Katedrála v Lyonu

Katedrála svatého Jana Křtitele a svatého Štěpána (francouzsky Primatiale Saint-Jean-Baptiste-et-Saint-Étienne) v Lyonu (známá také jednoduše jako katedrála svatého Jana, cathédrale Saint-Jean) je biskupským sídlem lyonské arcidiecéze. Má status katedrály a primaciálního chrámu: lyonský arcibiskup nese titul primas Galie. Nachází se v pátém obvodu Lyonu, v srdci středověké a renesanční čtvrti Vieux Lyon, jejíž je jednou z dominant. Ve středověku byla součástí církevního komplexu zvaného katedrální skupina (groupe cathédral), který zahrnoval mimo jiné kostely svatého Štěpána a svatého Kříže (zbořené za Velké francouzské revoluce) a také dnešní budovu manécanterie (bývalé pěvecké církevní školy sborového zpěvu). Původně byl kostel vysvěcen pod patrociniem svatého Štěpána, zatímco jeho baptisterium (křtitelnice) bylo zasvěceno svatému Janu Křtiteli. Označení baptisteria se později začalo používat pro celou stavbu. První doloženou katedrálu, kterou dobové prameny nazývaly maxima ecclesia (latinsky „velký kostel“), nechal postavit biskup Patient v 6. století. Druhá, větší, pochází z 9. století a je dílem biskupa Leidrada. Současná stavba je dlouhodobým projektem, na jehož koncepci se podíleli tři po sobě jdoucí arcibiskupové v době, kdy západní architektura přecházela od románského slohu ke gotice: Guichard de Pontigny naplánoval a zahájil stavbu románského kostela. Jean Belles-mains začal budovu přetvářet v gotické dílo v době, kdy technické principy tohoto slohu ještě nebyly plně ovládnuty. Renaud de Forez nakonec díky rozvoji řemeslných dovedností projekt transformoval do dnešní podoby katedrály. Výstavba katedrály se protáhla na tři století, od roku 1175 do 1480. Stísněné místo mezi kopcem a řekou, spolu s politickými boji mezi mocnostmi ovládajícími středověký Lyon, zabránily tomu, aby katedrála disponovala tak rozsáhlým a příznivým pozemkem, jaký si její tvůrci přáli. Kromě toho absence specifických znalostí stavitelů katedrál z Pařížské pánve zapříčinilo relativní skromnost rozměrů i výzdoby katedrály. Katedrála, která byla silně poškozena za náboženských válek v roce 1562 a následně Velkou francouzskou revolucí a obléháním Lyonu v roce 1793, prošla v 19. století rozsáhlou obnovou. První práce byly poměrně skromné a silně ovlivněné klasicismem. Tento přístup se však rázně změnil s příchodem nového architekta, Tonyho Desjardinse, který dal restaurování nevídaný impuls. Podle jeho názoru měly práce kostelu nejen vrátit jeho středověkou podobu, ale tento vzhled měl být povýšen tak, aby se ze svatého Jana stala „ideální katedrála“ odrážející gotického ducha 13. století. Tyto úpravy zahrnovaly zvýšení krovu a přidání věží (jehlanů). Kvůli ostré kritice však nebyly všechny tyto plány realizovány. Ve 20. století práce na zkrášlování a opravách katedrály pokračovaly, ale přerušila je Druhá světová válka. V září 1944 doprovázely ústup německých vojsk sabotáže, které nepřímo zasáhly i budovu a rozbily většinu jejích vitráží. Oprava oken, fasád a úprava interiéru pak tvořily hlavní náplň restauračních prací prováděných v druhé polovině 20. a na začátku 21. století. Katedrála je od roku 1862 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Kromě této ochrany byla 12. května 1964 začleněna do vůbec první památkové rezervace (secteur sauvegardé) ve Francii. Nakonec byla 5. prosince 1998 uznána součástí světového dědictví UNESCO, a to v rámci zápisu Historického centra Lyonu. Katedrála, která je místem bohoslužeb a modliteb, je nejen hlavním chrámem lyonské arcidiecéze, ale také jedním z farních kostelů čtvrti Vieux Lyon. Po staletí zůstala výsostným místem pro sloužení lyonského ritu, jedné z forem liturgie katolické církve, a to zejména díky silnému lpění zdejší kanovnické kapituly na této tradici. Tato místní zvláštnost zapříčinila, že katedrála byla poslední francouzskou katedrálou, která si pořídila varhany (až v roce 1841), a částečně vysvětluje i její poměrně skromné rozměry. Katedrála je velmi vyhledávaný turistický cíl, a to jak díky své poloze, tak díky speciálním akcím, které se zde pořádají – zejména během Svátku světel (Fête des Lumières). Velkým lákadlem jsou však i astronomické hodiny ze 14. století, které byly v roce 2021 kompletně zrestaurovány. Titul a zasvěcení Katedrála je zasvěcena svatému Janu Křtiteli, Ježíšovu bratranci, proroku a mučedníku. Její úplné zasvěcení však zní „svatý Jan Křtitel – svatý Štěpán“, neboť přebírá patrocinium ze sousedního kostela – bývalého baptisteria katedrály i města – zasvěceného svatému Štěpánovi, jednomu z prvních sedmi jáhnů a rovněž mučedníkovi. Katedrála však není pouze katedrálou, tedy místem, kde se nachází katedra (biskupský stolec), ale také primaciálním chrámem Galie. To znamená metropolitní postavení (dnes již pouze čestné) nad všemi ostatními katedrálami ve Francii v rámci čtyř církevních provincií z roku 1079 (Lyon, Rouen, Tours a Sens). Tato výsadní pozice se opírá o: Starobylost přijetí křesťanství v Lyonu. Mučednictví mnoha slavných křesťanů. Teologický význam spisů jednoho z nich, svatého Ireneje, druhého lyonského biskupa. Prvenství kostela svatého Jana jako lyonské katedrály bylo v minulosti zpochybňováno, zejména ve středověku, lyonskými měšťany. Ti tvrdili, že první katedrálou ve městě byl kostel Saint-Nizier de Lyon. Dokumenty, které toto tvrzení dokládaly, byly sepsány ve 12. a 13. století a v 19. století byly brány jako historická svědectví. Ve skutečnosti se však jednalo o falzifikáty vytvořené obyvateli města, kteří se snažili vymanit z područí katedrální kapituly. Od 20. prosince 2020 je lyonským arcibiskupem Olivier de Germay. Historie Před výstavbou současné budovy Název „katedrála“, tedy biskupský kostel, se začal používat až v 10. století. Předtím se pro hlavní diecézní kostel s výsadním postavením užívaly spíše termíny jako domus divina (dům boží) nebo maxima ecclesia (největší kostel). To byl i případ Lyonu, který byl jedním z prvních měst v Galii vybavených takovouto stavbou, společně s Trevírem, Tours, Auxerrem nebo Clermontem. Kostel biskupa Patienta První „maxima ecclesia“ nechal v roce 469 postavit Patient (Patiens), lyonský biskup v letech 449–494, který zároveň nechal zrekonstruovat sousední kostel svatého Štěpána. Podle svědectví Sidonia Apollinaria se zdá, že již tehdy byla zasvěcena svatému Janu Křtiteli, zatímco její baptisterium bylo zasvěceno svatému Štěpánovi. Tato „maxima ecclesia“ je popisována následovně: „Vznešená stavba září a není vychýlena nalevo ani napravo, nýbrž vrcholem svého průčelí hledí k východu v čase rovnodennosti. […] K budově je připojen trojitý portikus, pyšnící se sloupy z akvitánského mramoru. Po jeho vzoru uzavírá atrium druhý portikus a centrální prostor je obklopen lesem kamene díky svým vzdáleným sloupům. […] Z jedné strany se ozývá hluk cesty, z druhé mu odpovídá ozvěna Saôny…“ Tento kostel byl zničen, nebo přinejmenším silně poškozen během saracenských vpádů mezi lety 725 a 737. kostel biskupa Leidrada Nový kostel nechal na začátku 9. století postavit Leidrad, poslední lyonský biskup (před povýšením na arcibiskupství). Tento bavorský biskup byl výslovně jmenován Karlem Velikým, aby obnovil upadající církev, o níž on sám v dopise císaři napsal: „Tato církev se tehdy nacházela v mnoha ohledech zchudlá, duchovně i materiálně, ve svých obřadech, budovách i všech ostatních povinnostech svého duchovenstva.“ Leidrad se pustil do dvou úkolů, které považoval za prioritní. V souladu s pátým koncilem v Cáchách (konaným v leech 816–819) se zaměřil na vzdělávání katedrálního duchovenstva. Zahájil restaurování nebo rekonstrukci církevních staveb, přičemž prioritou byla obnova „maxima ecclesia“. Jeden z biskupových kroků vypovídá o stavu lyonského kultu před jeho příchodem velmi výmluvně: nechal kolem svého kostela postavit palisádu (maceria), aby do něj nevnikala zvířata. Leidrad o tom napsal: „Maximam ecclesiam que est in honorem sanctis Johannis Baptistea novo operuerim et maceria ex parte erexerim…“ (Znovu jsem zakryl největší kostel, který je ke cti svatého Jana Křtitele, a zčásti jej obehnal zdí…). Středověké texty a nedávné vykopávky naznačují, že šlo na tehdejší architektonické poměry o dosti významnou stavbu s lodí širokou pravděpodobně více než deset metrů. Celá se však nacházela v půdorysu dnešní katedrály. Je pravděpodobné, že právě v této době bylo baptisterium (které přestalo být využíváno, protože křest se začal udílet především dětem) nahrazeno kostelem svatého Štěpána, který Leidrad rovněž nechal zrekonstruovat. Za Leidrada se katedrála díky podpoře Karla Velikého obohatila o vzácné relikvie: Svatého Cypriána (biskupa z Kartága), Svatého Sperata (jednoho ze scillitanských mučedníků), Svatého Pantaleona z Nikomédie (lékaře na dvoře císaře Maximiana). Tímto materiálním obohacením získal „velký kostel“ především značnou duchovní prestiž. Stal se tak církví lidu a začal využívat ikonografii, aby skrze výzdobu pedagogicky předával evangelium. Tato výzdoba spočívala v četných a rozsáhlých mozaikách, z nichž většina vznikla za Leidradova nástupce, arcibiskupa Agobarda. Karolínská stavba od biskupa Leidrada získala v 11. století věž (clocher), kterou daroval děkan Fredaldus. Dodnes však panují pochybnosti o její povaze: zda šlo o věžovou předsíň (clocher-porche), nebo o věž nad křížením lodi (tour de croisée). Mezi lety 1064 a 1083 provedl děkan Richo opravy střechy a zpevnění zdi, která byla zdvojena. Nakonec byla bazilika, nyní již nazývaná „katedrálou“, vyzdobena dalšími [mozaika]mi (na podlaze apsidy) a mramorovými deskami (na lavicích pro duchovenstvo), o což se zasloužil arcibiskup Josserand de Foudras. Výstavba současné katedrály Současná katedrála stojí na místě bývalého biskupského komplexu z merovejského období, o němž si moderní historici mohli udělat poměrně přesnou představu díky spisům Sidonia Apollinara a vykopávkám prováděným přímo na místě. Umístění stavby: zdroj konfliktů V době zahájení stavby nové katedrály propukl spor mezi arcibiskupem a kapitulou: kanovníci si za arcibiskupa zvolili Dreuxe de Beauvoir, člena clunyjského řádu. Papež Alexandr III. však Lyonu vnutil cisterciáka Guicharda de Pontigny. Tyto dva muže rozdělovalo úplně vše: jeden se přiklonil k císaři a protipapeži Viktoru IV., druhý byl věrný papeži. První miloval přepych a pompézní liturgii Cluny, druhý bernardinskou strohost. Zatímco Dreux pocházel z lyonské kapituly a dělal vše pro její prospěch, Guichard byl naopak vyslán pontifikem, aby kapitulu reformoval a vrátil jí prostotu bližší jejímu původnímu poslání. Plánované rozšíření katedrály směřovalo logicky na západ směrem ke kopci, a to z několika důvodů. Zaprvé, terén na východě u řeky Saôny se svažuje k řece a není vhodný pro vybudování rozsáhlé plošiny, kterou by bylo nutné pracně zasypávat. Co je však vážnější, tento východní pozemek tvoří pouze naplaveniny usazené podél ochranné zdi ze 4. století, které se zde hromadily osm set let; jde tedy o nestabilní půdu bez skalnatého podloží. Navíc tyto pozemky nejsou zcela volné, protože tudy prochází severojižní komunikace, kterou by rozměrnější budova přerušila. A konečně, posun směrem na východ by znamenal i přesun svatyně (presbytáře), jejíž umístění je v katolických kostelech obvykle neměnné, a to i v případě přestavby. Kapitula se však tomuto Guichardovu plánu na rozšíření směrem na západ postavila. Ačkoliv byly neformální důvody zřejmé (otevřený konflikt kapituly s neoblíbeným arcibiskupem), nebylo možné je deklarovat oficiálně. Pod současným prostranstvím před katedrálou se nachází galsko-římské atrium. O tomto nádvoří s portikem, z něhož se ve 12. století dochovala východní galerie, se tehdy soudilo, že v raně křesťanském období sloužilo k pohřbívání. Kanovníci si právě toto místo s křesťanskými hroby vybrali pro svůj vlastní odpočinek. Následně tedy prohlásili, že je naprosto nemožné postavit novou katedrálu dále na západ. Aby Guichard de Pontigny zmírnil napětí a předešel budoucím sporům o stavbu katedrály, nechal v roce 1192 postavit kapli svatého Tomáše na vrcholu kopce Fourvière. Ačkoliv byla primárně zasvěcena úctě k Tomáši Becketovi, získala také čestnou funkci pohřebiště pro kanovníky, kteří nemohli být pohřbeni jinde. Tímto krokem zmařil jakékoli další námitky kapituly proti umístění katedrály založené na snaze o pohřbení v místech dnešního průčelí. Kromě toho se Guichard podřídil dobové etiketě a souhlasil s výstavbou honosné a bohatě zdobené stavby, jak vyžadovalo jeho postavení arcibiskupa tak významné diecéze. Věrný svému cisterciáckému ideálu prostoty a chudoby – a po vzoru rad svatého Bernarda papeži Evženu III. – si však nechal zřídit místnost zvanou „cisterciácká komnata“, kde mohl nacházet strohost, na kterou byl zvyklý z mnišského života. Výstavba závěru: technický počin a překážky Guichard tedy přijal posun stavby i s novými technickými nároky: závěr nového kostela se nachází o přibližně dvacet metrů východněji než ten původní. Z právního hlediska tento posun nepředstavoval problém – pozemky získané na úkor řeky (tzv. „créments“ nebo „lônes“) totiž spadaly pod veřejnou moc. Tu díky Zlaté bule z roku 1157 reprezentoval právě arcibiskup. V roce 1175 byla zahájena velmi nákladná operace na zpevnění břehu: nestabilní terén musel být zpevněn kůly zaraženými do naplavenin, aby unesl nový závěr kostela, stavěný z druhotně použitých velkých vápencových kvádrů pocházejících z římského fóra. Stavba nové katedrály byla logisticky složitá, protože musela probíhat za nepřetržitého provozu bohoslužeb ve stávajícím objektu. Stará stavba byla postupně rozebírána, zatímco nová rostla na stejném místě (tzv. homotopické staveniště). Zpočátku proces usnadňovala šířka nové katedrály, která tu starou zcela obklopila. Později, při vztyčování nosných sloupů (zejména v lodi), však katedrála působila hybridním dojmem, daným souběžnou existencí obou budov na jednom místě. I přes svou nedokončenost hostila rozestavěná katedrála První a Druhý lyonský koncil (1245 a 1274) či korunovaci papeže Jana XXII. v roce 1316. Mezi lety 1244 a 1251 sloužila jako sídelní kostel papeže Inocence IV., který v Lyonu pobýval téměř sedm let. Stavba katedrály byla bržděna nedostatkem financí, ale také přetrvávajícím konfliktem mezi arcibiskupstvím a kapitulou, a protáhla se tak přes celé 13. století. Například severní věž transeptu, zvaná „svatého Tomáše“, byla postavena přednostně, protože kanovníci potřebovali v ní umístěné zvony k odbíjení pravidelných modliteb. Svůj vliv i finance proto soustředili na to, aby byla dokončena již za episkopátu Petra Savojského (1308–1322). Jižní věž, zvaná „Magdalénská“, která tuto finanční podporu a naléhavost postrádala, byla dokončena až o století později a zvony v ní nejsou. Během prací docházelo i k neštěstím. Rozdíl v odolnosti mezi zpevněným, ale stále příliš měkkým terénem a skalnatým podložím staré čtvrti způsobil v první polovině 13. století katastrofu. Pod vahou mohutných vápencových kvádrů (choins) se terén propadl: chór se rozlomil, absida se stočila k jihu a vytrhla zdivo, přičemž prasklina vystoupala až k hornímu osvětlení chóru a křížení transeptu. Okamžitě zahájené opravy sice zachránily východní rozetu, ale náraz byl tak silný, že rozbil i 1,4 metru tlusté zdi bočních kaplí. Tato nehoda a slabost půdy si vyžadovaly další opravy v 15. století a následně znovu až v roce 1989. Použité materiály Kameny použité v počátcích stavby jsou choins (druh tvrdého vápence), které byly brány přímo z římských staveb – zejména z fóra, divadla a odeonu – a sváženy z kopce Fourvière ulicí Montée du Gourguillon. Římané je původně těžili v lomech v jižní Juře. Tyto velmi rozměrné bloky tvoří základ chóru a závěru katedrály. Z technických i estetických důvodů dosahuje zdivo z tohoto materiálu do různých výšek: v absidě sahá až k dolnímu oblouku lomených oken, v kaplích a na východní stěně transeptu pak až k úrovni okenních parapetů. Kvůli vyčerpání antických zdrojů na straně jedné a změně stylu prosazené Renaudem de Forez na straně druhé, se začal používat kámen z Lucenay těžený v pohoří Monts d'Or. Jde o středně tvrdý vápenec, který postupem času tvrdne. Tyto kameny byly nakládány u Anse na lodě, které pluly po Saôně a vykládaly náklad jižně od katedrálního ambitu. V některých částech se vyskytují i kameny z jižnějších lomů, rovněž získané z římských ruin, a zcela výjimečně jsou do zdiva začleněny i tzv. „zlaté kameny“ (pierres dorées). Volba těchto lomů odpovídala logice praktičnosti – snaze zajistit nejpevnější materiály s nejsnadnější dopravou na staveniště – ale i specifickým zájmům: galsko-římská naleziště i lom v Lucenay byly totiž majetkem katedrální kapituly, která tak mohla volbu materiálu přímo ovlivnit. Opětovné využití materiálů šlo však ještě dál: některé kameny použité při stavbě závěru katedrály pocházely z původní maxima ecclesia, která současné budově předcházela. V jiných případech byly kameny z Leidradova kostela použity pro stavbu manécanterie (bývalé farní školy). Na začátku výstavby Guichard de Pontigny zamýšlel románskou stavbu. Tomu odpovídalo i zpracování vápence (choin), který byl leštěn, nikoliv tesán – což byla technika ceněná v románské architektuře, ale v době gotiky již považovaná za zastaralou. Tyto kameny se v chóru používají až po úroveň triforia, zatímco v transeptu a obvodových zdech prvních polí bočních lodí sahají pouze do výšky čtyř metrů. Čtyři rohové pilíře křížení transeptu jsou z tohoto materiálu vyzděny až k hornímu osvětlení. Současně byla zahájena stavba na západní straně u budoucího průčelí, které je posunuto o něco dále než to původní. Tato část však postupovala mnohem pomaleji a od materiálu choin se zde upustilo ve chvíli, kdy základy čtyř pilířů dosáhly výšky asi dvou metrů. Výjimkou je příložný pilíř jižní boční lodi, postavený z tohoto vápence až po hlavici, aby zajistil účinné zavětrování přiléhajícího ambitu (v místech dnešní budovy manécanterie). Přechod od románského slohu ke gotice Zatímco první arcibiskup Guichard de Pontigny, který vedl stavbu, plánoval románskou budovu, jeho nástupci Jean Belles-mains a Renaud de Forez se rozhodli pro stavbu gotickou. První z nich se inspiroval vzory z Poitou a Anjou, druhý gotickými katedrálami v Ženevě a Lausanne. Budoucí katedrála svatého Jana se tedy přizpůsobovala přímo během realizace. V momentě tohoto přechodu byl již presbytář vyzděn, ale ještě neměl klenby, s výjimkou bočních kaplí chóru. Stavitelé románské části totiž postupovali po etapách: nejprve vztyčili zdi presbytáře až k úrovni prvních oken, poté tuto část opustili a