Katedrála Saint-François-de-Sales de Chambéry

Katedrála svatého Františka Saleského v Chambéry (francouzsky Cathédrale Saint-François-de-Sales de Chambéry) je sídelní chrám nacházející se v historickém jádru města Chambéry v departementu Savojsko v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Svatyně plní roli hlavního kostela a metropolitní katedrály sloučené arcidiecéze Chambéry, Saint-Jean-de-Maurienne a Tarentaise. Katedrála se nachází ve středověké uliční síti mezi náměstím Place Saint-Léger a ulicí Rue de la Croix-d'Or, přičemž prostranství před jejím západním průčelím nese název Metropolitní náměstí (Place Métropole). Celý architektonický komplex katedrály je od 9. srpna 1906 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Dějiny a stavební předchůdci katedrály Od františkánské kaple ke klášternímu kostelu (1420–1585) Počátky stavby jsou spjaty s žebravým řádem františkánů, kteří kolem roku 1420 zahájili budování konventní kaple. Tato oratoř se v 15. století rozrostla v klášterní kostel přiléhající k budovám minoritského kláštera. Jeho dochovaná gotická křížová chodba slouží jako sídlo a expozice Savojského muzea (Musée savoisien). Novostavba byla po dokončení tesařských a kamenických konstrukcí vysvěcena 15. června 1488, avšak vyzdění klenby a průčelí bylo završeno až v roce 1585. Od konce 15. století sloužil františkánský chrám v úzké vazbě na savojský panovnický rod jako útočiště pro Turínské plátno. Plátno bylo do chambérského kostela kordeliérů (františkánů) opakovaně přenášeno a konaly se zde bohoslužby během veřejného vystavování relikvie, které přitahovaly poutníky z celé Evropy. Zrod diecéze a změna patrocinií (1779–1802) Během Francouzské revoluce v roce 1793 byl kostel poškozen a vnitřní vybavení znesvěceno, stavba však unikla demolici. K povýšení chrámu došlo v roce 1779 v souvislosti se zřízením chambérského biskupství. Bývalý františkánský kostel se stal sídelní katedrálou a byl zasvěcen Zvěstování Panny Marie a blahoslavenému Amadeu IX. Savojskému. Když byla diecéze po napoleonských válkách reorganizována na základě konkordátu z roku 1801, změnil nový sídelní biskup René des Monstiers de Mérinville v roce 1802 zasvěcení chrámu. Katedrála byla natrvalo svěřena pod patrocinium savojského rodáka a církevního učitele svatého Františka Saleského. Puristická obnova a kopie Turínského plátna V letech 2006 až 2009 byla na západním průčelí chrámu realizována záchranná památková obnova. Restaurace kamenné fasády byla dokončena v roce 2009, přičemž celkové náklady na práce dosáhly sumy 1 325 171 eur a byly plně hrazeny z rozpočtu francouzského ministerstva kultury. V průběhu roku 2014 darovala turínská arcidiecéze chrámu v Chambéry kopii Turínského plátna v životní velikosti. Tato lněná replika byla vystavena k trvalé úctě věřících v prostoru kaple Zmrtvýchvstání Páně (Chapelle de la Résurrection), která se nachází za hlavním oltářem. Expozice je doplněna souborem naučných a textových panelů, které popisují historické osudy a teologickou interpretaci této relikvie. Architektonická kompozice a prostorové uspořádání Západní průčelí, vybudované v roce 1522, rozvíjí tvarosloví pozdní plaménkové gotiky, avšak se střízlivostí, která byla stavitelským kánonem žebravého řádu františkánů. Fasádní zeď odráží vnitřní tektoniku a prostorové členění celého chrámu: ukazuje převýšený korpus hlavní lodi, dosahující výšky 23 metrů pod svorníky klenby, který je po stranách lemován dvojicí nižších bočních lodí. Kamenná stavba nedisponuje rozměry jiných velkých katedrál, což bylo dáno limity staveniště. Podloží v historickém jádru Chambéry bylo extrémně bahnité. Pro statické zajištění základů museli stavitelé do podloží zarazit přibližně 30 000 pilotů z modřínového dřeva. Při vstupu do interiéru však trojlodí působí sálovým dojmem, neboť dóm má vnitřní délku přes 70 metrů a dosahuje šířky 34 metrů. Jižní strana a věnec devíti kaplí Katedrála je vybudována bez transeptu (příčné lodi). Architektonická zvláštnost se ukrývá v konstrukčním pojetí celého jižního křídla: Prostor boční lodi i přiléhajících kaplí není rozdělen pasy, nýbrž je spojen a zastropen složitou hvězdicovou křížovou klenbou. Tyto jižní kaple vykazují polygonální (víceboký) půdorysný rozvrh, což se v exteriéru chrámu projevuje jako řada opěrných pilířů (kontrefortů). Tento kaplový věnec plynule obíhá celé kněžiště až k osové kapli v samotném čele gotického závěru (cheveta) a čítá celkem devět samostatných polygonálních kaplí. Severní strana a klenotnice Odlišnou strukturu vykazuje severní strana chrámu. Obě úvodní kaple u presbytáře jsou vyzděny jako slepé, přičemž na ně