Zámek Chambéry

Hrad savojských vévodů neboli hrad v Chambéry (francouzsky Château des ducs de Savoie či Château de Chambéry) je monumentální středověký pevnostní komplex a bývalý hrad z 11. století, který se tyčí na strategickém skalním ostrohu v historickém jádru města Chambéry v departementu Savojsko v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Od 13. století prošel hradní areál četnými stavebními úpravami a přestavbami, avšak bez přerušení si až do moderní doby uchoval svou prvořadou administrativní a státně-správní funkci. V hradní kapli (Sainte-Chapelle) bylo v letech 1502 až 1578 uloženo a uctíváno Turínské plátno (posvátné lněné plátno savojských panovníků). V mohutné hradní zvonici (Yolandině věži) je v současnosti instalována velkolepá, mezinárodně sledovaná zvonohra svatého Františka Saleského (grand carillon), která se skládá ze 70 bronzových zvonů a je mistrovským odlitkem světoznámé zvonařské huti Paccard v Sévrieru. Pravidelné živé koncerty této obří zvonohry se pro veřejnost konají každou první a třetí sobotu v měsíci přesně v 11:00 hodin. V současnosti je tento rozsáhlý palácový a pevnostní organismus sídlem klíčových úřadů a vládních institucí: administrativního vedení a prefektury departementu Savojsko (Préfecture de la Savoie); krajské samosprávy a savojské departementní rady (Conseil départemental de la Savoie); elitní učené společnosti a Savojské akademie věd (Académie de Savoie). Celý hradní komplex je chráněn jako národní kulturní památka Francie (Monument historique) od 10. srpna 1881. Geografická poloha a urbanistické zasazení Hrad savojských vévodů se nachází v centru města Chambéry, které je správním střediskem departementu Savojsko. Pevnostní komplex byl vybudován na skalní terase ostrohu kopce Montjay a obrací se k historickému městskému jádru. Skalní plošina se svažuje směrem k jihovýchodu a byla staviteli navýšena a zpevněna, aby hrad získal pozici nad městem a kontroloval obchodní stezky. U paty ostrohu dříve protékalo rameno řeky Albanne. V současnosti je tok řeky Albanne odkloněn do koryta řeky Leysse. Nejbližším vodním tokem v sousedství hradu je tak řeka Leysse, tekoucí přibližně 500 metrů severním směrem. Pod hradbami se rozkládá Hradní náměstí (Place du Château) a historické předměstí Faubourg Maché s areálem nemocnice (Centre hospitalier). Z hlediska makrogeografie nad hradem dominuje rezidenční čtvrť *Bellevue*, která se rozkládá na svazích vápencového pohoří Chartreuse. Historie Skalní ostroh, na němž hrad stojí, představoval od starověku dopravní křižovatku a strategický bod. Pevnostní pozice umožňovala od antických dob kontrolovat římskou silnici, která vedla z města Vienne přes Alpy do Itálie, přičemž tranzitní trasy a kupecké karavany tehdy překonávaly průsmyky Malého svatého Bernarda a Mont-Cenis. V průběhu středověku a raného novověku se role hradu v Chambéry zvýšila, neboť se stal uzlem, z něhož savojská hrabata kontrolovala tyto trasy: Transalpské cesty směřující do Lyonu a Vienne přes soutěsky u Les Échelles Západní spojení do Lyonu, vedené přes průsmyk Col de l'Épine nebo severní trasou přes Col du Chat Severní cesty směřující na Ženevu, rozdělené na větev přes Rumilly a trasu přes Annecy Jižní koridory směřující na Grenoble, které využívaly údolí řeky Iséry nebo průsmyk Col du Granier Založení hradu v 11. století První kamenný pevnostní komplex na kopci Montjay byl vybudován v průběhu 11. století z podnětu šlechtického rodu pánů z Chambéry (seigneurs de Chambéry). Páni z Chambéry své rodové sídlo situovali do blízkosti ruin antického římského města Lemencum, jehož pozůstatky se rozkládaly na protilehlém svahu kopce Lémenc a na jehož základech vznikl kostel svatého Petra. Založením hradu na Montjay došlo k přesunu těžiště aglomerace: Antické osídlení bylo nahrazeno opevněným středověkým hradem a podhradím, které dalo vzniknout historickému jádru města Chambéry. Období savojské suverenity a vznik státní správy (1232–1563) Dějiny přerodu lokální pevnosti v ústřední mocenskou rezidenci transalpského významu se začaly psát 15. března 1232. Toho dne gaskoňský šlechtic a savojský hrabě Tomáš I. Savojský odkoupil od místního suveréna, belleyského místodržícího a pána z Chambéry, Berliona z Chambéry, podstatnou část zdejšího trhového podhradí. Hrabě Tomáš I. získal veškerá Berlionova městská vlastnická práva, včetně přidruženého úřahu vikomta a vicedominátu, výměnou za postoupení strategického lenního panství Montfort a doplatkovou hotovostní sumu ve výši 32_000 těžkých suských solidů. Existence samotného opevněného