pracovali na jižní kapli chóru, kterou dovedli až ke klenbě; následně přišla na řadu kaple severní. Zdá se, že důvodem těchto změn nebyla ani tak technická stránka (čekání na sedání zdiva kvůli stabilitě), jako spíše liturgické potřeby, přičemž jižní kaple měla zvláštní význam. Bývalý biskup z Poitiers Jean Belles-mains dohlížel na zaklenutí kaplí a instalaci galerie triforia, stále v románském slohu, která prochází nad absidou, chórem a dvěma přilehlými kaplemi. Právě tehdy se poprvé objevují křížové klenby a vápenec choin ustupuje kameni z Lucenay. Žebrová klenba byla poprvé použita v kaplích, ale technika tehdy nebyla ještě zcela zvládnuta: klenbová pole nespočívají na žebrech, ale žebra procházejí zdivem a vyčnívají do podkroví. Jednou z hypotéz vysvětlujících tyto nezvládnuté postupy je, že si biskup Jean přivedl z Poitiers řemeslníky a mistry zvyklé na postupy běžné v krajích Poitou a Anjou. Katedrála v Poitiers je totiž postavena v anjouovské gotice, která se značně liší od standardů tehdy vyvíjených v Île-de-France, kde jsou žebra nosná a nikoliv klenutá do kupole. V okamžiku přechodu ke gotickému slohu byla katedrála nesourodou stavbou: zahrnovala širokou románskou absidu (dosud nezaklenutou), kaple s žebrovými klenbami postavenými ještě nezralou technikou a malou karolinskou loď z dob Leidrada, obklopenou patami sloupů prvních (západních) a posledních (východních) polí nové lodi. Datace prací je poměrně snadná díky srovnání s předlohami v Ženevě a Lausanne. Prvním úkolem bylo úplné zastřešení svatyně, aby do ní nepršelo a mohly zde probíhat bohoslužby. Souběžně s tím byly vyzděny severní a jižní obvodové zdi bočních lodí až k úrovni triforia. Sloupy nesoucí hlavní loď naproti tomu rostly mnohem pomaleji, protože jejich výstavbu komplikovala blízkost starého kostela. V druhé fázi byly vztyčeny pilíře určené k nesení hlavní klenby, počínaje poli nejblíže chóru. Hlavice sloupů již nepodléhají švýcarským vzorům, ale přebírají formy inspirované Pařížskou pánví z doby kolem roku 1240. Chór je na rozdíl od katedrály v Le Mans nižší než hlavní loď, což architekt kompenzoval vytvořením rozety vedoucí z křížení transeptu směrem na východ nad chór. Stavba probíhala paralelně od chóru i od průčelí. Právě tehdy získala loď svůj charakteristický tvar – kvůli tomuto dvojímu postupu vznikla odchylka, kterou museli stavitelé vyrovnat dvojitým zalomením osy budovy. Toto vychýlení je patrné dodnes, zejména v mnohem užším triforiu. Již ve 13. století se objevily symbolické výklady (např. od Guillauma de Mende), které toto zalomení osy připodobňovaly k naklonění Kristovy hlavy na kříži, jak uvádí Janovo evangelium. I když jsou tyto výklady symbolicky zajímavé, technicky je toto zalomení pouhou důsledkem chyby v původním vyměření. Jelikož výstavba trvala tři sta let, vystřídala se na ní řada stavitelů. Většina jmen je neznámých, lze však přesně určit jejich počet a úseky, které vedli. Na románském projektu v absidě a chóru pravděpodobně pracovalo několik architektů. Přechod ke gotice pod vedením Jeana Belles-mainse vedl zřejmě jeden mistr. Od okamžiku, kdy se pod vedením Renauda de Forez projektu rozhodlo dát gotický charakter, se na něm podílelo nejméně pět architektů. První dva pracovali na transeptu: první zahájil gotickou stavbu, realizoval většinu transeptu a propojil prvky svého projektu s již existující románskou stavbou, zejména v bočních lodích . Druhý realizoval světlíky posledních polí transeptu. Další navrhl hlavní loď s šestidílnými klenbami, které byly dané umístěním a rozměry již existujících sloupů, jak si přál Renaud de Forez ; jeho nástupce realizoval světlíky hlavní lodi. A konečně jediný, jehož jméno se dochovalo, Jacques de Beaujeu, realizoval první pole lodi a vedl realizaci fasády. Vrcholná (paprskovitá) gotika při dokončení transeptu a polí hlavní lodi Ve 13. století bylo financování katedrály značně kolísavé. Během episkopátu Filipa I. Savojského, který o samotnou stavbu nejevil přílišný zájem, se situace paradoxně zlepšila. Právě v tomto období (1244–1251) se totiž v Lyonu usídlil papež Innocenc IV.. Podle římského úsloví „ubi papa, ibi Roma“ („Kde je papež, tam je Řím“) se Lyon jako dočasné hlavní město křesťanstva musel pyšnit katedrálou hodnou svého jména. Innocenc financoval výstavbu prodejem odpustků, ale především rozsáhlou pontifikální kampaní sbírek vedenou ve Francii, Burgundsku a Anglii. Práce následně přerušila měšťanská revolta v letech 1267–1270. Na konci 13. století pak finanční prostředky zajistili kapitula a kardinálové Jean de Talaru a Philippe de Thurey. Tyto finanční příspěvky umožnily nejprve vybudování jižní rozety transeptu (1235–1240) a následně té severní (1240–1250). Tyto rozety nahradily původně plánované trojice lomených oken (triplety) a definitivně tak stavbu posunuly do stylu paprskovité gotiky. Poté bylo dokončeno triforium a vyzděno horní patro (cléristory). Podél hlavní lodi byly osazeny tři typy oken, které se liší délkou střední části a velikostí i tvarem rozet v jejich horní části. První typ se nachází na severní straně čtvrtého dvojpole, druhý typ (financovaný z papežských darů) na jižní straně téhož pole, ve třetím poli a východní polovině druhého pole. Třetí typ s propracovanými kružbami byl použit v západní polovině druhého pole. První dvojpole hlavní lodi bylo budováno mezi lety 1308 a 1415, což znamená, že jeho samotná stavba trvala stejně dlouho jako zbytek celé katedrály. Mistrem zodpovědným za dokončení průčelí byl Jacques de Beaujeu – právě on vytvořil velkou západní rozetu, jejíž vitráže navrhl a zhotovil Henri de Nivelle. Od roku 1419 pracoval Beaujeu také na stavbě kapitulního ambitu. Sochařská výzdoba fasády je ještě mladší, byla osazena až v roce 1481. Tři sochy zdobící štít, instalované ve stejném roce, jsou dílem Hugonina de Navarre. Představují Boha Otce (na vrcholu štítu), Pannu Marii a archanděla Gabriela (u paty štítu). Koncem 14. století se rovněž objevuje první zmínka o existenci astronomického orloje. Všechny tyto sochy i orloj nechal vymalovat Jean Prévost. Rozkvět pozdní (plaménkové) gotiky Boční pohřební kaple byly postaveny v průběhu 15. století. Na jižní straně se od východu k západu nacházejí: kaple svatého Rafaela (postavena roku 1494 s podporou děkana Clauda de Feugère a přestavěna v 18. století), kaple Božího hrobu, která se táhne přes dvě pole boční lodi a nechal ji v roce 1401 vybudovat arcibiskup Philippe de Thurey, a konečně kaple Bourbonů v plaménkovém (flamboyant) stylu, rovněž přes dvě pole. Tuto poslední jmenovanou nechal postavit kardinál Karel II. de Bourbon jako rodinnou pohřební kapli. Práce započaté v roce 1480 dokončil na počátku následujícího století kardinálův bratr, vévoda Pierre II. Bourbonský. Kaple Bourbonů je vyzdobena vitrážemi od mistra skláře Pierra de Paix, který na pozici oficiálního skláře primaciálního chrámu vystřídal Jeana Prévosta. Na severní straně se od východu k západu nacházejí: kaple Zvěstování, postavená v roce 1496 kustodem Pierrem de Semur; kaple svatého Michala, financovaná kustodem Jeanem de Grôlée v roce 1448 a dlouhá jedno a půl pole; a nakonec kaple zasvěcená svatým Janu Křtiteli, Austregillovi a Divišovi. Klasické období: od náboženských válek po revoluci Náboženské války: škody a rekonstrukce V roce 1562, během náboženských válek, byla katedrála zpustošena kalvinistickými vojsky barona des Adrets. Byl strženo lektorium, zničeno množství soch – zejména na západním průčelí – a vážně poškozen astronomický orloj. Prioritou pro kanovníky byla obnova lektoria. Kvůli nedostatku prostředků a nejisté budoucnosti byla v roce 1573 postavena provizorní zděná konstrukce. Teprve v roce 1581 povolala kapitula Jeana Valetta, aby vybudoval nové lektorium v dobovém vkusu: portikus napodoboval korintský řád. Stejně jako ten předchozí, nebylo ani toto lektorium pouhou zdí mezi pilíři druhého pole lodi. Jeho sedm arkád o délce 10,4 metru neslo tribunu širokou 2,6 metru a vysokou 3,9 metru. Z těchto sedmi arkád byla průchozí pouze ta prostřední; ostatní ukrývaly malé oltáře zasvěcené patronům katedrály, svatému Štěpánovi a Janu Křtiteli. Schodiště na tribunu vedla ze strany kanovníků. Tribuna nesloužila jen k pozorování chóru během liturgie, ale byla také místem pro vystavení Nejsvětější svátosti k eucharistické adoraci. Úpravy a restaurace v období absolutismu V tomto období byly také postaveny poslední dvě kaple na severní straně: kaple Panny Marie a kaple svatého Antonína. Kanovníci rovněž provedli rozsáhlé zpevňovací práce, které si vynutilo zatékání z vnější galerie ohrožující spodní část průčelí. Zvláštností fasády katedrály sv. Jana je totiž galerie umístěná přímo nad třemi portály, která je široká asi metr a půl a táhne se po celé šířce stavby. Tato galerie spočívá na spodní, tři metry silné zdi, jejíž izolaci tehdy tvořily pouze mírně skloněné kamenné desky spojené nepříliš těsným řemeslným cementem. Nevyhnutelné průsaky vody způsobovaly trhliny a uvolňování zdiva. Dne 23. listopadu 1697 svěřili kanovníci restaurování a zabezpečení fasády architektu-samoukovi Jeanu Saquinovi, kterému pomáhali Hodet a Dondain pod vedením Chavagnyho. Jejich úsilí však nestačilo, a tak v roce 1706 kapitula povolala Jeana de la Monce. Ten navrhl celkovou rekonstrukci ve dvou etapách, přičemž – což bylo v té době velmi vzácné – trval na respektování gotického slohu: „rekonstrukce bude provedena zcela nově, zmíněné stropy, vlysy a architrávy budou vytvarovány podle gotického řádu a v takové podobě, v jaké jsou nyní, včetně soch a ozdob.