Bazilika Saint-Bonaventure (Lyon)

Bazilika Saint-Bonaventure v Lyonu je katolická bazilika nacházející se v srdci lyonského poloostrova Presqu'île ve čtvrti Cordeliers. Tento kostel zůstává jedinou zachovanou středověkou stavbou v severní části 2. lyonského obvodu po rozsáhlých demolicích během prorážení ulice Impériale (dnešní ulice République) a přestavbě náměstí Cordeliers, které za druhého císařství realizoval prefekt departementu Rhône Claude-Marius Vaïsse. Od roku 1971 slouží jako městská svatyně, nikoli však jako farní kostel, a 28. září 2019 byla papežem Františkem povýšena na basiliku minor. Historie Dějiny kostela jsou úzce spjaty s klášterem menších bratří neboli františkánů, kteří se zde usadili kolem roku 1226 na pozemku který jim odkázal senešal z Grolée. Řád založil svatý František z Assisi (1182–1226). Mnichům se brzy začalo říkat „cordeliers“ podle uzlovaného provazu, který nosili jako opasek na znamení chudoby. Tato přezdívka dala jméno kostelu i celé čtvrti v srdci lyonského poloostrova Presqu'île. Součástí kláštera byl původně i malý opatský kostel orientovaný ve směru západ-východ. Během druhého lyonského koncilu zde v noci ze 14. na 15. července 1274 zemřel ve věku zhruba 57 let kardinál Bonaventura z Bagnoregia, který zde byl i pohřben. Kolem roku 1325 rozhodl Jacques de Grolée, senešalův vnuk, o stavbě rozměrnějšího chrámu, který by nahradil těsný klášterní kostelík. Nový kostel, dnes zasvěcený svatému Bonaventurovi, je orientován k jihu, což je u gotických staveb (obvykle orientovaných k východu) vzácnost. Stavba začala apsidou a dvěma bočními kaplemi a byly do ní přeneseny ostatky kardinála Bonaventury. Nedokončený kostel vysvětil 18. září 1328 lyonský arcibiskup Pierre de Savoie a zasvětil jej svatému Františkovi z Assisi. K prodloužení lodi směrem k severu došlo až v letech 1450–1480 díky významné finanční podpoře Jeana de Pavie, poradce a lékaře králů Karla VII. a Ludvíka XI. Kostel byl dokončen kolem roku 1484 a tehdy byl zasvěcen čerstvě kanonizovanému svatému Bonaventurovi. Ten byl roku 1586 papežem Sixtem V. prohlášen za učitele církve s titulem „serafínský doktor“ (Doctor seraphicus). Katolická církev slaví jeho svátek 15. července. Budova prošla mnoha historickými zvraty: 1562: Během náboženských válek ji zcela vyplenil baron des Adrets. Velká francouzská revoluce: Klášter i kostel byly prodány jako státní majetek. Po vydrancování vybavení sloužil objekt deset let jako stáje a sklady. V roce 1806 byl kostel vrácen církvi a postupně opravován. V roce 1834 se stal dějištěm povstání tkalců hedvábí, při němž jich bylo v kostele deset zavražděno. V roce 1840 budovu zaplavila metrová vlna při povodni na řece Saoně. Kolem roku 1890 byly odstraněny přilehlé krámky a domy, aby se uvolnil prostor pro ulici Grolée. Na základě zákonů zákon o odluce církve od státu z let 1905 a 1907 připadl kostel do vlastnictví města Lyonu. V roce 1927 byl kostel zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Poslední „parazitní“ budova nalepená na kostel byla zbourána až v roce 1975. Popis Průčelí Následující informace pocházejí především z monografie Michela Quesnela - L'église Saint Bonaventure au cœur de la vie lyonnaise. Od středověku až do 60. let 19. století byla fasáda prostá a strohá, přesně podle františkánských zásad. Tvořilo ji omítnuté zdivo z neopracovaného kamene. Jedinými dekorativními prvky byl centrální portál, dva boční vchody a rozeta s původní kružbou, tvořenou šesti kruhovými díly kolem středového kruhu. Během druhého císařství zahájil prefekt Claude-Marius Vaïsse kompletní přestavbu lyonského poloostrova (Presqu'île). Naproti kostelu byl postaven palác burzy (Palais de la Bourse), navržený architektem Dardelem ve stylu „Napoleona III.“, který ostře kontrastoval s prostým vzhledem protějšího kostela. Architekt Claude-Anthelme Benoit byl proto pověřen přestavbou a výzdobou sešlé fasády, která byla širší než vyšší. Před touto výzvou se stavitel rozhodl původní průčelí zdvojit zdí z kvalitního kamene, vyskládaného technikou velkého kvádříkového zdiva („grand appareil“). Všechny kameny mají stejnou hloubku (cca 50 cm) i výšku a jsou precizně usazeny. Aby opticky zvýšil příliš širokou siluetu budovy, nechal Benoit zvýšit centrální štít o deset metrů a nad první klenbou vytvořil novou břidlicovou střechu. Přidal také druhou, menší rozetu, zdobenou po stranách polozapuštěnými fiálami a oslím hřbetem. Okraj střechy je osazen kraby a vrcholí křížem, rovněž zdobeným kraby. Na nové, rozšířené opěrné pilíře byly umístěny dvě symetrické sochy na konzolách s andílky nesoucími erby. Nad nimi se nacházejí baldachýny s fiálami, což má za cíl zdůraznit vertikální linie dekoru. Sochy představují svatého Bonaventuru vlevo a svatého Antonína Paduánského vpravo; andělé u jejich nohou drží štíty s jejich iniciálami. Benoit rovněž upravil hlavní portál, jehož hloubka se zvětšila díky novému a masivnímu obložení fasády tesaným kamenem. Přepracoval architráv i archivolty, kde původních šest štíhlých sloupků nahradil jedenácti. Tympanon byl nahrazen proskleným oknem zdobeným plaménkovými kružbami do jehož středu byla umístěna socha Panny Marie od sochaře Josepha-Huguese Fabische. Čtyři centrální a boční opěrné pilíře byly zakončeny fiálami s kraby. Sklon střech vyznačený malými andílky na konzolách podtrhuje balustráda s plaménkovým dekorem. K dokončení výzdoby této fasády kolem roku 1860 Benoit na různých místech rozmístil erbovní znaky. V letech 1890 až 1900 byl kostel konečně vyproštěn ze sevření starých, zchátralých budov. Benoitova výzdoba tak byla přirozeně rozšířena na obě strany – včetně balustrád na okrajích střechy, malých andílků na konzolách a fiál s kraby, které však prozatím zůstaly bez sochařských detailů. Na levé straně směrem k řece Rhoně byly na