podhradního městečka je přitom v písemných pramenech spolehlivě listinně fixována již od roku 1057. Jako oficiální svědkové této transakce na pergamenu figurují čtyři přední příslušníci elitního rytířského rodu de La Forest: Thorens, Berlion, Sigomon a Martin. Prodávající vikomt Berlion si sice původní kamenný hrad na Montjay prozatím ponechal ve svém přímém držení, avšak o něco později jej postoupil Otmaru Alamandovi. Dne 6. května 1255 se na staveništi prosadil Tomáš II. Piemontský, který hrad v Chambéry od Alamanda převzal jako zástavní záruku; Alamand za účelem sanace svých obřích dluhů obdržel od hraběte hotovostní vyrovnání ve výši 626 liber a 9 dobrých vídeňských solidů. V roce 1259 hrad přešel do rukou vdovy po Thomasovi, italské šlechtičny Béatrice Fieschi (neteře papeže Inocence IV.), která se všech svých nároků v roce 1264 formálně vzdala ve prospěch svého švagra, mocného savojského hraběte Petra II. Savojského (zvaného „Malý Šarlat“). K absolutnímu sjednocení a finálnímu zrodu savojského státního ústředí došlo dne 6. února 1295. Hrabě Amadeus V. Savojský (Velký) tehdy zrealizoval velkou územní směnu s Françoisem de La Rochette, tehdejším pánem na Chambéry, a jeho chotí Béatrix. Amadeus V. stoprocentně převzal hrad v Chambéry, kompletní hradní obvod (mandement), úřad vikomta, nejvyšší soudní jurisdikci, podřízené vazaly i veškerá přilehlá lenní panství; protistraně jako kompenzaci postoupil roční rentu 240 vídeňských liber a stálý důchod 100 liber v mandementech Aiguebelle a La Rochette. Od tohoto zlomového roku 1295 učinila savojská hrabata z hradu Chambéry scou trvalou a hlavní rezidenci. Hrad okamžitě centralizoval „výkon veškerých administrativních, daňových a církevně-právních funkcí celého Savojského hrabství“, a to na úkor dřívějšího vojenského centra v Montmélianu, kterému však kapitula i nadále natrvalo ponechala ryze vojenskou fortifikační roli doprovázenou masivním navýšením tamní hradební posádky (garnisony). Novověká správa, požáry a transformace na prefekturu Poté, co v roce 1563 Emanuel Filibert Savojský přenesl hlavní město a vládní aparát z Chambéry do Turína, ztratil hrad roli trvalé panovnické rezidence. I nadále však plnil roli jako savojské církevně-civilní sídlo a administrativní centrum regionu. Pevnost byla sídlem úřadů Účetní komory (Chambre des comptes), generálního guvernéra Savojska i hlavní intendance (Intendance générale). V průběhu francouzsko-savojské války se hradní pevnost ocitla v ohrožení. Dne 21. srpna 1600 otevřelo město své brány vojskům francouzského krále Jindřicha IV. Savojský guvernér, hrabě Chabod de Jacob, se s posádkou zabarikádoval za zdmi vnitřní citadely. Když král Jindřich IV. nechal před hradní bránu namířit osm obléhacích děl, obránci dne 24. srpna 1600 kapitulovali. Smlouva o kapitulaci obsahovala klauzuli, že pokud by savojský vévoda v průběhu následujících osmi dnů přitáhl hradu na pomoc, kapitulace se ruší. Vévodská armáda však nedorazila a pevnost byla po osmi dnech předána francouzské koruně. Na počátku 17. století nechal guvernér Dom Félix de Savoie na místě původních zahrad přiléhajících k věži klenotnice (Tour de la Trésorerie) vybudovat obytný palác, zvaný Pavilon (Pavillon). V letech 1655 až 1663 zrealizovala savojská vévodkyně Kristina Bourbonská architektonickou proměnu Svaté kaple (Sainte-Chapelle). Její západní gotické průčelí nechala strhnout a nově vybudovat v turínském barokním slohu podle plánů dvorního architekta Amedea di Castellamonte. V prostorách tohoto paláce se v roce 1730 usadil král Viktor Amadeus II., který během své abdikace postoupil korunu svému synovi a na hradě v Chambéry dlel v exilu se svou chotí Annou Canalis di Cumiana (markýzou ze Spigna), dokud se v roce 1731 nepokusil o převrat s cílem synovi moc opětovně odejmout. V letech 1732 až 1734 zde ve službách savojského katastrálního úřadu (service du cadastre) jako písař pracoval filozof Jean-Jacques Rousseau. Rousseau ve svém autobiografickém díle Vyznání (Confessions) na tuto hradní úřednickou éru vzpomíná: hradní práci označuje za nudnou a úřednické kanceláře popisuje jako smutné a pochmurné. Během Války o rakouské dědictví, v průběhu španělské vojenské okupace v roce 1743, postihl hrad požár. Oheň tehdy zničil podstatnou část královských apartmánů. Přestože architekti vypracovali plány na celkovou novostavbu, projekty dlouha desetiletí ztroskotávaly na vyčerpání státní pokladny. Stavební vývoj se na staveništi rozvinul až v roce 1775 v souvislosti se svatbou: budoucí král Karel Emanuel IV. Sardinský tehdy pojal