“ Mezi lety 1752 a 1756 došlo k další úpravě průčelí. Překlad původního centrálního portálu byl podepřen pilířem se sochou Jana Křtitele. Tympanony všech tří portálů i tato socha však byly během války v roce 1562 silně poškozeny a dveře vyraženy. Kapitula se rozhodla využít tohoto poničení k přestavbě hlavního vchodu: zbytky sochy byly sneseny, středový pilíř odstraněn a nahrazen nízkým obloukem, který nese překlad; byly také osazeny nové dveře. V polovině 18. století proběhla uvnitř budovy další velká akce: bělení všech povrchů, které během staletí osvětlováni katedrály svícemi zčernaly. Dvě třetiny nákladů uhradil arcibiskup. Očištěním byli pověřeni italští (nebo savojsko-italští) specialisté. Zadávací podmínky kanovníků následně upřesňovaly, že „klenbová pole budou vybílena v barvě nového kamene, přičemž žebrům a svorníkům klenby bude dán o něco tmavší odstín. Navíc bude obnoveno zlacení svorníků i dalších míst“. Stručně řečeno, kanovníci nařídili restaurování, které mělo katedrále vrátit její původní středověkou podobu. Dalším stavebním počinem 18. století bylo paradoxně dokončení díla zkázy, které započal baron des Adrets: tympanony hlavních portálů byly systematicky otesány kladivy, aby byly z fasády odstraněny pozůstatky považované za příliš „středověké“. Kromě toho byla snesena socha Panny Marie zdobící štít hlavního průčelí (dnes se nachází v kapli sv. Rafaela) a nahrazena kopií. Revoluční nepokoje a narychlo provedené opravy za císařství V letech 1791 až 1793 nařídil biskup Lamourette úpravu chóru, která zahrnovala především zničení lektoria. Před touto změnou se biskupský stolec nacházel v zadní části absidy katedrály. Během obléhání Lyonu v roce 1793 byla katedrála poškozena a následně využívána jako chrám kultu Rozumu a Nejvyšší bytosti. Budova byla značně zanedbávána a rychle chátrala. První opravy byly provedeny za císařství, zejména jako příprava na průjezd papeže Pia VII., který mířil na Napoleonovu korunovaci. Tyto práce, dokončené v listopadu 1804 pod vedením Toussainta-Noëla Loyera, Clauda-Ennemonda Cocheta a Louise Flachérona, zahrnovaly opravu dlažby všech tří lodí, stavbu nového oltáře a instalaci chórových lavic a mříží, které pocházely z opatství v Cluny, zničeného revolucionáři. Při podpisu Konkordátu v roce 1801 byla katedrála ve velmi špatném stavu: většina vitráží zmizela, střecha netěsnila, voda zatékala okny i klenbou a sochy na portálu byly v troskách. Katedrální komplex navíc přišel o kostely sv. Štěpána a Svatého Kříže, které byly zbořeny. Arcibiskupský palác byl v podobně zbědném stavu, zejména co se týče střech. Situace byla natolik vážná, že jako provizorní katedrála musel sloužit kostel Saint-Nizier. Bohoslužby byly v katedrále sv. Jana obnoveny 6. června 1802 na svátek Letnic. Restaurace v 19. století Stav památky a první práce: 1815–1848 Od počátku restaurace Bourbonů až do nástupu druhé republiky měl arcibiskup značnou volnost při výběru diecézního architekta. Toto období se víceméně shoduje s působením Antoina-Marieho Chenavarda, který byl jmenován 28. ledna 1819 a odvolán v únoru 1842. Chenavard byl jako mnohem jeho vrstevníků zastáncem klasicismu, postupně se však nechal ovlivnit tehdejším nadšením pro středověkou architekturu. V prvních letech svého mandátu se však o katedrálu sv. Jana příliš nezajímal, neboť byl vytížen jinými důležitými stavbami v regionu. Jedinými počiny v té době byly úpravy mobiliáře (kaple Nejsvětějšího Srdce), které u současníků nevzbudily velký ohlas, protože Chenavard v nich mísil antický a románský styl. K významnějším pracím přistoupil až v únoru 1832, kdy vypracoval rozpočet na opravu střechy závěru a jejích soch, sanaci opěrných pilířů a výměnu dlažby na prostranství před chrámem. Prejzové tašky nad chórem byly nahrazeny těsnějším živičným tmelem, což ukončilo četné průsaky vody. Práce probíhající v letech 1832 až 1836 navíc odlehčily střešní konstrukci o téměř 120 metrů krychlových suti. Souběžně s tím probíhaly rozsáhlé práce na březích Saôny. Nedostatek prostoru v Lyonu nejprve vedl k husté výstavbě domů těsně u vody, avšak katastrofální povodně donutily úřady k výstavbě nábřeží, která měla řeku spoutat a stabilizovat břeh. Právě během období restaurace tak začalo odstraňování staré zástavby a budování veřejného prostoru v okolí katedrály. Druhým projektem, který Chenavard zahájil v září 1836, byla restaurace vitráží v chóru, kterou již od roku 1824 požadoval apoštolský administrátor Jean-Paul-Gaston de Pins. Plán zahrnoval opravu sedmi spodních oken (pod triforiem) a obnovu oken horních. Právě ta se ukázala jako problematická, stejně jako výměna vitráží ve východní rozetě (nad křížením transeptu). Přestože architekt tvrdil, že pořídí přesné kopie poškozených vitráží a chybějící části nahradí s nejvyšší opatrností, jeho návrh vzbudil nedůvěru. Ministr kultu tehdy napsal: „Lze se domnívat, že pan Chenavard nepřikládá těmto starým vitrážím o nic větší hodnotu než tabulím z bílého skla.“ Po tomto dopise byly práce na vitrážích okamžitě odloženy. Vybraný mistr sklář, Émile Thibaud z manufaktury v Clermont-Ferrandu, si totiž dovolil značnou volnost v kompozici i ikonografii oken. Například u vitráže svatého Cypriána (okno č. 6) umělec kvůli chybné interpretaci vyobrazil svatého Pothina a Ireneje. Thibaudovi byla rovněž vytýkána chudá barevná paleta restaurovaného díla a styl, který byl ve srovnání s původním středověkým originálem mnohem chudší. V dubnu 1838 zahájil architekt bez povolení bělení klenby hlavní lodi. Na konci 18. století byl na klenby, žebra a lemování horních oken nanesen červený nátěr. Záměrem Antoina Chenavarda bylo jej odstranit, a zároveň tak zakrýt skvrny od ledku a zatmelit praskliny. Žlutý odstín, který však zvolil, vyvolal všeobecné pobouření a úřady nechaly práce okamžitě zastavit. Kardinál de Bonald, jmenovaný lyonským biskupem v roce 1839, byl velkým milovníkem středověké architektury a horlivým zastáncem novogotiky. Navrhl Chenavardovo odvolání a jeho nahrazení Pierrem Bossanem, přičemž argumentoval architektovým přílišným vytížením. Prefekt departementu Rhône jeho přání 9. března 1842 vyhověl, což vedlo k Chenavardově okamžité rezignaci. Jedinou viditelnou památkou na jeho působení v dnešní katedrále zůstala kazatelna z roku 1839, jejíž styl kolísá mezi plaménkovou gotikou a renesancí. Tato kazatelna byla z velké části financována ministerstvem spravedlnosti a kultu. V roce 1845 požádal kardinál de Bonald Pierra Bossana, aby zhotovil dubový biskupský stolec (cathèdre) v plaménkovém novogotickém stylu. Jeho okázalost později vedla samotného Bossana k prohlášení, že to byl jeho „mladický hřích“. Celý neúspěch restaurace katedrály v této první polovině 19. století však nelze přičítat pouze Chenavardovi. Nedostatek finančních prostředků byl totiž alarmující. Farní rada zůstávala po celé 19. století finančně velmi oslabená, což odráželo rostoucí chudobu čtvrti. Dokonce ani připojení části poloostrova (Presqu'île) k farnosti k nápravě financí nestačilo, neboť ty byly navíc těžce zatíženy financováním kaple a následně baziliky na Fourvière. Celková oprava krovů i střechy absidy tak byla odkládána na neurčito. Shrneme-li aktivity tohoto období, spočívaly především v odstraňování stop 18. století, aniž by se však katedrále vrátila její předrevoluční podoba: například lektorium nebylo již nikdy obnoveno. „Ideální katedrála“ Tonyho Desjardinse V letech 1842 až 1845 pracoval na restauraci Pierre Bossan společně s Tonym (Antoinem) Desjardinsem. Od 10. prosince 1845 však Bossana zlákaly průmyslové stavby v Languedocu a následně v Itálii, a novým diecézním architektem (a od roku 1854 i hlavním architektem města Lyonu) se stal Tony Desjardins. První rozpočet na generální restauraci schválila rada pro občanské stavby 6. srpna 1846; druhý dokument z 12. ledna 1847 pak navrhl fázování prací do dvou etap: chór a boční kaple. Desjardinsův projekt nebyl pouhou opravou; jeho cílem bylo dát katedrále harmonickou gotickou estetiku včetně změn jejího vzhledu, a dokončit tak to, co středověk nestihl. Katedrála sv. Jana má zejména na průčelí vysoký trojúhelníkový štít, za nímž konstrukce střechy tvoří mnohem nižší, snížený trojúhelník. Záměrem Tonyho Desjardinse bylo vybudovat střechu, která by byla v jedné linii se štítem. Plánoval i další „vylepšení“: úpravu okapových žlabů tak, aby zakrývaly zdi bočních lodí, výměnu balustrády závěru a zakončení absidy. Tyto poslední návrhy však správa občanských staveb systematicky zamítala a požadovala, aby se Desjardins omezil na „čistou a prostou restauraci stávajícího“. Rozpočet z roku 1849 architekt vyčíslil na 503 782,25 franků a 8. dubna 1850 jej schválil ministr veřejného vyučování a kultu. Tato nová střešní konstrukce byla realizována v letech 1855 až 1861. Kromě toho byla sejmuta druhá socha ze štítu, archanděl Gabriel, a nahrazena kopií. Dalším z projektů Tonyho Desjardinse, v linii Eugèna Viollet-le-Duca a jeho vize „ideální katedrály“, bylo opatřit katedrálu svatého Jana štíhlou věží (sanktusníkem) nad křížením transeptu