žádost tehdejší farní rady zachovány zasedací místnosti nezbytné pro pastorační činnost a sekretariát, což vysvětluje nesymetričnost celého komplexu. Fasáda baziliky prošla v letech 2022 a 2023 celkovou renovací, kterou financovalo město Lyon za přispění lyonské diecéze. Práce byly dokončeny v dubnu 2023 a slavnostní inauguraci provedl starosta Lyonu, Grégory Doucet, dne 17. října 2023. Architektura interiéru Kostel navržený a postavený na počátku 14. století využívá klasický půdorys baziliky, odvozený z dob Římské říše. Skládá se z vyšší hlavní lodi s křížovou žebrovou klenbou, kterou doplňují boční lodě, rovněž zaklenuté křížovými klenbami. Stavba je bez transeptu. Zvolený styl, ovlivněný františkánskou chudobou, odmítá jakoukoli dekoraci. Vertikální linie jsou velmi prosté. Osmnáct sloupů nesoucích mezilehlé pasy, stejně jako lomené oblouky hlavní lodi a bočních lodí, proto postrádá ozdobné hlavice sloupů. Zachovány zůstaly pouze malé plošiny, které sloužily jako opora pro dřevěná skruží, nezbytná pro podepření klenáků před osazením svorníku. Jde tedy o dekoraci čistě „funkční“. Stejná dřevěná skruž byla používána opakovaně pro všechny klenby, což zaručilo naprosto shodné rozměry všech polí. Sloupy jsou vytesány z přírodního světle žlutého kamene a tvořeny bloky proměnlivých rozměrů, což odpovídalo „chudému“ a na realizaci nenáročnému přístupu. Nesou nepříliš vysokou stavbu – hlavní loď dosahuje výšky 17,50 metru a boční lodě 10,50 metru. Na průřezu mají sloupy klasický osmiúhelníkový tvar. Při pohledu směrem vzhůru každý sloup tvarově plynule navazuje na čtyři mezilehlé pasy a čtyři horní a dolní žebra, která se o něj opírají. Osmiúhelníková forma sloupu tak až k zemi přenáší osm tlaků vycházejících z hmotnosti a rozporu kleneb. Tento tvar sloupů je tedy primárně funkční, nikoliv dekorativní. Následná výstavba přibližně sedmnácti bočních kaplí zcela změnila šířku baziliky, která se na každé straně zvětšila o zhruba 5 metrů. Zatímco původní kostel (zahrnující hlavní a boční lodě) byl široký 25 metrů, po dostavbě bočních kaplí od konce 15. století měří dnes mezi 35 a 37 metry. Celková délka přitom zůstala v průběhu staletí neměnná – 72,50 metru. Bazilika je tedy výrazně širší než vyšší, což je rys, který vnímá a pociťuje každý návštěvník. Zajímavá je architektonická práce se světlem. Apsida obsahuje pět dlouhých oken se dvěma hrotitými oblouky. Tato okna byla v 19. století prodloužena směrem dolů a jsou orientována přímo na jih. Díky tomu baziliku osvětluje sluneční svit nepřetržitě po celý den. Světlo se však s postupujícími hodinami pohybuje a osvětluje nejprve západní a poté východní boční loď. Horní okna hlavní lodi, rovněž se dvěma hrotitými oblouky, osvětlují horní část stavby. Prosklení na straně k řece Rhoně tvoří čiré sklo, zatímco vitráže na straně k řece Saôně vytvořili ve 40. letech 20. století Louis Charrat a Joséphine Lamy-Paillet. Není známo, jak byly osvětleny boční lodě v době výstavby původního kostela. Dnes přinášejí světlo, barvy a krásu široká okna bočních kaplí, přidávaná v průběhu staletí. Jejich výplně tvoří nádherné současné vitráže s bohatým ikonografickým obsahem a francouzskými popisky. Jejich prohlížení usnadňuje i fakt, že jsou umístěny nízko – spodní hrana každého okna se nachází ve výšce necelých 2 metrů. Boční kaple Profesní bratrstva jako zakladatelé bočních kaplí Profesní bratrstva (cechy) byla sdružení křesťanských laiků zakládaná za účelem podpory vzájemné pomoci mezi lidmi stejného řemesla a k rozvoji specifických náboženských tradic. Tato forma seskupení na náboženském i světském základě doznala v křesťanských zemích středověku velkého rozmachu. Zdůrazňovaly svůj náboženský charakter: bratrstva měla svého svatého patrona a duchovní cíl. Jejich posláním nebylo přímo šířit křesťanskou víru, ale členové vykonávali víceméně pravidelnou náboženskou praxi, jejímž „účelem“ bylo získat přímluvu patrona bratrstva. V 15. a 16. století, tedy ve zlatém věku těchto spolků, byly pouze víra a modlitba vnímány jako záruka proti tehdejším pohromám: častým válkám, epidemiím moru či cholery, špatnému odbytu zboží, vysokým daním a hospodářským i sociálním potížím všeho druhu. Ochrana svatého patrona byla považována za jediné východisko. Výhoda společné modlitby bratrstva oproti soukromé praxi spočívala v tom, že z úhrnu modliteb všech členů měl prospěch každý jednotlivec. Vzájemná pomoc upevňovala vazby uvnitř řemeslného cechu, jehož příjmy plynuly výhradně z dobrovolných darů, odkazů a sbírek. V kostele svatého Bonaventury tak profesní bratrstva vybudovala v průběhu 15. a 16. století sedmnáct bočních a apsidiálních kaplí. Historie kaplí v 17. století podle Fodérého a abbého Pavyho Následující informace pocházejí především z publikace: Jacques Fodéré, Narration historique et topographique des couvents de l'ordre de Saint François, Lyon, 1619, s. 397. Abbé Pavy ve své monografii věnované klášternímu minoritskému komplexu přebírá popis kaplí, který vypracoval Fodéré v roce 1619. Západní strana (vpravo při vstupu), od chóru směrem k vchodu Kaple č. 1: Kaple Panny Marie (chapelle Notre-Dame) - Nechal ji postavit Jean Ogii (nebo Ogier), pravděpodobně člen městského konzulátu. Tento bohatý Lyončan odkázal řádovým bratřím 2300 vídeňských liber, které vyplatil jeho dědic Guillaume de Durchie. Jean Ogier, jeho dědic i rodina jsou zde pohřbeni. Tato apsidiální kaple se dnes nazývá „kaple Vzkříšení“ nebo „kaple Kristova“. Kaple č. 2: Kaple svatého Fortunáta byla vybudována kupci z Troyes (v Champagne) v roce 1345. Dnes slouží jako kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova. Kaple č. 3: Kaple svatého Josefa byla postavena bratrstvem krejčích a původně zasvěcena svatému Jakubovi a svatému Filipovi. Na oblouku arkády jsou patrné znaky bratrstva: nůžky