za choť princeznu Marii Clotildu Francouzskou, sestru francouzského krále Ludvíka XVI. Na počat této aliance uvolnil královský dvůr finance a turínský architekt Giovanni Battista Piacenza zrealizoval tyto zásahy: hradní královské křídlo v podélné ose prodloužil a propojil s budovou guvernérova Pavilonu; do nitra paláce včlenil reprezentační kamenné schodiště vykazující architektonické formy nastupujícího klasicismu. V roce 1786 bylo vybudováno nové jižní královské křídlo, jehož interiéry byly vyzdobeny neoklasicistním dekorem – včetně dochovaného Žlutého salonu (Salon jaune). Tento stavební rozkvět byl přerušen v noci z 23. na 24. února 1798, kdy v paláci vypukl požár. Oheň zničil celý historický Pavilon a v popel proměnil část církevního i státního archivu, včetně dokumentů o prodeji konfiskátů a národních statků (zachráněny byly listiny farních okresů Chambéry a Carouge). Z hradního komplexu, revolučně přejmenovaného na „Národní hrad“ (Château National), zbylo pouze poškozené jižní křídlo a izolovaná Půlkruhová věž stojící naproti středověké budově. Celý areál byl opuštěn a ponechán v žalostném stavu. Obnova v 19. století Novou epochu hradu přinesl rok 1800, kdy vládní prefekti zahájili záchranné práce. V roce 1802 byl hrad transformován na sídlo státní prefektury a rady tehdejšího departementu Mont-Blanc (existujícího v letech 1792–1815). Když v roce 1805 Chambéry navštívil císař Napoleon I. Bonaparte, nařídil vypracovat projekty na obnovu paláce. Napoleon schválil koncept, který jižní královské křídlo transformoval na Císařský apartmán (appartement impérial). Poté, co Pařížská mírová smlouva z roku 1815 navrátila území zpět pod svrchovanost Sardinského království, se do paláce nastěhoval sardský královský dvůr. V roce 1820 nechal král Karel Felix Sardinský zrestaurovat Svatou kapli. V průběhu roku 1836 angažoval král Karel Albert Sardinský italského malíře Casimira Vicaria. Vicario pokryl stěny a klenby kaple iluzivními nástěnnými malbami typu trompe-l'œil, které napodobují gotickou plaménkovou architekturu. V roce 1844 král část hradních zahrad, včetně domu zahradníka, postoupil do užívání Přírodovědné společnosti; tato budova slouží jako Přírodovědné muzeum. Poslední stavební etapu savojské éry otevřel král Viktor Emanuel II. Ten v roce 1850 zahájil přestavbu obytného paláce. Tyto práce, které vedl architekt Ernest Mélano, byly po anexi k Francii dokončeny až za francouzské Třetí republiky. Moderní francouzská éra a požár z roku 1997 Po odstoupení celého Savojska k Francii v roce 1860 byl hradní komplex postoupen nově zřízenému departementu Savojsko. Celkový areál tehdy představoval staveniště, jehož dokončení svěřil císař Napoleon III. do rukou architektů Dénariého a Félixe Dubana. Tento tým v rámci úprav zrealizoval tyto zásahy: Vybudoval nové křídlo (královské křídlo), které uzavřelo čestné nádvoří. Středověkou Půlkruhovou věž (Tour demi-ronde) propojil s vnitřním schodištěm. Na sklonku 19. století se na hradě rozvinula památková obnova. K restaurátorskému milníku došlo v letech 2009 až 2012, kdy byla ministerstvem kultury zrealizována vědecká obnova vnitřního dekoru Svaté kaple (Sainte-Chapelle), během níž byla vyčištěna Vicariova iluzivní výmalba z roku 1836. Od roku 1890 je tento palácový komplex rozdělen pro výkon služeb tří institucí: Prefektury departementu Savojsko (jejíž kanceláře zaujímají levé křídlo budov) Departementní rady Savojska (jejíž sály se nacházejí v pravém křídle nádvoří) Savojské akademie věd (Académie de Savoie), která využívá sály královských apartmánů Dne 1. listopadu 1997 zachvátil budovy požár. Oheň tehdy zničil krovy podkroví a nejvyšší obytné patro východního křídla, což si vyžádalo statické zajištění a vysoušení zdiva vládních archivů. Architektonická kompozice a fortifikační struktura Z hlediska půdorysného uspořádání má hrad savojských vévodů v Chambéry formu nepravidelného čtyřúhelníku. Dominují mu architektonické dominanty – zejména středověká věž (donjon), která je na nároží doplněna válcovou strážní vížkou, dále vysoká Půlkruhová věž (Tour demi-ronde) chránící příkop a hradní Svatá kaple (Sainte-Chapelle). Původní hrad pánů z Chambéry, který stál na cípu skalního ostrohu, byl v raném středověku chráněn bažinami na východní a severní straně a ramenem řeky Albanne. Tato fortifikace byla vybudována jako opevnění na uměle navršené zemní kupě – na středověkém tvrzišti (motte). Toto pojetí dokládají listinné prameny ze 14. století, v nichž je hradní jádro nazýváno názvem *„Mollard de la Poype“* (Motte na kopečku). Na východní