Katedrála Saint-Jean-Baptiste de Belley

Katedrála svatého Jana Křtitele v Belley (francouzsky Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Belley) je sídelní chrám nacházející se v historickém jádru města Belley v departementu Ain v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Katedrála plní roli hlavního kostela a biskupského sídla diecéze Belley-Ars. Sídelní biskup, jehož jurisdikce pokrývá celé území departementu Ain, však sídlí od roku 1978 v krajské metropoli Bourg-en-Bresse. Z tohoto důvodu byl tamní chrám Notre-Dame-de-Bourg v roce 1992 povýšen na spolukatedrálu. V rámci dějin architektury představuje katedrála v Belley příklad církevní novogotické architektury 19. století v jihovýchodní Francii. Dějiny a stavební vývoj chrámu Existence samostatné belleyské diecéze je v raně středověkých pramenech doložena již od 6. století. První výslovná zmínka o katedrální budově v Belley však pochází z 5. dubna 722. Svatyně se tehdy stala vyhledávaným poutním místem, neboť v ní byla uložena relikvie svatého Jana Křtitele – část jeho pravé ruky. V průběhu 12. století vyrostla na místě románská bazilika, jejíž obvodové zdivo lodi částečně setrvalo až do přestaveb v 19. století. Na samém sklonku pozdní gotiky, mezi lety 1480 a 1520, byl nově vybudován a zaklenut chór s pěti obvodovými kaplemi v prvcích rozvinutého gotického slohu. Tato část se vyznačuje architektonickou zvláštností, neboť chór je prostorově větší než samotná hlavní loď. Ničení za revoluce, zemětřesení a novostavba (1793–1853) Během Francouzské revoluce v roce 1793 postihla belleyskou katedrálu vlna protináboženského vandalismu. Revoluční skupiny poškodily interiér, chrám ztratil relikvii Jana Křtitele a došlo k demolici obou zvonových věží. Budova byla následně využívána jako sekulární Chrám Rozumu. Katedrálu navíc poškodilo přírodní neštěstí v roce 1822, kdy silné zemětřesení vážně narušilo klenby i obvodové zdivo staré lodi. V letech 1835 až 1853 se v diecézi rozvinula rozsáhlá stavební obnova. Katedrála byla z podnětu biskupa Alexandra Devieho téměř celá od základů nově vybudována. Projekt novostavby svěřil biskup lyonskému architektovi Antoine-Marie Chenavardovi. Chenavard navrhl trojlodí v puristickém novogotickém stylu. Z původního středověkého chrámu zachoval a do nové stavby integroval pouze: Kompletní věnec pozdně gotických chórových kaplí z let 1480–1520 Část profilovaného románského severního portálu ze 12. století, který sloužil jako historický vstup do katedrály Stavba byla po dokončení slavnostně vysvěcena 2. července 1878 a od 30. října 1906 je chráněna jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Konsekrace a novodobé úpravy interiéru Dne 2. července 1878 zažilo Belley církevní slavnost – celou novogotickou novostavbu architekta Chenavarda vysvětil sídelní biskup Jean-Joseph Marchal. Vzhledem k architektonické hodnotě byl celý komplex 30. října 1906 zapsán na seznam francouzských národních kulturních památek (Monument historique). V letech 1992 až 1996 proběhla v chrámu restaurátorská obnova financovaná státem, která se zaměřila na vyčištění a opravu barevných vitráží a novogotických nástěnných maleb. Novou úpravu liturgického prostoru přinesl rok 2008, kdy bylo v presbytáři instalováno moderní liturgické vybavení. Tento ucelený soubor mobiliáře pro katedrálu navrhl francouzský sochař a designér Dominique Kaeppelin. Jeho dílo obsahuje tyto prvky: Monumentální hlavní oltář (menzu) Biskupskou katedru (trůn) a řečnický pult (ambon) Sedadlo pro předsedajícího kněze a kovaný velikonoční svícen Procesní kříž, soubor oltářních svícnů a mramorový odkládací stolek (kredenc) Prostorové uspořádání a rozměry chrámu Z hlediska