převýšené mušlí. Nachází se zde mramorový retábl se sochou sv. Josefa nesoucího Ježíška (autor Jean-André Delorme). Výzdobu doplňují čtyři reliéfy ze života svatého Josefa a scéna jeho korunovace (společné dílo sochařů Vincenta Fontana a Gaétana Viscontiho). Kaple č. 4: Kaple svatého Lukáše a svatého Klára byla založena bratrstvem malířů a sklenářů. Později sloužila jako kaple Nejsvětějšího Srdce, jejíž oltář nechal zřídit biskup de Neuville. Dnes jsou kaple č. 3, 4 a 5 propojeny a tvoří jeden celek nazývaný „kaple svatého Josefa“. Kaple č. 5: Kaple zasvěcená svatému Janu Křtiteli Kaple č. 6: Kaple svatého Antonína Paduánského byla postavena v roce 1388 bratrstvem hostinských a krčmářů. Kaple č. 7: Kaple svaté Alžběty Uherské Kaple č. 8: Kaple svatého Matouše, dříve nazývaná kaple Panny Marie Bolestné (Notre Dame de pitié). Nechalo ji postavit bratrstvo střihačů suken. Východní strana (vlevo při vstupu), od chóru směrem k vchodu Kaple č. 1: Původně svatého Františka z Assisi, později svatého Bonaventury. Bratrstvo královských seržantů ji následně zasvětilo králi svatému Ludvíkovi. V současné době je tato apsidiální kaple přeměněna na sakristii. Kaple č. 2: Kaple Nanebevzetí Panny Marie zasvěcená Panně Marii. Vybudovali ji všichni ti, kteří „pracují v umění hedvábnictví“. V roce 1662 změnila název na kapli Panny Marie Vysvoboditelky (Notre-Dame de la Délivrance). Kaple č. 3: Kaple svatého Mikuláše byla postavena lodníky. Na počátku 16. století prošla kostelem během drancování vojska barona des Adrets a kapli částečně zničila, aby tudy mohla protáhnout dělostřelectvo. V roce 1572 byla kaple znovu vystavěna. Kaple č. 4: Kaple Panny Marie Milostné (Notre-Dame-de-Grâce). Kaple č. 2, 3 a 4 byly sloučeny a dnes tvoří jednotnou kapli Panny Marie. Kaple č. 5: Kaple svatého Bernardina. Malíř Charles de La Fosse po svém návratu z Itálie v roce 1664 obdržel zakázku na deset obrazů pro lyonskou kapli Gonfalons. Nakonec vytvořil pouze dva: Navštívení Panny Marie a Klanění králů. Dnes je tato prostora kaplí svatého faráře Arského (Jean-Marie Vianney). Kaple č. 6: Kaple Zvěstování Panny Marie. Nechal ji vystavět Simon de Pavie. Kaple č. 7: Kaple svatého Michaela. V minulosti ji vybudovalo bratrstvo překupníků (revendeurs). Všechny tyto kaple byly zdevastovány během Velké francouzské revoluce. Z jejich podoby popsané na počátku 17. století se do dnešních dnů nic nedochovalo. Popis současného stavu bočních kaplí Kaple jsou popisovány od pravého vchodu (strana u řeky Saôny) směrem k chóru, poté popis pokračuje na levé straně od jihu k severu.. Vitrážím je věnována samostatná kapitola níže. Kaple Piety Jedná se o bývalou kapli „svatého Matouše“, kterou v roce 1623 založilo a nechalo postavit bratrstvo střihačů suken. Je to jediná kaple, která se otevírá majestátním polokruhovým obloukem, lemovaným po obou stranách zdobenými pilastry. Znak zdobící vrchol oblouku zobrazuje „forces“ – druh velkých nůžek, které byly symbolem bratrstva střihačů suken. Retábl je darem abbého Marduela, faráře u svatého Bonaventury v roce 1852, který byl blízkým přítelem Frédérica Ozanama. Navrhl jej architekt Agnisetti – sochy představující Marii s tělem svého syna Ježíše po snětí z kříže. Basreliéf uprostřed přední strany oltáře nese monogram Marie tvořený propletenými písmeny AV (Ave Maria). Zdejší zpovědnice je jediným kusem nábytku tohoto typu v bazilice, který není v novogotickém stylu. Její světlá barva a strohé linie odpovídají stylu „restaurace“ z počátku 19. století. Kaple svaté Jany z Arku Oltář a retábl pocházejí z 19. století a jsou vytvořeny ve stylu italské renesance či neoklasicismu. Socha v retáblu v životní velikosti představuje svatou Janu z Arku a pochází z počátku 20. století. Její styl je dosti hieratický, až vojenský. Dva sloupy nesou horizontální fronton s římsami, které jsou částečně pozlacené. „Panna orleánská“, jak se jí tehdy říkalo, hrdě drží svůj velký meč ve svislé poloze a její pohled směřuje přímo k obzoru. Obraz umístěný nad zpovědnicí namaloval Charles Auguste Chavard (1810–1885), žák slavného malíře Ingrese, a znázorňuje „růžový zázrak“ svaté Alžběty Uherské. Ta podle legendy nesla v plášti chleby pro chudé bez vědomí svého manžela, krále. Když ji král překvapil a ona plášť otevřela, chleby se proměnily v růže. Obraz je bohužel špatně viditelný. Zpovědnice ve stylu „troubadour“ (gotizující styl 1. poloviny 19. století) je stejně jako téměř všechny ostatní vyrobena z masivního ořechu. Po stranách ji doplňují dvě dvojité skříně s pěknou patinou. Dlažbu této kaple tvoří staré náhrobní desky, které byly v 19. století nově uspořádány kolem různých hrobů soustředěných právě do tohoto prostoru. Kaple svatého Antonína Paduánského Byla postavena v roce 1567 bratrstvem hřebenářů (výrobců hřebenů). Kaple si z doby své výstavby zachovala krásnou jednoduchou křížovou žebrovou klenbu, jejíž patky jsou zdobeny konzolami představujícími čtyři symboly evangelistů (býka, lva, anděla a orla). Basreliéf na ořechovém oltáři od sochaře Fontana (19. století) připomíná Kristovo dětství v nazaretské dílně. Scéně s vážností dominuje Maria. Král David ve výklenku pak připomíná božský původ dítěte. Retábl v novogotickém stylu 19. století byl vyroben s využitím části staré varhanní skříně. Vlevo se nachází bronzová socha svatého Františka, vpravo bronzová socha svatého Petra z Alcantary. Obraz ze 17. století uprostřed retáblu znázorňuje svatého Antonína Paduánského v rozhovoru s malým Ježíšem. Naproti oltáři je umístěn relikviář navržený Claudem-Anthelmem Benoitem, který obsahuje drobné relikvie svatého Bonaventury a svatého Antonína. U vchodu do kaple vlevo stojí krásná bronzová socha svatého Antonína Paduánského, kterou v roce 1896 vytvořil Fontan. Světec drží v pravé ruce lilii a na levé paži nese Ježíška, který