straně se dochovala vyvýšená kamenná plošina, která představuje pozůstatek těchto raných fortifikačních prací. Celá stavba byla od sklonku 13. století přestavěna a zvětšena. Většina hradních křídel a konstrukcí pochází ze 14. a 15. století; obytný palác zaujal chráněné jižní křídlo (aile Sud). Západní brána Amadea V. a přesun hlavního vchodu Původní přístupový uzel do hradu byl situován na západní straně. Vstup střežila kamenná budova brány (porterie), chráněná Prachovou věží (Tour des Poudres). Hrabě Amadeus V. po akvizici hradu v roce 1295 tuto část zpevnil a přestavěl – Prachovou věž nechal od základů přezdít a v jejím sousedství vztyčil Zbrojní věž (Tour aux Armes). Dále rozšířil starý Berlionův palác a na téže západní frontě vyzdil Věž komorních ediktů (Tour des Édits de la Chambre), kterou nové palácové křídlo propojilo se Zbrojní věží. Vzhledem k rozšiřování palácových křídel a růstu dvorského ceremoniálu však byl tento západní vchod nevhodný, pročež Amadeus V. nechal hlavní přístupový uzel přesunout na severovýchodní stranu hradního areálu. Přístupová rampa, příkop a schodiště bratří de Maistre Do hradního areálu se od severovýchodu stoupalo po přístupové rampě, která se táhla po pravé straně od nynějšího schodiště. Toto schodiště bylo vybudováno v roce 1850 a prošlo úpravou v průběhu roku 1899, kdy byl do jeho středové osy instalován bronzový pomník bratří de Maistre (myslitelů Xaviera a Josepha de Maistre). Tato rampa vyúsťovala na kamennou esplanádu před čelní stěnou hlavní severovýchodní brány. Obrana této přístupové terasy byla zajištěna předsunutou válcovou vížkou a kamennou hradební zdí po levé straně. Překonání hlubokého, do skály vytesaného hradního příkopu před bránou bylo v průběhu středověku zajištěno dřevěným padacím mostem, který se však během klasicistních úprav a proměny hradu na prefekturu demontoval a zanikl. Hradní paláce a obranné prvky Vstupní brána a châtelet Hlavní vstupní uzel do vnitřního hradního areálu tvoří komplex hradní brány. Průjezdový korpus brány byl postaven v letech 1318 až 1330, přičemž jeho podlaha byla již na počátku 14. století vydlážděna kamennými kostkami. Průjezd byl dodatečně zaklenut valenou klenbou během úprav v roce 1850. V nejnižší části průjezdu je situován vstupní châtelet – masivní obdélníková věžová brána vyzděná na sklonku 15. století. Tato věž stojí pod obranným dohledem sousední Archivní věže. Vnitřní průchod je po pravé straně lemován budovou guvernéra, k níž je přisazena klasicistní budova intendance (bâtiment de l'Intendance), která v průběhu 18. století sloužila jako sídlo generálního intendanta, pověřeného civilní i finanční správou celého Savojského vévodství. Na protilehlé levé straně lemuje průjezd Knížecí apartmán (appartement du Prince). Průchod pod tímto palácem je zúžen a vede pod obranou soustavou kamenných podsebití, které se tyčí z hradební atiky. Průjezd kulminuje v místě ústřední brány s padací mříží, jejíž stavba v letech 1302 až 1303 spadá do fortifikační kampaně hraběte Amadea V. Tato brána je v ostění vybavena dvěma vodicími drážkami, v nichž se pohybovala kovaná dubová padací mříž, která byla vytahována rumpály z horního patra hradebního ochozu. Knížecí palác Tento palácový trakt, vybudovaný v průběhu 14. století, nese historický název Knížecí budova (bâtiment des Princes) od počátku 18. století. V této novověké éře byl palác přebudován, aby mohl sloužit jako rezidence pro jednoho ze synů sardinského krále Viktora Amadea II. Palác guvernéra a bývalá Účetní komora Palác guvernéra tvoří budovu v sousedství brány. V jeho útrobách v dřívějších staletích sídlila středověká Účetní komora (Chambre des comptes). V roce 1720 byl tento trakt reorganizován a v rozmezí let 1728 až 1738 v něm fungovaly úřadovny a rýsovací sály savojského katastrálního úřadu (v nichž jako písař pracoval Jean-Jacques Rousseau), načež byla budova transformována na rezidenci a sídlo guvernéra Savojského vévodství. V současné podobě se palác prezentuje jako budova s převýšeným průčelím. Tato fasáda však byla v průběhu pozdního 18. a 19. století zednickými zásahy a dodatečnými patrovými nadstavbami zploštěna a slohově degradována. Navzdory těmto zásahům se na severní straně paláce, obrácené směrem k městskému podhradí, dochovaly architektonické prvky z 15. a 16. století – v přízemí (rez-de-chaussée) se jedná o gotický kamenný portál vchodu, jehož ostění dveří je korunováno vyřezávaným kamenným nadpražím z 15. století, které vykazuje znaky plaménkové gotiky. Budova intendance Severozápadní křídlo hradního areálu doplňuje