vnitřního uspořádání vykazuje Chenavardova stavba symetrickou trojlodní dispozici. Je tvořena hlavní a dvěma bočními loděmi o čtyřech klenebních polích, na které navazuje příčná loď (transept) a hluboký hlavní chór (presbytář) o dalších pěti klenebních polích. Zaoblený závěr obíhá průchozí chórový ochoz (deambulatorium), do něhož se paprskovitě otevírá pět polygonálních kaplí. Dvojice dalších samostatných kaplí se nachází po stranách severního a jižního čela příčné lodi. Rozměry katedrály: Celková vnější délka budovy: 78,40 m Celková vnější šířka (v transeptu): 32,10 m Světlá výška klenby hlavní lodi: 17,00 m Světlá výška kleneb bočních lodí: 9,50 m Exteriér Západní průčelí a věžní zvonice Západní průčelí chrámu vykazuje přísnou symetrii a dominuje mu věžní zvonice. Tato samostatná věž dosahuje celkové stavební výšky 40 metrů a po obou stranách ji doplňují stěny průčelí bočních lodí, o něž se opírají subtilní opěrné oblouky. Do interiéru trojlodí vede ústřední portálový vchod, který je v horní části zakončen kružbovým vimperkem s rozetou. Sochařská výzdoba této západní strany se vyznačuje puristickou střízlivostí: Prostor hlavního hrotitého tympanonu je osazen plastikou svatého Jana Křtitele, kterou vytesal místní belleyský sochař. Na samém vrcholu a atice 40metrové věže se nachází čtveřice kamenných fiál a pinaklů, do jejichž nik bylo osazeno celkem šestnáct soch světců a diecézních biskupů. Románský severní portál Zcela odlišnou stavební strukturu vykazuje boční severní průčelí příčné lodi. Zdejší portál severní fasády transeptu, který v průběhu středověku plnil roli hlavního slavnostního vchodu do chrámu, v sobě integruje jediné nadzemní části původního románského dómu z 12. století. Přestože byl tento portálový vstup v průběhu 19. století Chenavardovými dělníky opravován a restaurován, zachoval si románský kánon. Vykazuje hlubokou stupňovitou archivoltu složenou z ústupkových klenebních pásů, které v dolní části dosedají na soubory štíhlých válcových sloupků a přípor zakončených románskými hlavicemi s bohatým rostlinným a listovým dekorem. Interiér Architektonické sjednocení a Richterova křtitelnice Interiér novogotické katedrály se vyznačuje prostorovou šířkou a vizuální jednotou. Architektu Antoine-Marie Chenavardovi se podařilo propojit původní gotické části renesančního chóru s nově vybudovaným novogotickým trojlodím. Celková vnitřní výzdoba vykazuje puristickou střízlivost, všechny hlavice svazkových pilířů z čedičové lávy jsou tvarově identické a kolem celého vnitřního obvodu chrámu se nad arkádami táhne průchozí emporová galerie. V křestní kapli se nachází kamenná křtitelnice. Toto řemeslné dílo bylo zhotoveno v umělecké dílně sochaře Georgese Françoise Richtera (1808–1889). Richter byl regionálním činitelem a knězem, který byl v roce 1839 jmenován farním vikářem v Saint-Laurent-lès-Mâcon. Chinardova neoklasicistní Madona a Subletův freskový cyklus Vnitřní prostor obvodových kaplí a ochozu (deambulatoria) obsahuje významná díla francouzského sochařství a malířství: Mramorová socha Panny Marie v osové kapli: Památkově chráněné neoklasicistní dílo z roku 1789, které z bílého carrarského mramoru vytesal francouzský sochař Joseph Chinard. Práci objednal a financoval Gabriel Cortois de Quincey, poslední sídelní biskup v Belley před vypuknutím revoluce. Z hlediska dějin umění našel Chinard inspirační zdroj v neoklasicistních kresbách italského sochaře Antonia Canovy a v antické římské soše Livie (Livia adorante) z Vatikánských muzeí. Plastika svým pojetím a splývavým rouchem připomíná antickou římskou patricijku. Právě tento sekulární charakter dílo zachránil před zničením; revoluční skupiny ji během