natahuje svou malou ruku k světcově tváři. Kaple svatého Josefa Tuto kapli tvoří původně tři samostatné gotické kaple, které byly v roce 1839 propojeny v jeden celek. Lze do ní vstoupit přímo dveřmi z ulice Rue Grôlée. Její oltář byl vytesán z mramoru v roce 1893 a jeho basreliéf znázorňuje smrt svatého Josefa, kterého podpírá Ježíš v doprovodu Marie a několika učedníků. Velmi působivý retábl z roku 1893 je vytvořen v pozdně gotickém stylu (tzv. „flamboyant“ neboli „plaménkový“), který je pro konec 19. století typický a v bočních kaplích baziliky hojně zastoupený. Centrální sochu svatého Josefa nesoucího Ježíška vytesal Delorme, žák Huguese-Josepha Fabische. Po stranách jsou rozmístěny scény z jeho života: trojí sen, v němž se mu zjevil anděl Páně (jak uvádí evangelista Matouš), útěk do Egypta, zasnoubení s Marií podle hebrejské liturgie a jeho tesařská dílna. Celá kompozice vrcholí výjevem svatého Josefa vstupujícího do nebe. Klenba nejjižnější části bývalé kaple je provedena v plaménkové gotice s dekorativními žebry, které ve střední části tvoří kříž, a tiercerony vybíhajícími ve tvaru písmene V směrem k pilířům křížové klenby. Vlevo od vchodu z ulice Rue Grolée se nachází olejomalba Klanění mágů, což je kopie inspirovaná dílem slavného benátského malíře konce 16. století Jacopa Bassana (1516–1592). Na vrcholu vstupního oblouku připomínají nůžky v mušli znakového znamení bratrstva krejčích. Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (Sacré-Cœur) Tato kaple, postavená bohatým bratrstvem kupců z Troyes v letech 1519 až 1538, je nejkrásnější a nejbohatěji zdobenou ze všech bočních kaplí u svatého Bonaventury. Její prvky navrhl Claude-Anthelme Benoit kolem roku 1856. Celkový styl v duchu plaménkové gotiky připomíná Bourbonskou kapli v katedrále svatého Jana a vyjadřuje stejnou tvarovou bujnost. Klasická křížová klenba je zde nahrazena složitým systémem žeber a tierceronů. V průsečících těchto žeber se nachází devatenáct jemně opracovaných a mírně visutých svorníků, které byly v minulosti zdobeny ryzím zlatem. Přední strana oltáře (antependium) nese basreliéf představující Narození Páně, který kolem roku 1860 vytesal Jean-Pierre Robert, je však bohužel ve špatném stavu. Retábl je velmi bohatě vyřezávaný a obsahuje četné niky se sochami andělů. Dva z nich obklopují centrální sochu Nejsvětějšího Srdce. Retábl dosahuje výšky 5 metrů, což ztěžuje přístup k němu; běžný úklid je nemožný, a tak zůstává zaprášený v očekávání celkové renovace. V rozích kaple jsou umístěny čtyři sochy představující čtyři evangelisty s jejich atributy: člověk (Matouš), lev (Marek), býk (Lukáš) a orel (Jan). Vstup do kaple lemují dvě sochy symbolizující víru a naději, rovněž dílo Jeana-Pierra Roberta. Mezi dvěma okny je pak vyobrazena Charité (Láska), třetí teologická ctnost, v podobě ženy držící v náručí dvě děti. Nad novogotickou ořechovou zpovědnicí se nachází hůře viditelná olejomalba znázorňující eucharistický zázrak v Santiagu de Compostela. Kaple Panny Marie Tato kaple vznikla spojením tří původních cechovních kaplí po vybourání dělících mezistěn. Chór odpovídá bývalé kapli zasvěcené svatému Bonaventurovi; jeho tělo bylo původně uloženo v křížové chodbě za touto kaplí. Oltář ve velmi zdobném stylu „troubadour“ doplňuje mohutný retábl, který navrhli architekti Benoitovi (otec a syn) a v roce 1864 jej ze žlutého kamene z Cruas vytesal Jean-Pierre Robert. Retábl obsahuje několik nik: vlevo Zvěstování a Klanění mágů, vpravo Narození Páně a Nalezení Ježíše v jeruzalémském chrámu (podle evangelia sv. Lukáše). Uprostřed, nad výjevy Nanebevzetí a Korunovace Panny Marie, je vyobrazeno nalezení prázdného hrobu. Pod centrálním oknem byl vztyčen pomník jako výraz vděku abbému Paterovi (farářem v letech 1844–1859), který se významně zasloužil o obnovu kostela. Velký obraz na levé stěně nad zpovědnicí je dekorativní, ale záhadný. Pro nedostatek indicií se mu říká „Smrt světice“; palmové ratolesti v rukou žen v pozadí by mohly naznačovat, že šlo o mučednici. Nic však nenasvědčuje tomu, že by onou světicí byla Marie nebo její matka svatá Anna. Klenba centrální části je barokní. Na křížovou žebrovou klenbu, která nese váhu konstrukce, je zde superponován složitý dekorativní systém tvořený dvěma trojúhelníky, které kříží linie žeber. Tyto prvky nemají nosnou funkci, jsou čistě ozdobné. Monogram ve středové části symbolizuje Krista (IHS) a Pannu Marii, doplněný signaturou Simona de Pavie. Kaple s křtitelnicí Tuto kapli založila v roce 1497 bratrstva překupníků, prodejců drůbeže, sýrařů a výrobců svící; původně byla zasvěcena svatému Michaelovi. Oltář z béžového kamene pochází z 19. století. Býval částečně pozlacen a jeho čelní stranu se šesti hroty zdobil květinový motiv, jehož stopy jsou dodnes patrné na pravé straně. Jako jedna z mála v bazilice nemá tato kaple retábl. Na oltáři je však umístěno velmi krásné dubové sousoší Křest Krista, které v roce 2023 restaurovala komise pro památkovou péči. Svatý Jan Křtitel, zobrazený v mírně podživotní velikosti, vylévá vodu na čelo klečícího Ježíše Krista, jenž má ruce zkřížené na prsou. Sousoší vytesal v roce 1850 Antoine Cubisole (1811–1877), žák Léopolda de Ruolze na lyonské škole École des Beaux-Arts. Tento sochař je rovněž autorem soch Mojžíše a Eliáše, které zdobí vstupní klenbu po levé a pravé straně. Podlahu tvoří čtvercové vápencové dlaždice s černými kamennými rohy ve tvaru čtyřlístku (ekvinson). Křtitelnice má osmiúhelníkový půdorys, který je symbolem nového života. Její dubové víko zdobí reliéfní kování; restaurováno bylo v roce 2024. Svorník vstupního oblouku v podobě ruky držící váhy představuje bratrstvo překupníků. Klenba nemá erbovní ani číselný svorník, ale je rozdělena hrotitými žebry do čtyř dvojlistů a doplněna pěti malými visutými svorníky. Pouze