správní trakt – budova intendance. Tento palácový celek, jehož stavební části pocházejí z 15. a 18. století, je přisazen k sousednímu paláci guvernéra. Od severozápadního boku hradní Svaté kaple (Sainte-Chapelle) je budova oddělena menším nádvořím, které bylo vybudováno na kamenné terase nad hradním příkopem. V průběhu roku 1759 prošel tento trakt stavebním zásahem – palác byl propojen s protilehlým traktem královských apartmánů formou visutého klenutého průchodu, který byl jako krytý most vztyčen nad hlavní severovýchodní přístupovou rampou. Toto mostní křídlo dominuje prostranství za úsekem původní Amadeovy brány s padací mříží. Hlavní průčelí budovy intendance, které se otevírá do prostoru čestného nádvoří, dosahuje výšky tří patra|pater. Fasádní líc je vyzděn z kamenného zdiva. Všechna vnitřní patra, úřadovny a sály jsou v útrobách paláce propojeny dochovaným kamenným točitým schodištěm z období pozdní gotiky. Hradní Svatá kaple a Turínské plátno Kamenný portál umožňuje z čestného nádvoří vstup do Svaté kaple (Sainte-Chapelle). Tato svatyně byla vztyčena na prahu pozdního středověku, aby nahradila původní hradní oratoř pánů z Chambéry, která již kapacitně nedostačovala. Architektonicky se kaple prezentuje jako sálové jednolodí, které v podélné ose vyúsťuje do polygonálního pětibokého závěru (apsidy). Stavba byla vybudována v prvcích plaménkové gotiky. Stavební práce této hradní části probíhaly v letech 1408 až 1430. Celé dílo vyprojektoval a vedl chambérský architekt Nicolet Robert. Z hlediska uspořádání vykazuje budova anomálii – její polygonální závěr nestojí na pevné zemi, nýbrž je přisazen a opřen o masivní severní obvodovou hradební zeď hradu. Tento vnější pevnostní prvek obíhá hradební ochoz, který je pro obranu kaple vybaven předsunutým kamenným podsebitím neseným konzolami a chráněným cimbuřím; celá tato obranná část prošla památkovou restaurací v roce 1895. Zatímco interiérové jádro si uchovalo gotický vzhled, západní fasáda byla v novověku přestavěna. Tyto kamenické práce byly dokončeny v roce 1641 a daly vzniknout průčelí v duchu turínského klasicizujícího baroka. Toto dílo vyprojektoval italský architekt Amedeo di Castellamonte. Castellamontovo barokní průčelí však bylo následně poškozeno během Francouzské revoluce v roce 1793, což dovršilo předchozí poškození interiéru, který byl zasažen a v klenbách poškozen během velkého hradního požáru z roku 1532. Vnitřní sálový prostor jednolodí disponuje dvěma bočními tribunami (emporami): Pravá jižní empora: Byla vyhrazena pro samotného savojského vévodu či krále, který odtud sledoval liturgii. Levá severní empora: Obsahovala vnitřní varhanní stroj. V roce 1726 nechal král Viktor Amadeus II. vztyčit ještě třetí reprezentační emporu, kterou stavitelé opřeli o vnitřní stěnu západního Castellamontova průčelí. V nitru presbytáře dnes stojí barokní hlavní oltář z 18. století vybavený mramorovým svatostánkem (tabernáklem) s vyřezávaným zlaceným dřevěným dekorem. Celou atmosféru dotváří soubor pozdně renesančních oken ze 16. století, která památková správa zrestaurovala v roce 2002. Svatá kaple a Turínské plátno Kaple sloužila v letech 1502 až 1578 jako schránka pro uložení Turínského plátna. Relikvie zde byla uložena v relikviáři uvnitř sakristie nebo v relikviářové nice za hlavním oltářem. V kapli se v průběhu staletí odehrála řada dynastických sňatků a svateb: 1433: Sňatek savojského prince Ludvíka Savojského s princeznou Annou Kyperskou. 1451: Svatba francouzského následníka trůnu (budoucího krále Ludvíka XI.) s princeznou Šarlotou Savojskou. 1775: Sňatek sardinského krále Karla Emanuela IV. s francouzskou princeznou Marií Clotildou Francouzskou, sestrou krále Ludvíka XVI. 1820: Svatba francouzského básníka Alphonse de Lamartine s anglickou malířkou Marií Elisou Bich. Yolandině věž a zvonohra K severovýchodnímu rameni Svaté kaple je připojena hradní věž, známá pod názvem Yolandina věž (Tour Yolande). Tento čtvercový kamenný věžní blok vyzdil v roce 1470 zedník Blaise Neyrand. Věž byla vybudována z vůle savojské vévodkyně Violanty Francouzské. V nejvyšším patře této věže je v současnosti instalován Grand Carillon – hradní zvonohra, která se skládá ze 70 zvonů. Předchůdcem byl koncertní soubor složený ze 37 zvonů, který v roce 1936 odlili v dílně Paccard a který byl představen během Světové výstavy v Paříži v roce 1937 (Exposition universelle de 1937). Po skončení výstavy, v průběhu roku 1938, byl tento 37zvonový soubor odkoupen a instalován do Yolandině věže. V roce 1993, vzhledem k opotřebení materiálu a snaze