a dvěma dalšími věžemi na zvonicích lemujících chór. Cílem bylo, aby se stavba více podobala gotickým katedrálám z okolí Paříže. Budování „ideální katedrály“: 1849–1862 Tehdejší lyonský arcibiskup Louis-Jacques-Maurice de Bonald projekt podporoval, a dokonce inspiroval; jeho záměrem bylo „později nahradit ty ohavné klobouky obou věží špičatými věžemi“. Tyto věže neměly být zděné – jak bylo vysvětleno dříve, východní věže stojí na naplaveninách, což jim neumožňuje unést značnou váhu kamenné nástavby. Mělo jít o dřevěné konstrukce kryté břidlicí. Výbor inspektorů diecézních staveb s pracemi souhlasil, k čemuž přispívala i jistá rivalita mezi diecézí a architekty. Nadšení pro idealizované formy středověké architektury však mělo i své odpůrce. Ti nakonec uspěli: katedrála byla v roce 1862 zapsána na seznam historických památek, čímž chtěli kritici zafixovat tehdejší podobu stavby a zabránit dalším úpravám. I samotné zvýšení střechy bylo hodnoceno přísně. Léon Vaudoyer, člen inspekčního výboru, se domníval, že existovala pouze dvě řešení: buď osamocený štít zbořit a nahradit jej například balustrádou, nebo nechat štít i střechu v původním stavu. Práce měly své příznivce i odpůrce. Zastánci, například z Revue du Lyonnais, se domnívali, že styl dvou věží vyžadoval špice nebo terasy namísto střech. Odpůrci, jako archeologové Joseph Bard a Charles Savy, byli kritičtí. V roce 1846 Bard odsoudil obdiv k gotické architektuře. Savy v roce 1861 soudil, že rozhodnutí v Lyonu bylo chybné a že by bylo lepší napodobit katedrálu Saint-Maurice ve Vienne. Obával se, že střecha nad hlavní lodí si vyžádá zvýšení zvonic. Savy se obrátil na Viollet-le-Duca, který podle něj zradil ducha svého manifestu z roku 1843. Eugène Jouve publikoval články v Courrier de Lyon, kde zvažoval, zda by nebylo lepší zvýšit klenbu chóru na úroveň lodi. Kromě úprav, které neodpovídaly středověkému vzhledu, byly kritizovány práce na údržbě budovy. V 80. letech 19. století se investice přesunuly do městské infrastruktury. Restaurování náboženských budov zůstalo na farnostech a prováděly se pouze naléhavé práce. V roce 1855 vytvořil sklář Antoine Lusson mladší vitráže. V roce 1879 byly instalovány mříže před hlavní fasádou a bočními kaplemi. V roce 1881 byla schválena restaurace horní části fasády, kterou navrhl architekt Paul Abadie. V roce 1887 byly finance vyčerpány a práce se zastavily. Oprava galerie byla zahájena v roce 1890 Paulem Desjardinsem a pokračovala v letech 1894–1896 pod vedením Henriho Révoila. Ten naléhal na pokračování restaurace fasády, která začala v roce 1888. Pokračoval pracemi na portiku (1896) a prosazoval restauraci jižní věže (1897). Mezi lety 1901 a 1905 provedl novou břidlicovou krytinu lodi. Objevily se nové projekty: návrh věže od Jules-Henryho Monniera (1884), od Rogatiena Le Nail (1899) a Joseph Berger se pokusil rekonstruovat hrobku a kapli Bourbonů. Kvůli nedostatku financí nebylo nic realizováno kromě oprav. Projekt z roku 1895 zvažoval prodej tapiserií, ale nic se neuskutečnilo. Ničení a restaurování ve 20. a 21. století Meziválečné období V noci z 12. na 13. listopadu 1930 došlo k sesuvu půdy známému jako katastrofa na Fourvière, který si v ulici Tramassac vyžádal na čtyřicet obětí. Tato událost náhle přitáhla pozornost úřadů ke čtvrti Saint-Jean, kterou asanační práce 19. století téměř nezasáhly. Objevily se projekty na zkrášlení a zviditelnění katedrály. První demolice začaly v roce 1931 podél severní boční lodi, poté byly pozastaveny do roku 1936. Následně byly zbourány staré konírny paláce Saint-Jean, které přiléhaly k absidě, aby se uvolnil prostor kolem závěru katedrály. Mezi lety 1935 a 1936 byl na návrh komise pro historické památky a po dvou letech vyjednávání s diecézními úřady chór restaurován do své středověké podoby. Biskupský stolec byl přemístěn do kaple Bourbonů a byla odstraněna masivní dřevěná podlaha chóru. Během těchto náročných prací proběhly pod transeptem vykopávky, které odkryly základy původní baziliky. Jedním z cílů bylo nalézt pozůstatky staré kapituly, kazatelnu Innocence IV., ale především hlavu svatého Ireneje. Z tohoto pohledu byly vykopávky naprostým neúspěchem. Nalezeny byly pouze fragmenty mozaiky a kruhové stupně presbytáře. Byla položena nová dlažba a oltář byl vrácen do své podoby před rokem 1789. Béžový kámen použitý pro nový hlavní oltář ladí s dlažbou (jde o kámen z Comblanchienu), avšak ambon a sedadlo pro předsedajícího (sedes) nebyly tímto způsobem upraveny. V tomto století se také znovu řešila střecha hlavní lodi. Architekt Jean Gélis, který v letech 1931–1938 restauroval věž Madeleine a v roce 1936 obnovil rozetu, navrhl v prosinci 1937 nahradit břidlici taškami. Argumentoval potřebou harmonizace: „Tato střecha svou velikostí a břidlicovou krytinou působí jako skvrna uprostřed jednoho z nejkrásnějších panoramat Lyonu, tvořeného nízkými střechami s horizontálními liniemi...“ Vzhledem ke špatnému stavu hřebene mohl Gélis nechat v roce 1940 krov zbourat a v letech 1941–1942 jej postavit v původním (nižším) sklonu. Socha Boha Otce zdobící štít hlavního průčelí byla rovněž snesena, vystavena v kapli svatého Rafaela a nahrazena kopií. Druhá světová válka a její následky Při osvobozování Lyonu v září 1944 byla katedrála ušetřena více než většina ostatních francouzských památek. Jediné vážné škody souvisely se systematickým ničením mostů ustupujícími německými vojsky. Ve dnech 1. a 2. září vyhodili Němci do povětří všechny mosty, včetně mostu Tilsitt. Výbuch tohoto mostu poškodil mnoho budov v okolí. Konkrétně byly více či méně poničeny všechny prosklené plochy v katedrále svatého Jana. Naštěstí byla většina vzácných starých vitráží včas vyjmuta, uložena do beden a ukryta ve sklepích zámku Bagnols v Beaujolais. Zničeny tak byly pouze vitráže s geometrickými vzory ve velkých oknech lodi, figurální vitráže z konce 19. století v bočních kaplích (mimo jiné několik děl Luciena Bégulea) a kamenné pruty oken dvou kaplí na jižní straně lodi. Rozhodnutí chránit vitráže se ukázalo jako prozíravé, protože tlaková vlna výbuchu zcela vytrhala prkna zakrývající okna a poškodila i dveře a střechu. Uvedení katedrály do původního stavu trvalo mimořádně dlouho. Teprve po rázném zásahu kardinála Gerliera souhlasil státní podsekretář pro krásná umění se zahájením prací. Ty byly naplánovány do dvou fází: oprava horních oken (předpokládaná na několik měsíců) a vytvoření nového souboru vitráží pro boční kaple a lodě, které v roce 1956 zahájil André Donzet, hlavní architekt historických památek v departementu Rhône. Program nových vitráží odpovídá zasvěcení jednotlivých kaplí, s výjimkou kaple Bourbonů, kde nová okna zobrazují první dva lyonské biskupy. 70. léta 20. století Práce na tvorbě a osazování nových vitráží nabíraly značné zpoždění. Zatímco v roce 1963 již probíhaly opravy severní věže a střechy, okna stále čekala na vyřízení. Pět okenních polí bylo realizováno v letech 1969 a 1970 v dílnách Jean-Jacquese Grübera podle návrhů jeho dcery Jeanette Weiss-Grüber. V roce 1973 kardinál Renard upozornil, že na katedrále jsou stále patrné stopy války – na mnoha místech okna místo skla zakrývala jen netěsnící prkna. Vyslovil přání využít oslav 700. výročí druhého lyonského koncilu k celkové obnově chrámu. V téže době se hlavním architektem historických památek stal Jean-Gabriel Mortamet. V roce 1974 obohatily kapli Bourbonů dvě vitráže navržené Charlesem Marqem. Rok nato zahájil Mortamet čištění fasád, restaurování jižních věží a opravu zdiva věže severní. Již 12. května 1964 vytvořil André Malraux ve čtvrti Vieux Lyon vůbec první památkovou rezervaci ve Francii. Tento krok zastavil radikální urbanistické projekty, které počítaly dokonce s dálničním přivaděčem přímo skrz historickou čtvrť. Díky této ochraně vzniklo mnoho projektů na obnovu prestiže místa. Jeden z nich počítal s uvolněním severní části katedrály v souvislosti s plánovaným rozšířením justičního paláce. V letech 1972 až 1977 proběhlo sedm archeologických průzkumů, které umožnily datovat dřívější stavby biskupského komplexu. Nalezené pozůstatky dvou menších kostelů byly nakonec zpřístupněny veřejnosti v rámci archeologické zahrady Girarda Desarguese. 