čtyři kaple v bazilice mají jinou než prostou křížovou klenbu – zdobí je barokní dekorativismus pozdní (plaménkové) gotiky. Jsou to: kaple křtitelnice, centrální část kaple Panny Marie, kaple Nejsvětějšího Srdce a jižní část kaple svatého Josefa. Okna a vitráže Dne 2. září 1944 vyhodily ustupující německé armády pomocí silných náloží do povětří nedaleký most Pont Lafayette. Tlaková vlna z výbuchu tehdy zničila velkou část vitráží baziliky. Ty, které zkázu přečkaly (pocházející z 19. století), byly ponechány, některé v původním stavu, jiné po opravě. Okenní otvory, které po výbuchu zůstaly prázdné, byly v letech 1945 až 1965 osazeny současnými vitrážemi. Jejich výtvarné návrhy vytvořil Louis Charrat a samotné sklářské zpracování provedla Joséphine Lamy-Paillet. Vitráže z 19. století Následující informace pocházejí především z monografie Jean-Baptiste Martin, Histoire des églises et chapelles de Lyon, sv. 2, 1909, s. 413–417. Vitráže v apsidě a pravé apsidiální kapli Tři hlavní osová okna, která jsou velmi vysoká, zdobí tři vitráže se dvěma hrotitými oblouky. Okno nejvíce vpravo (na západní straně) má pouze jeden hrotitý oblouk. Tyto vitráže vytvořil ve 40. letech 19. století Émile Thibaud, mistr sklenář z Clermont-Ferrandu. Stylisticky navazují na typologii děl ze 13. století, podobně jako je tomu v katedrále v Chartres nebo v pařížské Notre-Dame. Hrotité oblouky jsou rozděleny na čtverce, do nichž jsou vepsány kruhové medailony. Barevnost je rovněž typická pro toto období s převahou jasné červené a modré barvy. Každý medailon detailně zobrazuje scénu ze života Krista, Panny Marie nebo svatého Bonaventury. „Čtení“ těchto výjevů je však obtížné kvůli jejich malým rozměrům a velké vzdálenosti od pozorovatele. Na druhou stranu, díky jižní orientaci těchto oken, zaplavuje chór mezi desátou a patnáctou hodinou nádherné světlo. Stejné kompoziční schéma nalezneme i u velkého okna se třemi lancetami a osmi průhledy v pravé apsidiální kapli, které rovněž vytvořil clermontský mistr Émile Thibaud. Všechny tyto vitráže byly poškozeny výbuchem 2. září 1944 a následně opraveny v dílně Joséphine Lamy-Paillet. Vitráže v kapli svatého Josefa Dvě rozměrná okna se čtyřmi lancetami (hrotitými oblouky) a jedenácti průhledy byla osazena vitrážemi, jejichž kompozice je dílem Louise Steinheila. Tento malíř a dekoratér byl proslulý jako autor předloh (kartonů) pro vitráže během čtyřiceti let své spolupráce s Eugènem Viollet-le-Ducem. Vitráže z roku 1854 jsou vytvořeny ve stylu italské renesance a zobrazují Narození Ježíše, klanění pastýřů a mágů, vše na pozadí architektonických perspektiv. Výrazy tváří a mírně manýristické pózy jasně určují roli každé postavy. První okno (jižní, zleva doprava): První dvě lancety zobrazují zasnoubení Marie a Josefa, jimž žehná kněz v židovském kněžském rouchu. V popředí si na modrobílé dlaždicové podlaze poseté květinami hrají děti, zatímco dav v pozadí vyjadřuje radost. Třetí lanceta ukazuje spícího Josefa během snu, v němž mu anděl Páně zvěstuje panenské početí Ježíše. V pozadí Maria přijímá zvěstování od archanděla Gabriela, který je oděn v dlouhém červeném rouchu. Na zemi jsou rozházené tesařské nástroje. Druhé okno (vpravo od předchozího): První část ilustruje klanění pastýřů, z nichž jeden se klaní před Marií. Ta upravuje závoj nad vyvýšenými jesličkami, v nichž spí malý Ježíš. Josef scénu sleduje a nechybí ani tradiční osel a vůl. Následující dvě lancety zobrazují klanění tří mágů (králů) v dlouhých barevných pláštích. Podle tradice je mezi nimi i černý mág v turbanu. Další z mágů v dlouhém zeleném plášti podává ciborium s kadidlem nebo myrhou. Zříceniny staveb, Mariin napnutý závoj, úsměv černého mága a množství detailů (květiny na zemi, doplňky oděvů) odkazují na italskou renesanční malbu, například na dílo Jacopa Bassana. Spodní část tohoto velkého obrazu doplnil Steinheil dlouhým pásem na modrém pozadí s girlandami listoví a akantů, které se proplétají s nápisovými páskami (fylaktéry) s latinskými citáty z evangelia svatého Lukáše. Andělé v horních otvorech (tympanonu), připomínající styl Botticelliho, dotvářejí celkovou renesanční harmonii díla. Vitráže v kapli Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (Sacré-Cœur) Jejich styl je velmi odlišný. Vytvořil je Charles-Laurent Maréchal (1801–1897), zvaný „z Metzu“. Čtyři lancety, každá se třemi průhledy, zobrazují čtyři patriarchy na světlém pozadí. Postavy stojí na bohatě zdobených konzolách pod baldachýny, které se nad nimi klenou. Vše je provedeno v duchu novogotického hnutí, které je v bazilice všudypřítomné. Tento umělecký směr, velmi rozšířený také v Anglii, USA a Německu, trval přibližně od roku 1850 do roku 1900. Na malbě na skle zleva doprava lze rozpoznat: Krále Davida s velkou harfou, na kterou doprovázel žalmy, k nimž skládal text i hudbu. Mojžíše sestupujícího z hory Sinaj, nesoucího těžké desky Zákona vytesané do kamene. Abraháma s velkým nožem, jímž se nakonec nechystal obětovat svého syna Izáka. Krále a kněze Melchisedecha, Abrahámova současníka, který nese chléb a víno – prorocké symboly judaismu i křesťanství. Technika malby na skle umožňuje precizní vykreslení modelace a detailů. Díky menšímu množství olověných spojů využívá široké tabule bílého skla, které propouštějí hodně světla. Toto světlé pozadí dává vyniknout siluetám a propracovaným drapériím biblických postav. Vitráže z 20. století Dne 2. září 1944 vyhodili ustupující Němci do povětří všechny lyonské mosty v naději, že zpomalí postup spojenců, kteří se 15. srpna vylodili v Provence. Dva mosty však zničeny nebyly. Během necelých čtyřiadvaceti hodin navíc americké ženijní jednotky postavily mosty provizorní. Postup spojenců tak nebyl tímto zoufalým pokusem Němců – kterým hrozilo obklíčení vojsky z Normandie a Provence, jež se