o širší tónový rozsah, byl starý mechanismus demontován a společnost Paccard pro Chambéry odlila novou zvonohru o 70 zvonech. Tento chromatický nástroj interpretuje polyfonní skladby a jeho největší basový zvon (bourdon) váží 5 100 kg. Kaple z Nemours V těsném sousedství po levé straně od průčelí Svaté kaple se nachází samostatný objekt – kaple z Nemours (chapelle de Nemours). Tato sakrální budova, vybudovaná v prvcích středověké gotiky, je přisazena k hradnímu plášti a sloužila jako modlitební a pohřební místo pro orleánskou větev savojského panovnického rodu (vévody z Nemours). Věž klenotnice Obranným prvkem severního opevnění je Věž klenotnice (Tour de la Trésorerie). Tato stavba byla vybudována ve druhé polovině 14. století na polygonálním (vícebokém) půdorysu a byla situována jako předsunutý nárožní baštový uzel vystupující z linie severní hradební zdi. Kamenná věž se skládá z několika etáží: Suterénní komora: Tvoří přízemí věže. Je zastropena valenou klenbou, prosvětlena úzkým oknem s kovanou mříží a vybavena z první poloviny 15. století střílnou pro palné zbraně (kanoniérou). V současnosti je tato komora nepřístupná, neboť byla zazděna v průběhu úprav v roce 1726. Vysoký sál: Je situován v patře nad komorou. Tento prostor je zaklenut gotickou křížovou klenbou s profilovanými kamennými žebry. V sále byl trvale uložen státní a vědecký Archiv listin (Trésor des Chartes), dokud si v něm v roce 1726 nezřídil své úřední místnosti generální pokladník Savojska. Strážní atika a vyhlídková komora: V nejvyšším patře věže se nachází šestiboká místnost, která je do šesti směrů prosvětlena okenními otvory, vykazujícími široké šikmé kamenné špalety a rozevírající se ostění pro maximální zorný úhel obránců. Obranná střešní terasa: Vrchol věže je zakončen otevřenou bojovou platformou, která je lemována kamenným parapetem a poprsní zdí, do jejíhož povrchu kameníci vysekali sedm velkých křížových střílen určených pro lukostřelce a kušiníky. Starý pavilon a portál svatého Dominika V západním cípu hradní akropole se nacházel Starý pavilon neboli donjon. Tato kamenná věž pocházela ze 12. století a sloužila jako sídlo pánů z Chambéry. Za Francouzské revoluce byl tento symbol feudální moci částečně stržen a definitivně jej zničil požár v noci z 23. na 24. února 1798. Z celého donjonu se dochovaly pouze suterénní klenuté sály, které archeologové objevili pod nánosy sutin v roce 1935 a do nichž se dnes vstupuje podzemní chodbou. Demolice Starého pavilonu po roce 1798 otevřela západní frontu hradu směrem k městskému podhradí. Na vrcholu přístupového schodiště z počátku 19. století vznikla vyhlídková terasa, na kterou byl v roce 1892 přenesen gotický portál z 15. století. Tento kamenný vstup původně tvořil bránu do zaniklého chambérského kláštera svatého Dominika, který byl při městských úpravách zdemolován, a portál představuje jeho poslední zachráněný fragment. Za tímto relokovaným portálem se rozprostírají hradní zahrady, které zaujímají prostor, kde ve středověku stály palácové a obranné kapacity: Velký sloupový sál: Aula původního hradu Berliona z Chambéry ze 12. století, v jejímž suterénu se nacházely hradní kuchyně z 15. století od architekta Nicoleta Roberta. Prachová věž: Nárožní věž, která byla na počátku 14. století přezděna z příkazu hraběte Amadea V. Velký sloupový sál i Prachová věž byly poničeny během požáru v roce 1798. Jejich zříceniny byly na základě výnosu v roce 1811 strženy a uvolněné rumiště zahradní architekti transformovali do podoby nynějších hradních zahrad. Půlkruhová věž Prvkem hradního opevnění je Půlkruhová věž (v pramenech nazývaná též jako *Zbrojní věž / Tour des Armes* nebo *Mapová věž / Tour des Mappes*). Svůj název získala podle polokruhového půdorysu. Ve 13. století byl tento obranný uzel nazýván názvem „Věž donjonu“. Budova prošla gotickou přestavbou a byla dokončena na počátku 15. století (v roce 1413 nebo 1433). Tato věž o výšce dvou pater byla do požáru z roku 1798 zastřešena kuželovitou střechou. Věž jako jedna z mála částí unikla zkáze během požáru v roce 1798. V roce 1811 byla zrestaurována a v nynějším uspořádání je přisazena k modernímu palácovému křídlu departementní rady. V minulosti plnila věž vojensko-strategickou funkci: Chránila a kontrolovala dřívější hlavní středověký přístup do hradu Amadea V. Tento původní vstup byl tvořen kamennou bránou, která se otevírala směrem k západnímu prostranství. Z hlediska správních dějin Savojska má věž význam. V roce 1735 byl v jejím klenutém prvním patře zřízen státní archiv, do něhož byly uloženy