navazuje církevní klenotnice. Tato komora se nachází v přízemí věže pod zvonicí a představuje dochovaný fragment původního dominikánského kláštera ze 13. století. Klenotnice obsahuje uměleckohistorické předměty: Sousoší Narození Páně vyřezané z ořechového dřeva s dochovanou polychromií z 15. století. Církevní pyxidu (schránku na hostie) zhotovenou ve 13. století technikou emailu (champlevé) v dílnách v Limoges. Slonovinový diptych ze 12. století vyřezaný v prvcích byzantské školy. Při postupu severní stranou směrem k západnímu průčelí navazuje řada bočních kaplí, které mají obdélníkový půdorys a mělkou hloubku. Toto uspořádání bylo vynuceno urbanisticky – stavitelé tyto severní kaple museli přisadit k obvodovému kamennému zdivu křížové chodby sousedního kláštera. Iluzivní výmalba V interiéru katedrály se nachází rozsáhlý soubor nástěnných maleb typu trompe-l'œil (iluzivní malba) v Evropě, jehož plocha dosahuje 6 000 m². Vznik tohoto malířského fondu souvisí s historickým vývojem v Savojsku, kdy po potlačení piemontské revoluce v roce 1821 povolal savojský vévoda Karel Felix do Chambéry řadu italských malířů fresky. Iluzivní malba patřila k tradičním specialitám tehdejších savojských a piemontských malířských škol. První krok k výmalbě stěn chrámu učinil v roce 1810 italský mistr Fabrizio Sevesi, který vyhotovil iluzivní fresku v prostoru chóru. K celoplošné výtvarné proměně interiéru došlo v letech 1834 až 1835. Dvorní savojský malíř Casimir Vicario tehdy vymaloval vnitřní stěny a klenby trojlodí v historizujícím stylu plaménkové gotiky. Na plochou vápennou omítku namaloval gotická klenební žebra, přípory, svazkové pilíře a kružby. Na plochách klenby navíc umělec opticky prolomil zdivo a skrze fiktivní gotické mříže nechal v interiéru zářit modré nebe s plujícími obláčky. V roce 1885 Bernard Sciolli vyzdobil v historizujícím slohu prostor presbytáře, chórového ochozu (deambulatoria) a věnec bočních kaplí. Při restaurátorských pracích na konci 20. století (v letech 1992–1996) památková správa ministerstva kultury po dohodě s diecézí přistoupila k úpravám s cílem navrátit chrámu slohovou čistotu: V hlavním presbytáři restaurátoři sňali Sciolliho vrstvy a odkryli Sevesiho iluzivní výmalbu z roku 1810. V lodích a klenbách trojlodí byla vyčištěna a fixována Vicariova plaménková fresková vrstva z let 1834–1835. Dekorace Bernarda Sciolliho z roku 1885 byla zachována v prostoru kanovnické kaple, která slouží jako svědectví o proměnách malířského vkusu 19. století. Varhany Na západní kůrové empoře katedrály se nacházejí velké varhany. Tento symfonický nástroj postavil v roce 1847 varhanář Augustin Zeiger. Alsaský rodák vybudoval chambérské píšťaliště v souladu s akustickými principy německého teoretika Wolfganga Figuluse. Figulusův kánon doporučoval specifický výpočet průměrů cínových i dřevěných píšťal. Tento postup dovoloval v interiéru harmonicky obohatit a zvukově zaokrouhlit kompletní střední tónový rejstřík neboli médium, což představuje frekvenční pásmo přirozeně vnímané lidským sluchem v lodi chrámu. Augustin Zeiger v Chambéry vztyčil dílo v romantickém varhanním slohu 19. století. Nástroj obsahoval řadu Zeigerových patentů a řemeslných prvků: Do skříně vestavěl žaluziovou expresivní skříň. Vyvinul a osadil pákový demultiplikační převodník a servopáku, která sloužila k lehčímu odtahování těžkých vzduchových ventilů. Vytvořil dynamicky modulovatelný rejstřík „lidský hlas“. V roce 1848 rozšířil autor korpus nástroje o prsní pozitiv, který propojil s prvním manuálem o rozsahu 56 kláves. Po dvaceti letech provedl synovec umělce materiálovou restauraci a do rejstříkové dispozice vnesl řadu úprav. V průběhu dalších desetiletí prošly varhany trojicí transformací: 1895 (Charles Michel-Merklin): Lyonská firma Charles Michel-Merklin provedla přestavbu. Aby odstranila tvrdost chodu klávesnic, vybavila vnitřní trakturu pneumatickým pomocným zařízením – Barkerovou pákou. 1960 (Victor Gonzalez): Pařížský varhanář Victor Gonzalez v útrobách prospektu elektrifikoval trakturové přenosy, přičemž se intonačně přidržel ideálů francouzského neoklasického hnutí. 2004 (Pascal Quoirin): Francouzský restaurátor a varhanář Pascal Quoirin nástroj kompletně zrestauroval do jeho původního romantického zvuku z doby Augustina Zeigera. Vnitřní píšťaliště, vzdušnice i intonace byly v roce 1988 zapsány na seznam chráněných národních movitých kulturních památek Francie v databázi Palissy. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-François-de-Sales de Chambéry na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-François-de-Sales de Chambéry na Wikimedia Commons