měla brzy spojit – nijak zpomalen. Výbuchem však bylo roztříštěno devět oken baziliky svatého Bonaventury, která již nebylo možné opravit. V průběhu dvaceti let, mezi roky 1945 a 1965, získalo těchto devět oken nové vitráže. Jde o mistrovská díla vytvořená podle návrhů Louise Charrata, která do skla přenesla Joséphine Lamy-Paillet ve své dílně Vitrail Saint-Georges v srdci starého Lyonu (Vieux Lyon). Těchto devět vitráží tvoří nádherný celek umění 20. století. Tato díla jsou odhodlaně moderní svými barvami, velkorysými kompozicemi objímajícími celé okno, figurativní kresbou se stylizovanými postoji i tvářemi, francouzskými popisky a také nízkým umístěním, které usnadňuje jejich prohlížení. Tato okna jsou dnes považována za klenot baziliky. Ilustrují dějiny Francie, život svatého Bonaventury i historii samotné baziliky. Na tyto historické pasáže navazují výjevy z evangelií rozvíjející životy Marie, Josefa a Krista. Návrhy vitráží Následující informace pocházejí především z publikace Vollerin, Le prodigieux parcours de la Société Lyonnaise des Beaux-Arts depuis son origine, Lyon, 2016. Autorem návrhů je lyonský umělec Louis Charrat, který se narodil ve Fontaines-sur-Saône u Lyonu 19. října 1903 a zemřel 12. srpna 1971. Jako malíř se věnoval portrétům, intimním interiérovým scénám, zátiším i krajinám. V roce 1920 nastoupil na školu Beaux-Arts de Lyon, kde byl žákem Georgese Décôta, autora vitráží v bazilice Notre-Dame de Fourvière. Charrat byl držitelem čestné medaile Lyonské výtvarné společnosti a v roce 1934 získal na Salonu výtvarných umění cenu Prix de Paris. Jeho kartony (předlohy) přetvářela v okenní vitráže dílna Joséphine Lamy-Paillet v letech 1940 až 1965. Popis vitráží Trasa prohlídky devíti vitráží popsaných níže začíná v první boční kapli vlevo při vstupu (na straně u řeky Rhôny). Je to kaple svatého Jana Křtitele s křtitelnicí. Na straně u Rhôny následuje celkem šest vitráží. Trasa poté protíná loď směrem ke kapli svatého Josefa a vrací se k západnímu portálu na straně u řeky Saôny, kde se nacházejí poslední tři vitráže. Vitráž s křtem Chlodvíka Tato velká vitráž, umístěná logicky v pozadí křtitelnice, připomíná příběh prvního křesťanského krále Francie Chlodvíka I.. Scéna zachycuje počátek téměř patnácti století křesťanské monarchie a oficiální přijetí křesťanství v bývalé Galii, tehdejší provincii Římské říše. Popisek ve francouzštině (nikoliv v latině) uvádí: „Svatý Remigius křtí Chlodvíka na den narození Páně roku 496“ (Saint Rémy baptise Clovis le jour de Noël 496). Celou kompozici ve čtyřech lancetách uzavírá horizontální linie v podobě tyče na závěsy, která se nachází kousek pod kružbou a odděluje erby na modrém pozadí. Za třemi biskupy a králem Franků je zatažen červeno-oranžový závěs, který se však otevírá směrem k přihlížejícím svědkům. Scénu rámují kopí vojáků, kůň a skupina elegantních žen. Chlodvík I. odložil svůj meč i červený plášť a na znamení pokory má ruce zkřížené na prsou. Celé dílo prostupují syté barvy – červená, žlutá a smaragdově zelená. Vitráž Karla VIII. a Simona de Pavie Popisek vyvedený v pestrobarevných písmenech uvádí: „Simon de Pavie, lékař a rádce francouzských králů, nechal postavit tuto kapli v roce 1471.“ Vitráž však zobrazuje především Zvěstování Panně Marii, která stojí vpravo, oděná v splývavém rouchu s modrou svatozáří, na koberci z květin a obklopena hejnem holubic stoupajících k nebi. Archanděl Gabriel rozpíná svá velká křídla v oranžové, zelené a žluté barvě – což jsou u andělů barvy neobvyklé. Právě v tom však spočívá genialita Louise Charrata, který je takto vymaloval. Křídla se lehce dotýkají klečícího a modlícího se Jeana de Pavie, významného mecenáše svatyně, který v 70. letech 15. století financoval přístavbu tří klenebních polí kostela. Vlevo je vyobrazen francouzský král Karel VIII. v modrém rouchu zdobeném liliemi, který Lyonem projížděl v roce 1494 během tažení do italských válek. Jako velký ctitel svatého Bonaventury financoval bohatý relikviář k uctění světcových ostatků. Vitráž svatého Bonaventury Uprostřed této vitráže se třemi lancetami stojí kardinál svatý Bonaventura, který zemřel v červenci 1274 přímo během konání druhého lyonského koncilu. Světec zaujímá centrální lancetu pod rozlehlým zlatožlutým baldachýnem, který splývá po obou stranách. Je oděn v kardinálském purpuru, zatímco u jeho nohou leží kardinálský klobouk a erb, lemované dvěma svícemi. Na hlavě má biskupskou mitru. Po jeho levici sedí papež Řehoř X. s papežskou tiárou a ve zlatožlutém liturgickém rouchu, před nímž stojí biskup Pierre de Tarentaise (pozdější papež Inocenc V.), kterému na rukou září smaragdově zelené rukavice. Pravou stranu vitráže zaujímá laická společnost zastoupená dítětem, mocným korunovaným šlechticem opírajícím se o meč, mladým mužem a půvabnou ženou s vysokým čepcem (henninem). Jejich oděvy kombinují červenou, modrou a smaragdově zelenou barvu; tento pestrý třpyt kontrastuje s převládající zlatožlutou barvou církevních hodnostářů na levé straně. V rovnováze kompozice a volbě barev se zde naplno projevuje umění Louise Charrata. Tři vitráže v kapli Panny Marie: Neposkvrněné početí Mistr sklenář zvolil pro tuto kompozici velmi široké centrální okno s pěti lancetami, aby vytvořil obraz s přísnou symetrií. Cílem bylo, aby se pohled pozorovatele i všech aktérů na obraze soustředil do středu na Pannu Marii. Pod tympanonem v barvě ultramarínu a nebeské modři sedí Maria uprostřed v mandorle, zahalená do modré drapérie. Po stranách ji obklopují dva andělé s růžovými křídly, kteří klečí na textu popisku: „Pius IX. vyhlašuje dogma o Neposkvrněném početí 8. prosince 1854“. Zcela vlevo stojí papež Pius IX. s tiárou na hlavě, chráněný vějíři z pštrosího peří (flabella). U jeho nohou sedí biskup Eugenio Pacelli, budoucí papež Pius