sardské katastrální mapy (mappes du cadastre sarde) – první celoplošný, vědecky vyměřený parcelní katastr na evropském kontinentu, který nechal vyhotovit král Viktor Amadeus II. V současnosti je tento gotický věžní donjon využíván jako schodišťový uzel, který propojuje jednotlivá patra severního křídla hradu, v němž sídlí Savojská departementní rada (Conseil départemental de la Savoie). Bývalé královské apartmány Původní královské apartmány byly umístěny v jižním křídle hradního areálu. Tento palácový komplex se rozprostíral mezi Půlkruhovou věží a Archivní věží, odkud jeho další křídlo navazovalo na přilehlý Knížecí apartmán. Během španělské vojenské okupace v rámci válek o rakouské dědictví (1742–1749) však toto sídlo v roce 1743 vyhořelo. Jeho pískovcové zříceniny byly v roce 1786 z vládního nařízení strženy, a to včetně sousední Věže komorních ediktů. Severní část paláce, kterou požár v roce 1743 ušetřil, nechal z podnětu krále Viktora Amadea III. zrekonstruovat italský architekt Giovanni Battista Piacenza. Nové klasicistní sály následně měnily využití: V roce 1790 posloužily jako kasárna pro ubytované pluky savojských armádních regimentů ze Saluces a Montferratu. Po revoluční anexi v nich nalezly útočiště úřadovny a zasedací sály poslanců francouzského revolučního Národního konventu. V roce 1796–1797 byly sály transformovány na veřejnou školu a městskou knihovnu. Královské křídlo čelilo požáru v únoru 1798. Zbytky budov zůstaly bez povšimnutí; finance na opravy byly francouzskou prefekturou schváleny v napoleonské éře dne 14. května 1805. Nynější reprezentační apartmány, které v současnosti využívají vládní úřady francouzské státní prefektury, byly vybudovány za vlády krále Viktora Emanuela II. Novostavbu vedl architekt Ernest Mélano od roku 1850. Tyto stavební práce pokračovaly i po pádu monarchie a byly dokončeny za francouzské Třetí republiky. Kamenné fasády tohoto královského traktu byly zrestaurovány v roce 1991. Archivní věž V jihovýchodním nároží hradního opevnění se nachází Archivní věž (historicky nazývaná též *Křižovatková věž / Tour du Carrefour*). Hrabata ze Savojska nechala v těchto místech upravit terén a v letech 1439 až 1445 zde vztyčila věž. Jeden z jejích kamenných rohů protíná vnější obranný násep obvodových hradeb. Historik Jean Mesqui ve svých studiích upřesňuje, že stavba probíhala v letech 1440 až 1445 a věž byla vyzděna na základech původního středověkého tvrziště (motte) v jihovýchodním cípu pevnosti. Věž vykazuje tyto architektonické dispozice: Klenuté druhé patro (vysoký sál): Je zastropeno gotickou křížovou klenbou, jejíž visuté svorníky jsou vyzdobeny barevnými erby Savojského vévodství a osobními znaky vévodů Ludvíka I. Savojského, Amadea IX. Savojského a Filiberta II. Savojského. Podkroví a krovy:'Nacházejí se nad klenbami a mají vysokou tesařskou konstrukci. Tyto krovy jsou zvenčí obepnuty kamenným podsebitím s ozubeným cimbuřím, které je proraženo řadou úzkých střílen. Schodišťová věž a arkýř: K tělesu stavby je připojena vnitřní schodišťová věž, která budovu převyšuje a v minulosti sloužila jako strážní stanoviště. Tento prvek doplňuje nárožní strážní arkýř, přezděný v průběhu restaurátorských prací v roce 1875. Archivní věž je ve zdivu prosvětlena několika okny s kovanými železnými mřížemi. V průběhu 16. století byla budova dočasně využita jako státní vězení. K funkčnímu obratu došlo v roce 1726, kdy v ní byl zřízen ohnivzdorný kamenný trezor, do kterého byly přestěhovány státní a vévodské archivy z vedlejší Věže klenotnice. Věž prošla opravami v letech 1823 a 1861. Hradební zeď Na jižní straně hradního areálu se nacházel pevnostní systém, jehož osou byla jižní hradební zeď. Tento fortifikační kordon vycházel z Prachové věže (*Tour des Poudres*) z konce 15. století, která stála ve formě předsunutého ostrohu a opanovávala jihovýchodní nároží hradu. Odtud hradba pokračovala západním směrem k Půlkruhové věži (Zbrojní věži). Tento obranný systém byl ve středověku posílen trojicí věží, mezi nimiž byla Věž komorních ediktů (*Tour des Édits de la Chambre*). Před fasádami královských apartmánů se nacházela hradbě předsunutá, nízko položená obranná krytá galerie, která sloužila pro přesun posádky. Celá tato jižní hradební linie včetně doprovodných věží byla stržena v roce 1786 během klasicistní úpravy a rozšiřování jižního palácového křídla. Čestné nádvoří Středem palácového komplexu je *Čestné nádvoří (Cour d'honneur)*, na které navazuje vstupní esplanáda. Soubor středověkých palácových budov, které toto nádvoří na počátku 18. století