80. léta 20. století Od roku 1977 se stát začal výrazněji angažovat v kampaních na čištění fasád, počínaje severní boční lodí. Zvláštní financování navrhl tehdejší premiér (a budoucí starosta Lyonu) Raymond Barre. Práce probíhaly v letech 1980 až 1982, načež se staveniště přesunulo ke dvěma věžím na straně u Saôny. Během stavby lešení pro bělení kamene byly vyslány další týmy, aby vyčistily a zrestaurovaly vitráže v bočních lodích. Souběžně s tím byly v letech 1981 a 1982 instalovány nové vitráže od Jeannette Weiss-Grüber. V roce 1981 rozdělil krajský konzervátor historických památek Lyon na dva obvody. Jean-Gabriel Mortamet zůstal zodpovědný za dokončení západního průčelí, dokud ho v roce 1982 nevystřídal Didier Repellin. U příležitosti návštěvy Jana Pavla II. v Lyonu v říjnu 1986 proběhly další úpravy, zejména modernizace osvětlení. Lustry Paula Desjardinse nahradilo umělecké osvětlení, které se snažilo napodobit středověkou atmosféru a pracovat s rozptylem světla skrze barevné vitráže. V rámci programu Françoise Léotarda z roku 1988 byly zahájeny dva velké projekty obnovy katedrál: v Remeši a v Lyonu. Čtrnáct milionů franků bylo vyčleněno na restaurování závěru primaciálního chrámu, který byl od ledna 1989 do prosince 1990 pod lešením. Kámen byl čištěn pískováním (gumováním) a poškozené prvky (gargoyly, opěrné pilíře) byly nahrazeny novým vápencem z lomu Anstrude. Nevhodné cementové spáry byly odstraněny a nahrazeny vápennou maltou. Tento projekt také umožnil archeologům detailně prostudovat kamenické značky z 12. a 13. století. Během těchto prací byla kompletně sňata východní rozeta (umístěná nad křížením transeptu nad chórem), protože její nedostupnost znemožňovala jakýkoli zásah na místě. Vyčistil a zrestauroval ji mistr sklář z Bourges, Jean Mauret. Obnovena byla také původní prejzová krytina bočních lodí a měděná střecha velké sakristie. Výjimečná však byla především forma, jakou tento projekt probíhal. Katedrála sv. Jana navázala partnerství s episkopální katedrálou Saint John the Divine v New Yorku. Tato spolupráce zahrnovala výměnu francouzských a amerických dělníků, což mělo podnítit vzájemné předávání zkušeností a zvýšit kvalitu odvedené práce. Kamenická dílna byla navíc umístěna přímo na chodníku a oddělena velkým prosklením, takže veřejnost mohla sledovat řemeslníky při práci. Během dvou let navštívilo staveniště na devět tisíc lidí. Oficiální předání hotového díla proběhlo 8. prosince 1990 během svátku světel (Fête des Lumières). 90. léta 20. století V roce 1991 získala kapitulní sakristie nové vitráže od Jeana Maureta. O rok později vyhlásila regionální správa DRAC Rhône-Alpes na popud arcibiskupa Alberta Decourtraye soutěž na celkovou úpravu interiéru (osvětlení, sedací nábytek, liturgické prvky). V konkurenci Oliviera Gagnèra zvítězila Andrée Putman. Její návrh pojal interiér komplexně. Zkoušky čištění stěn absidy a chóru v roce 2010 odhalily, že jsou tvořeny vysoce kvalitním mramorovým kamenem s vlysy z červené štuky (scagliola). S ohledem na tento lesklý materiál se Andrée Putman rozhodla pro nový hlavní oltář z alabastru. Dosavadní oltář byl následně přemístěn do kaple pro všední dny. Restaurování a práce na počátku 21. století Souběžně s interiérem pokračovala obnova exteriérů. V letech 2003 až 2005 prošla kompletní rekonstrukcí jižní fasáda včetně opěrných pilířů a střech bočních lodí. Následovaly opravy střech kaplí svatého Vincence a Bourbonů, kde byly nahrazeny i silně poškozené sochy. V letech 2009–2011 byl cyklus prací kolem budovy završen obnovou severního průčelí. V roce 2011 byla zahájena nová kampaň na čištění západního průčelí. Zatímco v roce 1980 nebyly technologie dostatečně šetrné k sochám, nové metody využívají tryskání velmi jemného prášku z mletých broskvových či meruňkových pecek, který odstraňuje nečistoty bez poškození kamene. Laser byl zakázán, protože způsoboval žloutnutí kamene. Stejně jako u dřívějších etap byly veškeré nevhodné cementové spáry nahrazeny vápennou maltou. Celková obnova fasád (1981–2011) stála stát přes deset milionů eur. Restaurování soch pokračuje i v současnosti. V roce 2010 vzbudil velký ohlas nový chrlič od kameníka Emmanuela Fourcheta. Umělec jej vytvořil v podobě vedoucího stavby Ahmeda Benzizina a doplnil jej dvojjazyčným nápisem „Bůh je veliký“ a arabským „Allāhu akbar“. Zatímco extremistické skupiny se pokoušely vyvolat kontroverzi, zástupci církve i lyonský imám Kamel Kabtane to označili za symbol křesťansko-muslimského přátelství v Lyonu. Otec Vincent Feroldi připomněl, že arabské nápisy na francouzských kostelech jsou doloženou tradicí, například na dveřích katedrály v Le Puy. V roce 2013 byla vyhlášena soutěž na další současné vitráže. Vybraná skupina umělců (ateliéry Duchemin, Loire a další) se rozhodla pro koncepci vzájemného „proplétání“ svých uměleckých rukopisů do jednotné struktury oken. Významné události Koncily V 13. století se v tehdy ještě nedokončeném primaciálním chrámu konaly dva ekumenické koncily za osobní účasti papeže. První lyonský koncil (13. ekumenický koncil) probíhal v červnu a červenci roku 1245. Během tohoto koncilu papež Innocenc IV. zasvětil hlavní oltář katedrály. Papež v té době v Lyonu pobýval (1244–1251) pod ochranou arcibiskupa Filipa I. Savojského, neboť blízkost Francie mu poskytovala bezpečné útočiště před útoky císaře Fridricha II.. Náklady na koncil plně hradil lyonský arcibiskup. Středověká iluminace z rukopisu Novellae (dnes v knihovně Syracuse University) zobrazuje Innocence IV. právě na tomto koncilu. Druhý lyonský koncil (14. ekumenický koncil) se konal od května do července 1274. Papež Řehoř X. se na něm pokusil o sjednocení latinské a řecké církve. Do města, které mělo tehdy jen deset až dvanáct tisíc obyvatel, dorazilo přibližně 8 000 lidí, včetně asi 1 500 delegátů, což způsobilo značné logistické potíže. V návaznosti na diplomatickou misi Giovanniho Carpinia k chánu Ögedeji byla na druhém lyonském koncilu v roce 1274 přítomna tatarská delegace, jejíž členové zde přijali křest. Během tohoto koncilu zemřel po svém významném vystoupení učitel církve svatý Bonaventura. Papežské návštěvy Kromě dlouhého pobytu Innocence IV. (1244–1251) a přítomnosti Řehoře X. během druhého koncilu byla katedrála svatého Jana v roce 1316 dějištěm korunovace papeže Jana XXII. (Jacques Duèse). Tato volba Lyonu byla motivována především politickými důvody spojenými s nástupnictvím na francouzský trůn. V roce 1804 se v Lyonu zastavil papež Pius VII., když byl donucen cestovat do Paříže na korunovaci Napoleona Bonaparteho. Dne 19. listopadu ho v katedrále přivítal obrovský dav. Druhý den zde sloužil mši, požehnal lidem na Place Bellecour a 21. listopadu pokračoval v cestě. Při svém návratu do Říma v dubnu 1805 strávil v Lyonu čtyři dny. Jeho nejvýznamnějším činem bylo tehdy obnovení bohoslužeb v kapli svatého Tomáše na Fourvière, což se stalo počátkem silné lidové úcty k Panně Marii z Fourvière. Dne 5. října 1986 navštívil katedrálu papež Jan Pavel II., kde se setkal s devíti sty nemocnými z celého regionu. Pro jejich přijetí byla vyhrazena a upravena celá třetina prostoru chrámu. Další významné návštěvy V roce 1248, před vyplutím na sedmou křížovou výpravu, se francouzský král Ludvík IX. (Svatý) setkal v Lyonu s papežem Innocencem IV., který zde tehdy pobýval. Katedrála také v dubnu 1271 dočasně hostila královo tělo, které z Tunisu do baziliky Saint-Denis převážel jeho syn Filip III. Francouzský. Dne 17. prosince 1600 se v katedrále konala svatba Jindřicha IV. a Marie Medicejské, kterou celebroval papežský legát (poté, co král získal od papeže anulaci svého předchozího manželství s královnou Markétou). Císař Napoleon I. a Josefína byli v katedrále přijati kardinálem Josephem Feschem (Napoleonovým strýcem) u příležitosti Velikonoc roku 1805. Katedrála svatého Jana byla také místem posledního rozloučení s mnoha významnými osobnostmi: Bývalí starostové Lyonu: Louis Pradel (1976), Francisque Collomb (2009) a Gérard Collomb (2023). Slavný šéfkuchař Paul Bocuse (2018). Televizní moderátor Jacques Martin (2007). Bývalá poslankyně Bernadette Isaac-Sibille (2021). Pohřeb Gérarda Collomba 29. listopadu 2023 byl mimořádnou událostí, které se zúčastnil prezident Emmanuel Macron (jenž pronesl smuteční řeč), bývalý prezident François Hollande, bývalý premiér Édouard Philippe a spisovatel Marc Lambron. Velké odpustky (Grand Pardon) Primaciální chrám v Lyonu disponuje unikátním papežským privilegiem pro udělení jubilejních odpustků. Podobně jako u Velkých odpustků v Rocamadouru, i zde platí, že pokud se svátek svatého Jana Křtitele (patrona katedrály) kryje se Slavnost Těla a Krve Páně|svátkem Božího Těla, papež udělí místu zvláštní plnomocné odpustky. Protože svátek Božího Těla byl zaveden až v roce 1261, lyonské jubileum proběhlo ve všech relevantních letech: 1451, 1546, 1666, 1734, 1886 a 1943. Jde o roky, kdy Velikonoce připadnou na 25. dubna, což je poslední možný termín slavení Velikonoc. Tato shoda je v liturgickém kalendáři extrémně vzácná. Příští udělení Velkých odpustků v Lyonu je tak naplánováno až na rok 2083. Architektura Primaciální chrám je orientován směrem na východo-jihovýchod a sestává ze tří lodí (hlavní loď a dvě boční lodě). Hlavní loď je tvořena čtyřmi dvojpolemi – to znamená, že zatímco boční lodě mají osm polí, hlavní loď pouze čtyři, přičemž každé z nich disponuje centrálním pilířem nesoucím kolmé žebro šestidílné klenby. Katedrála má navíc transept (příčnou loď), který přesahuje šířku bočních lodí o jedno pole. Typickým znakem pro lyonský region je, že budova nemá ambit (ochoz s věncem kaplí), ale pouze dvě boční kaple přiléhající k chóru. Chór o délce dvou polí je zakončen sedmibokou absidou (polovina dvanáctistěnu). Stavba z bílého vápence je osazena čtyřmi věžemi bez jehlancových střech: dvě se tyčí nad průčelím, další dvě masivnější jsou umístěny nad krajními poli transeptu. Nejvýraznějším prvkem průčelí je vysoký trojúhelníkový štít, který převyšuje věže a neodpovídá poměrně nízkému krovu budovy. Na jižní stranu průčelí navazuje budova manécanterie; mezi ní a arcibiskupským palácem se rozkládá obdélníkový ambit. Manécanterie ani ambit nejsou v ose katedrály, ale jelikož jsou starší, zachovávají linii původní karolinské stavby, která byla vychýlena k jihu. Rozměry Katedrála v Lyonu má na poměry významných katedrál relativně skromné