pustošení v roce 1793 ušetřily, neboť ji v interiéru využily jako reprezentaci revoluční bohyně Rozumu. Malířský cyklus Antoina Subleta: Rozsáhlý soubor historizujících nástěnných maleb a fresek, které v interiéru chrámu vznikaly v letech 1869 až 1875. Tento hagiografický program na stěny trojlodí i chóru nanesl francouzský malíř Antoine Sublet. Subletův cyklus vykazuje barevnou sytost a byl kompletně zrestaurován během generální obnovy v 90. letech 20. století. Varhany Romantické Cavaillé-Collovo dílo a přesun na kůr (1860–1875) Na západní kůrové empoře se nachází nejvýznamnější hudební nástroj chrámu – monumentální velké varhany. Zrod tohoto nástroje je spjat s mecenášstvím sídelního biskupa Pierre-Henriho Géraulta de Langalerie, který jeho stavbu zadal varhanáři Aristidu Cavaillé-Collovi. Tento romantický nástroj byl slavnostně předán do užívání v roce 1860. Z hlediska prostorového uspořádání se však původně nacházel v odlišné pozici: stál přímo na podlaze presbytáře v prostoru za hlavním mramorovým oltářem. Teprve v roce 1875, v souvislosti s úpravami liturgického prostoru a dokončováním Chenavardovy lodi, byl celý nástroj šetrně rozebrán a osazen na nynější západní kůrovou emporu. Modernizace firmy Merklin a památková ochrana Vnitřní píšťalový fond, vzdušnice i traktura prošly v první polovině 20. století technologickou proměnou. V roce 1936 diecéze angažovala varhanářskou firmu Merklin et Kuhn. Tito mistři provedli přestavbu: demontovali původní Cavaillé-Collovu mechanickou trakturu a nahradili ji elektro-pneumatickým systémem. Firma Merklin et Kuhn v plném rozsahu zachovala všech 26 původních Cavaillé-Collových rejstříků. Celkovou dispozici uvnitř dřevěné varhanní skříně však rozšířili na 48 znějících rejstříků. Nový hrací stůl vybavili třemi manuály o rozsahu 61 tónů a pedálem o 32 klávesách. Píšťalová a instrumentální část varhan byla pro svou uměleckou hodnotu zapsána na celonárodní seznam chráněných movitých kulturních památek Francie v databázi Palissy. V rámci údržby byl nástroj v roce 1979 kompletně rozebrán, vyčištěn od usazeného prachu a celkově naladěn francouzskými varhanáři Reném Micollem a Lucienem Simonem. Debierrovy chórové varhany V presbytáři se vedle hlavního nástroje nacházejí také samostatné chórové varhany. Zrod tohoto doplňkového nástroje přímo souvisí s přesunem velkých Cavaillé-Collových varhan v roce 1875 na kůr, čímž vzniklo v centru chóru zvukové vakuum. Aby byl zajištěn hudební doprovod kapitulních modliteb a ranních mší, biskup François-Marie-Benjamin Richard zadal stavbu chórového stroje bretaňské varhanářské dílně Maison Debierre z Nantes. Mistři z Nantes vybudovali kompaktní mechanický nástroj, který vykazuje tyto parametry: Rejstříková dispozice: V útrobách dřevěné skříně se nachází celkem 12 samostatných znějících rejstříků. Hrací stůl: Je tvořen dvěma manuály a samostatnou pedálovou klávesnicí o rozsahu 25 tónů. Tento Debierrův chórový stroj byl umístěn přímo do prostoru presbytáře na místo původních velkých varhan. Odkazy Literatura Paul Cattin et Jacques Paul-Dubreuil, « La cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Belley » dans Cathédrales de Rhône-Alpes, Art et archéologie en Rhône-Alpes, Lyon, Cahiers René de Lucinge, no 4, 1988. Collectif, Richesses touristiques et archéologiques de la ville de Belley, Pré-inventaire, éd. Département de l'Ain, 2007 (ISBN 2-90765-638-4). Madeleine Rocher-Jauneau, « La Madone de la cathédrale de Belley de J. Chinard », dans Le Bugey, revue, no 80, 1993. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Jean-Baptiste de Belley na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Jean-Baptiste de Belley na Wikimedia Commons