obepínaly, byl v průběhu novověkých přestaveb, požárů a úprav zničen. V průběhu 18. století zbývaly z původních čtyř středověkých vnitřních věží, které držely nároží čestného dvora, pouze dvě věžní stavby. Pro ucelení reprezentačního prostoru a využití panovnického dvora byl volný prostor uprostřed nádvoří doplněn kamennou kašnou s vodním bazénem, která v letních měsících ochlazovala vzduch před fasádou Svaté kaple. Správní organizace a hradní kastelánství Teritoriální členění Hrad v Chambéry plnil od sklonku 13. století roli sídelního místa správního obvodu – kastelánství (châtellenie), v pramenech označovaného též jako hradní obvod neboli mandement (mandamentum). Území spravované z hradního jádra bylo rozlehlé, proto jej savojská hrabata v roce 1315 rozdělila na pět podokresů – mestrálií (métralies). Těchto pět mestrálií a k nim přiléhající farní obvody tvořily: Mestrálie Chambéry:' Městské podhradí, trhové centrum a městský prostor. Mestrálie Chambéry-le-Vieux:' Severní venkovský okrsek spjatý s farností Lémenc a tamním kostelem svatého Petra. Mestrálie Saint-Sulpice:' Západní zemědělská část, pod kterou spadaly farní komunity Bissy, La Motte-Servolex a Servolay. Mestrálie Couz et Vimines:' Jižní horský koridor kontrolující soutěsky a průsmyky k řece Guiers. Mestrálie Villette (Cognin):' Jihozápadní část podhůří, pod kterou patřil Cognin, Montagnole, Barberaz a osady Chanaz a Villette. Úřad hradních kastelánů a jejich kompetence V tehdejší správní organizaci Savojského hrabství představoval kastelán (châtelain) pilíř státní moci. Jednalo se o úředníka jmenovaného panovníkem na definované časové období, který byl odvolatelný (révocable et amovible). Vzhledem k rezidenčnímu statusu pevnosti v Chambéry byl tento úřad svěřován vazalům panovnického rodu. Kastelán v Chambéry byl garantem chodu celého obvodu a jeho role byla soudní, finanční a vojenská: Soudní pravomoc:' Předsedal hradnímu soudu, vykonával hrdelní právo a dohlížel na věznici v Archivní věži. Finanční správa:' Vybíral daňové příjmy, mýta z průsmyků, desátky a renty z celého knížecího panství. Vojenská správa:' Nesl odpovědnost za stavební údržbu hradních paláců, opravy krovů po požárech a obranu hradeb. Když v roce 1380 hrabě Amadeus V. konfiskoval příhraniční panství Entre-deux-Guiers, získal kastelán z Chambéry do své správy také úřad kastelána v Entre-deux-Guiers. V průběhu 15. století k těmto prebendám přibyl výkon kastelánství obvodu Saint-Alban. Při plnění těchto úkolů byl hradní kastelán v Chambéry podporován výběrčím a účetním (receveur des comptes). Tento úředník měl za povinnost sepisovat roční finanční a daňové závěrečné zprávy, které byl povinen každoročně předložit a obhájit buď úřadující kastelán, nebo jeho zástupce (lieutenant). Odkazy Literatura Michèle Brocard, Lucien Lagier-Bruno et André Palluel-Guillard, Histoire des communes savoyardes, vol. 1 : Chambéry et ses environs. Le Petit Bugey, Roanne, Éditions Horvath, 1982, 475 p. (ISBN 978-2-7171-0229-1), p. 19-125. Michèle Brocard (ill. Edmond Brocard), Les châteaux de Savoie, Yens-sur-Morges, Éditions Cabédita, coll. « Sites et Villages », 1995, 328 p. (ISBN 978-2-88295-142-7 et 2-88295-142-6), p. 83-91. Georges Chapier, Châteaux Savoyards : Faucigny, Chablais, Tarentaise, Maurienne, Savoie propre, Genevois, Éditions La Découvrance, coll. « L'amateur Averti », 2005, 410 p. (ISBN 978-2-84265-326-2), p. 186-192. Jeannine Filliard, Pierre Messiez-Poche et André Palluel-Guillard, « Le château de Chambéry », dans Mémoires et documents de la Société savoisienne d'histoire et d'archéologie, Société savoisienne d'histoire et d'archéologie, coll. « L'histoire en Savoie » (no 61), juin 1991, 48 p. (ISSN 0046-7510). Christian Guilleré et André Palluel-Guillard, Le château des ducs de Savoie: dix siècles d'histoire, Altal Éditions, 2011 (ISBN 978-2-916736-20-4) Jean Mesqui, Châteaux forts et fortification en France, Paris, Éditions Flammarion, coll. « Tout l'art. Patrimoine », 1997, 493 p. (ISBN 978-2-08-012271-1), p. 101-102. André Perret, « Ler château et la Sainte-Chapelle de Chambéry », dans Congrès archéologique de France. 123e session. Savoie. 1965, Paris, Société française d'archéologie, 1965, p. 9-20. Christian Sorrel (dir.), Michel Brocard, Bernard Demotz, André Palluel-Guillard, Pierre Préau et Jean Prieur, Histoire de Chambéry, Toulouse, Privat, 1992, 328 p. (ISBN 2-7089-8303-2) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Château des ducs de Savoie na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chambéry na Wikimedia Commons