rozměry, což má několik historických a technických příčin. Kvůli sporu s kapitulou nemohl arcibiskup stavět směrem na západ ke kopci. Byl nucen stavbu situovat k břehu Saôny, což byla nepřekročitelná technická hranice. Vnitřní délka budovy je tak omezena na 80 metrů, z čehož 20 metrů připadá na chór. Jelikož se v gotice pokračovalo na základech rozvržených pro románský sloh, musela mít loď stejnou šířku jako chór. Ten byl limitován možnostmi původně plánované románské klenby. Šířka hlavní lodi je tedy pouhých 13,3 metru a klenba chóru dosahuje výšky 24,3 metru . Celková šířka všech tří lodí činí 26 metrů [114]. Rané gotické experimenty (např. příprava pilířů pro šestidílné klenby) zabránily realizaci projektu, který by plně využil tehdejší pokročilé techniky severní Francie. Výška klenby v hlavní lodi je 32,5 metru, což je o pět metrů méně než u soudobých katedrál v Bourges či Chartres. Rozhodnutí nepokračovat stavbou jehlancových střech (flèches) omezilo výšku čtyř věží na 44 metrů. Památková ochrana Katedrála je od roku 1862 zapsána na seznamu historických památek Francie. Kromě samotné stavby je v databázi Palissy evidováno dalších 152 předmětů vnitřního vybavení, které požívají stejné ochrany. Budova je chráněna také jako součást památkové zóny. Od 12. dubna 1964 patří do vůbec první památkové rezervace vytvořené ve Francii. Od 5. prosince 1998 je pak zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO v rámci historického centra Lyonu. Exteriér Západní průčelí Západní fasáda spojuje klasickou gotickou strukturu s originálními prvky. Dominuje jí trojice bohatě zdobených portálů, jejichž pilíře pokrývají figurativní a narativní medailony. Ve třetině výšky fasády prochází výrazná galerie. Charakteristickým rysem je velmi vysoký trojúhelníkový štít, který svou výškou přesahuje obě věže průčelí. Západní průčelí katedrály svatého Jana je vrcholným dílem lyonské gotiky. Jeho spodní část tvoří tři monumentální portály, které jsou proslulé svými 280 kamenickými medailony s biblickými, mytologickými i každodenními výjevy. Nad nimi se nachází velká rozeta, nazývaná „rozeta Beránka“, která je jedním z největších gotických oken tohoto typu ve Francii. Fasáda také slouží jako unikátní plátno pro moderní technologie – během každoročního svátku světel v prosinci se stává dějištěm velkolepých videomappingů, které zdůrazňují její vertikalitu a bohatost sochařské výzdoby. Portály Tři portály této fasády nesou celkem 320 reliéfů, umístěných na vystupujících pilířích, které podpírají archivolty rámující vchody. V 16. století kalvinistický baron des Adrets zničil všechny sochy svatých ve výklencích a sťal hlavy všem andělům na portálech. Dílo zkázy bylo dokončeno v 18. století otesáváním, které mělo odstranit výzdobu považovanou za příliš „středověkou“. Některé biblické scény, přestože jsou díky kontextu rozpoznatelné, byly málo čitelné už ve středověku – buď byly poškozeny hned po vzniku, nebo je umělec ponechal nejasné kvůli jejich šokujícímu charakteru (například dva medailony zobrazující Lótův incest). Tyto prvky tvoří nejoriginálnější část výzdoby fasády. Podobný typ medailonů lze nalézt pouze na katedrále Notre-Dame v Rouenu, která byla pro Lyon pravděpodobně inspirací. Na každé konzole je vertikálně seřazeno osm medailonů; jsou přítomny na obou viditelných stranách každého pilíře. Centrální portál má čtyři pilíře (64 medailonů) a každý z bočních portálů tři (po 48 medailonech). Témata jsou pestrá, střídají se biblické výjevy se světskými motivy či životopisy svatých - Genesis (43 medailonů), Život svatého Jana Křtitele (16 medailonů), cyklus ročních období a Znamení zvěrokruhu (po 12 medailonech). Některé výjevy tvoří souvislou řadu, jiné jsou izolované, jako například život svatého Benedikta nebo svatého Petra (hojné zastoupení Petra je zřejmě poctou arcibiskupu Petru Savojskému). Další medailony odkazují na dějiny lyonské diecéze, například na zavraždění svatého Ennemonda. Některé motivy čerpají z židovských či křesťanských tradic mimo Bibli, jako je zabití Kaina Lámechem. Čtení těchto medailonů probíhalo, podobně jako u vitráží, směrem zdola nahoru (pokud existovalo logické pořadí). Na rozdíl od běžného systému bustrofedonu (střídavé čtení zleva doprava a zprava doleva), který se často používal u oken, se medailony na portálech čtou od dveří směrem ven – začíná se na pravé straně, pak se čtenář vrací do středu a pokračuje k levé straně. Tympanon pravého (jižního) portálu pravděpodobně zobrazoval Korunování Panny Marie, z něhož se dochovaly pouze zbytky (patrné je Narození Páně a Klanění mudrců a pastýřů); archivolty pak představují patriarchy a proroky. Severní tympanon byl s největší pravděpodobností zasvěcen svatému Petrovi, neboť se otevírá do boční lodi vedoucí ke stejnojmenné kapli; archivolty zde nesou postavy světců spojených s lyonskou církví. Čtyři vyřezávané archivolty centrálního portálu zobrazují 72 andělů kabaly. Na rozdíl od katedrál v Remeši nebo Štrasburku, kde lze rozpoznat jednotný sochařský styl, je výzdoba lyonské katedrály velmi eklektická. Je pravděpodobné, že mnoho soch vytvořili umělci, kteří městem pouze projížděli. Andělé na portálu se podobají například těm z katedrál v oblasti Champagne. Ve středověku se sochaři učili přímo v praxi – učedníci začínali na stavbě už ve dvanácti až čtrnácti letech a k samotnému sochařství se dostali až po letech hrubého opracovávání kamene. Ještě v 60. letech 20. století se kamenné bloky o hmotnosti pěti až osmi tun posouvaly pouze pomocí zvedáků a pák; dnes již stroje celou logistiku zjednodušují a kameny dorazí na místo připravené na přesný rozměr. Nádvoří Nádvoří katedrály zahrnuje dnešní náměstí Place Saint-Jean. To je částečně pěší zónou a v jeho středu stojí fontána slavnostně otevřená 22. června 1844. Fontána, umístěná pod malým chrámem v neorenesančním stylu, je dílem sochařů Jean-Marie Bonnassieuxe a Félixe Bernasconiho. Zobrazuje křest Krista Janem Křtitelem, přičemž voda původně stékala z mušle na Ježíšovu hlavu. Severní a jižní fasády Severní a jižní průčelí se liší především svým okolím. Jižní fasáda je součástí zastavěného celku, který zahrnuje budovu manécanterie (pěvecké školy), biskupství a křížovou chodbu, jež je odděluje. Naopak severní průčelí, kdysi rovněž obklopené budovami, se dnes otevírá do volného prostoru vzniklého po zničení kostelů sv. Štěpána a sv. Kříže během francouzské revoluce. Tento prostor byl upraven na archeologickou zahradu pojmenovanou „Girard Desargues“. Na každé boční straně je šest opěrných oblouků. Ty nejvýchodnější (postavené jako první) jsou štíhlejší než ty pozdější. Chrliče na severní straně zobrazují sedící postavu obkročmo, medvěda, berana, lva a také Ahmeda Benzizina. Jižní fasádu zdobí postavy Mojžíše, Árona, Jozueho, Gedeona, pomazání mladého Davida Samuelem a nakonec samotného Davida. Křížová chodba Křížová chodba jižně od katedrály je na své severní straně zdobena sochami ze 13. století. Portál vedoucí do západní galerie, přestavěný v 15. století, má velmi realistickou listovou dekoraci (cca 1275–1300). Tento portál, zvaný „Panny Marie s dítětem“, nahradil původní románský vstup. Název nese podle sochy Marie na tympanonu, která sedí na trůnu s lilií v ruce a Ježíškem na klíně, obklopena dvěma klečícími anděly. Sochy jsou barevné s převahou modré (barva Panny Marie). V křížové chodbě obsahují pilíře opěrných oblouků výklenky se sochami pod polygonálními baldachýny. Čtyři z nich jsou typickými ukázkami remešské školy z poloviny 13. století (např. král David či Obětování Izáka), zbylé dvě pocházejí z počátku 20. století (jedna z nich zobrazuje sv. Jana Maria Vianneye). Závěr katedrály Závěr katedrály (apsida) je postaven v románském slohu. Jeho hlavním rysem je absence opěrných oblouků. Nad soklem z vápence jej tvoří tři úrovně - první úroveň tvoří úzká gotická okna (lancety). Druhou tvoří galerie slepých půlkruhových oblouků, která uzavírá triforium. Třetí úroveň tvoří vysoká sdružená okna. Zvony Katedrála by měla mít alespoň šest zvonů. V průběhu historie jich na katedrálé bylo až dvanáct, ale její zvonice sloužila kromě primaciálního chrámu i sousedním kostelům sv. Štěpána a sv. Kříže. Dnes se zvony nacházejí pouze ve dvou ze čtyř věží. Civilní zvony Z náměstí Place Saint-Jean jsou viditelné dva zvony. Tyto tzv. „civilní“ zvony jsou tři a nacházejí se v severní věži západního průčelí (té, na které jsou umístěny hodiny). Tyto zvony odbíjejí čas, ale nesvolávají k bohoslužbám ani neohlašují liturgické události. Nemají jména a jejich zdobení je velmi prosté. Hodinový cimbál: Pochází nejméně z 15. století, má průměr 1,12 metru a každou hodinu odbíjí tón fis1. Čtvrťové cimbály: Jsou dva (o průměru 50 a 70 cm). Odbíjejí čtvrthodiny – nejprve menší zvon tón cis2 a poté druhý tón h1. Zvonová stolice Zvonová stolice se nachází v severní věži transeptu (příčné lodi) a jsou v ní zavěšeny houpavé zvony katedrály. Je jich celkem šest - Anne-Marie (Velký zvon), Gabrielle (Druhý), Blandine (třetí), Séral (čtvrtý), Pothin (Pátý) a šestý Schiule (neboli „Svolávač“) Tři největší zvony tvoří tzv. „velký akord“ severní věže, zatímco tři menší zvony umístěné nad nimi tvoří „malý akord“. Vedle zvonice se nachází také bývalá komora mistra zvoníka (Camera tirecordi). Velký akord (Le grand accord) Zvon