XII., který byl hlavou církve v době vzniku vitráže kolem roku 1950. Ze stejného historického důvodu rozpoznáváme před nimi kardinála Pierra Gerliera, lyonského arcibiskupa v letech 1937–1965, a biskupa Ancela, jeho pomocného biskupa. Ten drží svou dlouhou kardinálskou vlečku na levé paži. Na pravé straně dominují červená a fialová barva u dalších vysokých církevních či světských hodnostářů, které střeží švýcarský gardista s halapartnou. Dítě sledující scénu z výšky představuje Boží lid. Pontifikální erby obou papežů zdobí horní část tympanonu na pozadí hvězdné oblohy. Navštívení, Zvěstování a Narození Páně Tyto tři zásadní události ze života Marie jsou zobrazeny v okně se třemi lancetami, které se nachází vlevo od výše popsaného velkého okna. Zleva doprava rozpoznáváme: Navštívení: Maria zdraví svou příbuznou Alžbětu, která je v šestém měsíci těhotenství s budoucím Janem Křtitelem. Zvěstování: Archanděl Gabriel se naklání k Marii, jako by jí chtěl promluvit přímo do ucha. Narození Páně: Výjev s Josefem a malým Ježíšem zavinutým v plenkách (jak uvádí svatý Lukáš). Nechybí tradiční vůl a osel, vyvýšené dřevěné jesličky a renesanční kulisa dřevěných ruin. Maria zůstává vždy zahalena do velkého modrého pláště. Zem je poseta pestrobarevnými květy a hvězdnou oblohou až k vrcholu tympanonu prolétá množství bílých ptáků. Útěk do Egypta Pro završení kapitoly o Narození Páně v kapli svatého Josefa vytvořil malíř a dekoratér Louis Steinheil (známý autor předloh, který čtyřicet let spolupracoval s Eugènem Viollet-le-Ducem) kolem roku 1851 směrem k severu poslední vitráž na téma Útěku do Egypta. Toto okno však bylo 2. září 1944 zcela zničeno tlakovou vlnou po odstřelení mostu Lafayette ustupujícími Němci. Zcela logicky bylo kolem roku 1960 nahrazeno vitráží podepsanou dvojicí Louis Charrat a Joséphine Lamy-Paillet. Vlevo celou scénu zastřešuje anděl. Jeho křídla jsou oranžová a přesahují až do pravé lancety. Je oděn do velkého smaragdově zeleného pláště a rukou ukazuje směr, kterým se má Josef vydat. Jak uvádí popisek, anděl Josefovi praví: „Vezmi dítě i jeho matku a uprchni do Egypta. Josef vstal a odešel do Egypta.“ Maria tiskne dítě ke svému srdci. Její modrý závoj kontrastuje s oranžovým a zlatohnědým pláštěm. Spodní část kompozice uzavírá záhon tulipánů. Na obloze protkané narůžovělými pruhy září měsíc a hvězdy na světle i tmavě modrém pozadí, v závislosti na řezech skla. Nebeská klenba pokračuje i v horní kružbě okna. Nanebevstoupení Krista V kapli svatého Antonína Paduánského září ve středu okna Kristus v glóriole, vystupující k nebi. Je zahalen do oranžového pláště a obklopen zářící mandorlou, jejíž tvar na obloze kopírují dva lomené oblouky. Vzhůru stoupající Ježíš praví svým apoštolům, jak uvádí text: „Jděte do celého světa a hlásejte evangelium všemu stvoření.“ Text dále pokračuje: „Když k nim takto promluvil, byl Pán Ježíš vzat do nebe.“ Vpravo a vlevo stojí či klečí skupina učedníků, kteří sledují svého přítele a mistra vystupujícího k Otci. Maria, oděná v modré a červené barvě stejně jako oba klečící apoštolové, sleduje scénu z pravé strany. Spodní část obrazu opět tvoří trávník pokrytý květy. Nápis v dolní části vitráže nese výraznou polychromii s převahou žluté, červené, sytě oranžové a kyselé zelené, což jsou barvy prostupující celým dílem. Kristus na kříži U této vitráže vyjadřuje zvolená barevnost (polychromie) tragičnost scény. Obloha je protkána červenými a fialovými pruhy, což vyvolává dojem, jako by krvácela. Obě ramena kříže jsou nezvykle protažena do šířky, rovnoběžně s pruhy na nebi, což záměrně rozšiřuje celou kompozici. Vlevo lze vidět skupinu římských vojáků, kteří losují o šaty, jež z odsouzeného svlékli. Blíže ke kříži se učedník Jan, blízký Ježíšův přítel, snaží utěšit jeho matku. Popisek v dolní části cituje Ježíšova slova z kříže: „U paty kříže vidí Ježíš svou matku a učedníka Jana. Říká Marii: Hle, tvůj syn, a Janovi: Hle, tvá matka.“ Dále vpravo pláčou nad svým umírajícím mistrem svaté ženy, které Ježíše doprovázely v Galileji i v Jeruzalémě. V horní kružbě (remplage) jsou na modré obloze s tenkými červenými pruhy vyobrazeny hvězdy, planety (včetně dobře viditelného Saturnu) a srpek měsíce, vše směřující k vrcholu k Slunci. Velké varhany Přítomnost varhan v tomto chrámu je doložena již v 17. století. Dokument z roku 1693 zmiňuje velké varhany umístěné nad hlavním portálem na tribuně, která zdobila závěr lodi. Jednalo se o „šestnáctistopý nástroj se čtyřiceti rejstříky, pěti manuály (...) a pedálem s devatenácti stupni“. Postavil jej „pan Alexandre Thierry (někdy omylem uváděný jako ‚Ferry‘), vyslaný za tímto účelem z Paříže panem Le Bèguem, královským varhaníkem (1630–1702)“. Kanovník Panel, který se ujal sepsání historie varhan u svatého Bonaventury, potvrzuje, že významný nástroj se na tribuně v zadní části lodi nacházel již před Francouzskou revolucí. Přináší cennou informaci o nástroji, který měli v roce 1562 zničit kalvinisté, což dokazuje, že varhany Alexandra Thierryho nebyly na tomto místě první. Třicet let po této destrukci, tedy kolem roku 1592, vyčlenila městská rada značnou sumu ve zlatých escudos na financování stavby nového nástroje. Kostel svatého Bonaventury silně utrpěl během revolučních bouří, podobně jako mnoho jiných náboženských staveb ve Francii. Thierryho varhany, které v 18. století jistě prošly úpravami a rozšířením, toto neklidné období nepřežily, stejně jako tribuna, na které stály. Pro stavbu nového nástroje, slavnostně vysvěceného 29. dubna 1845, byl vybrán varhanář Joseph Callinet (z Rouffachu). Nástroj byl tehdy umístěn na pravé straně chóru. V roce 1855 nechal Joseph Callinet tento deset let starý nástroj přemístit do zadní části chóru, což přineslo výrazné zlepšení akustiky. Varhanní skříň, jak ji vidíme dnes, pochází právě