použito několik kamenných bloků pocházejících z galorománských staveb tehdejšího města Valentia. V ochozu chóru (u druhého pilíře vpravo) je dodnes k vidění jeden ze dvaadvaceti milníků cesty Via Agrippa. Pochází z let 274 nebo 275 n. l., označoval pravděpodobně třetí nebo čtvrtou míli a nese následující nápis: Varhany O existenci varhan v katedrále svatého Apolináře víme již z roku 1392. V roce 1751 si tehdejší biskup Alexandre Milon de Mesme objednal nový nástroj o 45 rejstřících. Ten v letech 1751–1753 postavil švýcarský varhanář Samson Scherrer (nikoli jeho syn Ludwig, zvaný Louis, který do Valence přijel pouze podepsat smlouvu). Během revoluce se však nástroj ocitl ve velmi špatném stavu. V letech 1813 a 1835 jej restaurovali François a Joseph Callinetovi, načež byl během oprav katedrály rozebrán. Roku 1898 instalovala dílna Cavaillé-Coll pod vedením Charlese Mutina do původní Scherrerovy skříně zcela nový stroj. Poslední velkou rekonstrukci provedl v roce 1985 Yves Kœnig; tentýž mistr se postaral i o renovaci završenou v květnu 2014, kdy ji inauguračním koncertem oslavil quebecký varhaník Vincent Boucher. V katedrále se nacházejí také chórové varhany z roku 1867 od Josepha Merklina se šesti rejstříky (jeden manuál, pedál s trvalou spojkou). V roce 1871 k nim byl doplněn šestnáctistopý Bourdon. Nástroj je umístěn v jižním transeptu. Zvonice V roce 1836 zničil zvonici úder blesku. Stendhal si ve svém cestovním deníku z roku 1838 poznamenal, že v té době právě probíhala její demolice. Nová věž byla následně vystavěna v románském slohu, ovšem v mnohem větší výšce. Zvonice má čtvercový půdorys a v rozích ji zpevňují kolmé opěrné pilíře. V přízemí se do tří stran otevírá velkými půlkruhovými oblouky vstupního portálu. Nad ním se nachází patro s malými okénky, na které navazuje velmi vysoká slepá část zdobená lizénami; ty rozdělují každou stěnu na tři pole a v horní části je spojují obloučky arkatury. Poslední patro, završené nízkou stanovou střechou z tašek, prolamují na každé straně trojice oken. Jejich klenby tvoří střídavě položené kameny dvou barev, podobně jako u oken v bočních lodích. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Apollinaire de Valence na francouzské Wikipedii. Literatura André Blanc, Le baptistère de Valence (Drôme), s. 87-116, Gallia, 1957, č. 15-1 Jules Chevalier, Mémoires pour servir à l'histoire des comtés de Valentinois et de Diois. I. díl, Les anciens comtes de Die et de Valence, les comtes de Valentinois de la maison de Poitiers, Paris, 1897, 477 s. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Apollinaire de Valence na Wikimedia Commons