z této doby (původní centrální část skříně byla později druhotně využita jako retábl v boční kapli svatého Antonína Paduánského). Tento nástroj, disponující pouze dvaadvaceti rejstříky, však vykazoval určité nedostatky. V červenci 1860 proto farní rada podepsala smlouvu s Josephem Merklinem na modernizaci rejstříků a opravu mechaniky. Nástroj, jehož složení sice nebylo rozšířeno, ale zato optimalizováno, slavnostně uvedli Édouard Batiste, tehdejší varhaník od svatého Eustacha v Paříži, a slavný Charles-Marie Widor. V prosinci 1869 byla na žádost Léona Reuchsela, který měl na varhany u svatého Bonaventury hrát po celé půlstoletí, naplánována další rekonstrukce. Smlouva podepsaná v dubnu 1870 počítala s obnovou měchů a výměnou stávajících manuálů za nové, a to i přes značné výdaje zatěžující tehdejší rozpočet farnosti (byl to tehdy jediný lyonský kostel, který neměl topení). Teprve v roce 1885 dala farní rada souhlas k opravě stávajících rejstříků a přidání nových. Nástroj, který do té doby využíval výhradně mechanickou trakturu, těžil z inovátorské role firmy Merklin v používání elektřiny k ovládání píšťal. Pouze jeden manuál byl však vybaven elektrickým systémem; druhý měl pneumatickou trakturu a ostatní zůstaly mechanické. Tyto tři různé způsoby přenosu nutily varhaníka ke třem odlišným typům úhozu, což znemožňovalo precizní interpretaci. Elektrifikace pokračovala v roce 1912 instalací elektrického dmychadla. Tím skončila dřina „kalkantů“ (šlapačů měchů), kteří museli neustále plnit rozlehlé vzdušnice zatížené závažím o hmotnosti pěti set i více kilogramů. Elektřina však měla i svá rizika: v roce 1928, za působení varhaníka Marcela Paponauda, poškodil začínající požár dmychadlo a celou elektrickou část, čímž varhany na delší dobu umlčel. Právě z podnětu Paponauda provedla firma Michel Merklin & Kuhn v roce 1936 rekonstrukci, která dala varhanám podobu, již mají v podstatě dodnes. Přizván byl také intonér vyškolený u Cavaillé-Colla, který dokázal dodat jazykovým rejstříkům onen řízný i jemný charakter, jenž tvoří kouzlo trubkových a polnicových hlasů. Další restaurování proběhlo v roce 1960, opět pod vedením dílny Michel Merklin a Kuhn. V roce 1985 provedli renovaci varhanáři René Micolle, Georges Valentin a Charles Meslé. Při této příležitosti nechal Patrice Caire, nástupce Marcela Paponauda, přidat dva jazykové rejstříky umístěné horizontálně („en chamade“) na obou částech varhanní skříně. Na začátku 20. let 21. století prošly varhany u svatého Bonaventury další kompletní obnovou. Dnes má nástroj 68 rejstříků, tři manuály po 61 tónech, pedál s 32 tóny a počítačem řízený kombinátor, který umožňuje nekonečné množství zvukových kombinací. Dne 14. října 2023 restaurovaný nástroj požehnal lyonský arcibiskup, Mons. Olivier de Germay, a slavnostně jej uvedl do provozu současný varhaník. Tato restaurace, kterou vedl varhanář Michel Jurine se svým týmem, zahrnovala vyčištění všech částí varhan, novou koženou výplň devíti měchů, instalaci nových ventilátorů a výměnu 5000 membrán i mnoha dřevěných prvků. Elektrické přenosy byly nahrazeny digitálním systémem, manuály dostaly nové obložení, byl instalován kombinátor, vyčištěny píšťaly a znovu zaintonováno všech 4249 píšťal. Přitom byla úzkostlivě dodržena estetika, kterou nástroj získal při poslední velké přestavbě v roce 1936. Umělecká díla Obrazy Snímání z kříže (La Descente de Croix): 17. století; dílo bylo bohužel odcizeno 15. února 2002 Zázrak svatého Bonaventury (Le Miracle de saint Bonaventure): Olejomalba od Françoise Lombarda (1639); k vidění vlevo před vstupem do sakristie. Panna Maria na sloupu (La vierge du pilier): Autor Marco Benefial (1684–1764), datováno kolem roku 1730. Historik Gilles Chomer jej považuje za jeden z nejkrásnějších obrazů v lyonských kostelech. Nachází se v kapli Piety nad zpovědnicí. Zjevení Panny Marie (L'Apparition de la Vierge): 18. století Svatý František Xaverský, kterému ukazují mapu Číny: 17. století; dílo je nezvěstné Smrt světice (La Mort d'une sainte): 17. století; v kapli Panny Marie nad zpovědnicí [29]. Svatá Alžběta Uherská ošetřující raněného: Autor Auguste Chavard, 19. století; v kapli svaté Jany z Arku. Svatý Antonín Paduánský: 17. století Zjevení Ježíška svatému Antonínu Paduánskému: 19. století; na retáblu současné kaple svatého Antonína Paduánského. Kristus a Samaritánka: Autor Pierre Lagarde, 1863; v kapli faráře Arského nad zpovědnicí. Klanění mágů (L'adoration des mages): 17. století. Jde o dílo inspirované rytinou podle slavného „Klanění mágů“ od Jacopa Bassana (benátská škola 16. století); umístěno vlevo od vchodu z ulice Rue Grolée. Anděl strážný (L'Ange gardien): 19. století; retábl v kapli faráře Arského. Liturgický mobiliář a náhrobní desky Monstrance: Pozlacené stříbro, 1858; autor Thomas-Joseph Armand-Calliat (významný lyonský zlatník). V současnosti je uložena v depozitáři. Náhrobní deska Simona de Rovedis, zvaného de Pavie: 15. století; pamětní deska připomínající náboženské nadace založené tímto lékařem a královským rádcem. Rodinné náhrobní desky: Rodiny d'Huon, de Barral a de Vareys ze 14. století. Náhrobní deska Jeana Juge: 14. století. Všechny tyto náhrobky jsou soustředěny v kapli svaté Jany z Arku. Tapisérie Venkovská scéna se třemi ženskými postavami: 18. století, manufaktura Aubusson; v současnosti vystavena v zasedací místnosti v prvním patře na straně k řece Rhôně. Série čtyř tapisérií: Zobrazují čtyři epizody ze života svatého Bonaventury, mimo jiné okamžik předání kardinálského klobouku. 18. století, manufaktura Aubusson. Tyto tapisérie jsou pro návštěvníky velmi dobře viditelné, neboť jsou zavěšeny hned u vstupu mezi hlavním portálem a dvěma bočními vchody. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Saint-Bonaventure de Lyon na francouzské Wikipedii.