Anne-Marie má průměr 2,19 metru a váží 7 700 kilogramů. Nahradil tři předchozí zvony: Nicolas (1305), Marie I. (1508) a Marie II. (1555). Marie II. sice přečkala řádění barona des Adrets, ale v červenci 1622 praskla kvůli nadměrnému užívání během epidemie. Nový zvon byl objednán během jediného týdne. Královský kovolijec Pierre Recordon jej odlil 31. října 1622 přímo u paty zvonice z úlomků starého zvonu a darovaných ingotů. Kvůli chybějícím vyprošťovacím otvorům byl zvon vytažen na věž až 28. března 1623 po výhrůžkách vězením dodavateli. Jméno Anne odkazuje na královny Annu Rakouskou a Annu Bretaňskou, Marie na předchozí zvony. Zvon má dozvuk neuvěřitelných 100 sekund. Ačkoliv zvony této váhy obvykle znějí v tónu f, Anne-Marie je naladěna do as0. V dobách ručního zvonění bylo k jejímu rozhoupání potřeba 16 mužů. Je bohatě zdobena akantovými listy, anděly a figurami Krista, Panny Marie, Jana Křtitele a sv. Štěpána. Zvon Gabrielle má průměr 1,62 metru, váží 2 379 kg a zní v tónu hes0. Nahradila zvon Étiennette z roku 1642, který byl zničen za revoluce. V roce 1807 nařídil kardinál Fesch její urychlenou instalaci, protože osamocená Anne-Marie svou vahou bez protizávaží ostatních zvonů vychylovala konstrukci zvonice. Zvon odlil Louis Frèrejean, požehnán byl 15. listopadu a nese papežské i biskupské znaky. Zvon Blandine od kovolijce Chevaliera má průměr 1,38 metru, váží 1 533 kg a zní v tónu c1. Požehnán byl v roce 1818, ale od roku 2014 je mimo provoz. Je zasvěcen svaté Blandině (patronce Lyonu) a zdobí jej krucifix, Panna Maria s dítětem a lilie. Malý akord (Le petit accord) Zvon Séral (nebo „Quart Sainct“) byl odlit v roce 1671 Léonardem Dupontem. Má průměr 1,08 metru, váží 697 kg a zní v tónu f1. Bývá nazýván také „neufve“ (protože oznamoval hodinu nonu) nebo „carsin“ (čtvrtý signál). Je zasvěcen apoštolům Janovi a Petrovi. Zvon Pothin byl odlit v roce 1820 kovolijcem Chevalierem. Má průměr 96 cm, váží 535 kg a zní v tónu g1. Je zasvěcen svatému Pothinovi (prvnímu lyonskému biskupovi). Stejně jako zvon Blandine je od roku 2014 mimo provoz. Zvon Rappiau byl odlit v roce 1805 Pancracem Bertaudem. Má průměr 83 cm a zní v tónu as1. Jméno není křestní, ale pochází z nářečního výrazu pro „svolávání“ (rappeler). Přezdívá se mu také chiule (v hantýrce „křikloun“), ačkoliv ve skutečnosti zní čistě, přesně o oktávu výše než velká Anne-Marie. V roce 1789 měla zvonice osm zvonů. Během francouzské revoluce (29. srpna 1793) však bylo rozhodnuto o roztavení všech zvonů kromě největšího (Anne-Marie) a čtvrtého v pořadí. Takto bylo získáno přes 18 000 liber bronzu pro válečné účely (arzenály). V roce 1999 doporučila expertní zpráva doplnit velký akord o dva nové zvony (tóny des1 a es1), aby byla sestava kompletní. Interiér Chór a apsida Apsida primaciálního chrámu má sedmiboký polygonální půdorys a uzavírá chór o dvou klenebních polích, podél nichž přiléhají dvě kaple s rovným závěrem. Sanktuárium má tři úrovně románského členění z nichž první tvoří arkáda slepých oblouků lemující obvod, druhou spodní trojlaločná okna a třetí triforium. Nad triforiem byla později přistavěna čtvrtá, gotická úroveň – bazilikální trakt s křížovými žebrovými klenbami. Původní projekt biskupa Guicharda počítal s románskou polokulovitou klenbou (konchou) nad apsidou a dvěma křížovými klenbami nad chórem. Inspiraci tento projekt čerpal v renesanci 12. století a v monumentálním opatství Cluny. Tato clunyská tendence se projevuje zejména v motivech barevného mramoru a byzantské inspiraci dekorů. Výstavba triforia z podnětu Jeana Belles-mainse změnila budoucí podobu apsidy: namísto konchy byla zvolena řada oken a žebrová klenba. Architekt biskupa Renauda de Forez zvolil technické řešení v podobě galerie s lodžiemi. Toto řešení bylo zvoleno ze strukturálních důvodů, neboť románské opěrné pilíře nebyly pro zachycení tlaku gotických žeber tak vhodné jako klasické vnější opěrné oblouky. Každá lodžie je zaklenuta lomenou valenou klenbou, která pokrývá lichoběžníkový prostor. Nesoulad v rozměrech byl vyřešen vložením konzol a použitím tzv. sloupů „en délit“ (vzpřímené sloupy tesané proti směru vrstev kamene), které stojí v krátké vzdálenosti od prvků, jež podpírají. V horním patře chóru jsou vysoká okna seskupena po třech na každé straně. Vnější otvory nejsou v přímém zákrytu s okny, ale jsou v horní části rozšířeny, aby nebránily průchodu světla. Oblouk vnějších otvorů je monolobní (jednoduchý), což je prvek typický pro germánskou architekturu 12. a 13. století (např. v cisterciáckých opatstvích Maulbronn či Sulejów). Průměr apsidy činí 12,5 metru, což ji řadí nad průměr tehdejších románských staveb v regionu a zároveň odpovídá šířce apsidy kostela biskupa Patienta z 5. století. Boční kaple chóru mají rovněž dvě klenební pole; první je s chórem propojené, zatímco druhé odděluje zeď. Přípory (přisazené sloupy) oddělující tato pole jsou v chóru i v kaplích redukovány na čistě nosnou funkci bez přízdob, aby se maximalizoval volný prostor v chóru. Vnitřní líc apsidy tvoří vápenec choin ve formě ortostatů – kamenné bloky jsou kladeny vertikálně, aby vynikla velká celistvá plocha. Každý blok tvoří pozadí jednoho oblouku arkády, vymezeného kanelovanými pilastry, jimž se rozměrově přizpůsobuje (1 × 2 metry). Díky maskování spár vytvořili stavitelé iluzi jediného obrovského zakřiveného kamene, který tvoří celé pozadí apsidy. Kromě vápence je zde hojně zastoupen mramor - bílý mramor s velmi jemným zrnem byl vybrán pro patky sloupů a barevný mramor byl použit na pilastry, arkády a podpěry triforia, se kterými bílé patky vizuálně kontrastují. Triforium chóru a apsidy je koncipováno jako galerie křížové chodby, ovšem s odlišným stylem sloupků - v chóru: Pilastry střídají obdélníkové a kruhové základny, hladké plochy s kanelováním (rovným, lomeným, vlnitým nebo v podobě lomeného šípu/chevronu). Toto uspořádání je symetrické a vytváří vzorec zvaný chiasmus (schéma ABACA-ACABA). V apsidě triforium působí mnohem klasičtěji díky pravidelným sloupům s obdélníkovou základnou a rovným kanelováním. Transept (Příčná loď) Transept současné stavby navrhl architekt biskupa Renauda de Forez, jehož jméno zůstává neznámé. Ten musel při práci respektovat styl požadovaný arcibiskupem (podle vzoru katedrál v Ženevě a Lausanne) a zároveň sladit novou stavbu s již existujícími částmi. Musel také dodržet specifické zadání stavby: vytvoření vnější galerie v polovině výšky a osazení vitráží do vnitřního líce zdiva. Transept je tedy architektonickým přechodem mezi chórem, který má výrazně románský základ, a hlavní lodí, která je již plně gotická. Architekt prokázal, že je nejen zručný technik, ale také znalec antické architektury, což je patrné na způsobu opracování a skládání kamenů nad oblouky - Extrados (vnější hřbet oblouku) v místech spojení zdi a oblouku netvoří kameny plynulou křivku, ale jsou uspořádány do tvaru schodiště, řady zubů (crossettes) nebo jednoduchého čtverce. Kromě těchto klasických prvků architekt zkoušel i nové formy, jako jsou oblouky s „procházejícím“ svorníkem ve tvaru obráceného lichoběžníku nebo obdélníku. Druhý (rovněž anonymní) architekt pracoval na bazilikálním traktu (clair-étage) krajních polí transeptu. Přinesl zásadní inovace - na rozdíl od předchozího řešení přesunul galerii z exteriéru do interiéru, podle vzoru burgundských kostelů (např. Notre-Dame v Dijonu). Vitráže se tak posunuly k vnějšímu líci zdi, což vytváří vizuální efekt, jako by se klenba vznášela odděleně od svých podpěr. Východní trojdílná okna (triplet) jsou v přísném cisterciáckém stylu bez ozdob. Naopak západní trojdílná okna zdobí sloupy s hlavicemi s výraznými háky (crochets), které zobrazují postavy a listoví, což je opět typický burgundský prvek. Závěrečnou fázi vedl pravděpodobně třetí architekt, který zvolil na svou dobu v tomto regionu převratné řešení. Namísto plánovaných trojdílných oken osadil severní a jižní čelo transeptu dvěma velkými rozetami. Šlo o vůbec první rozety instalované jižně od řeky Loiry. Aby mohly mít rozety co největší průměr, musela být klenba zvýšena o přibližně 80 centimetrů. Hlavní loď a boční lodě Kolem let 1200–1210 pracoval na hlavní lodi pravděpodobně další (opět anonymní) stavitel. Vedl práce od transeptu až po čtvrté dvojité klenební pole. Přestože klenba byla dokončena až po jeho odchodu, jeho nástupci pravděpodobně věrně dodrželi jeho původní projekt. Stavitel nejprve osadil pilíře nejvýchodnějšího pole a zároveň zaklenul boční lodě. Tyto boční prostory byly původně připraveny pro románskou klenbu, ale architekt 13. století prokázal velkou zručnost při spojování stylů a vytvořil specifický typ žeber (ogives) pro každou boční loď. Žebra nepatrně sešikmil, aby přesně dosedala na stávající románské podpěry. Pro hlavní loď zvolil techniku, která byla v té době ve velkých katedrálách v okolí Paříže již opouštěna: šestidílnou klenbu. V tomto systému je každé pole neseno šesti podpěrami - čtyři „silné“ pilíře v rozích, které nesou diagonální žebra a dva „slabší“ pilíře uprostřed, které nesou příčné žebro kolmé k ose lodi. Právě toto střídání silných a slabých pilířů, které architekt zavedl na začátku 13. století, předurčilo podobu klenby i pro jeho následovníky, kteří ji dokončili o mnoho let později. Na horních oknech lodi pravděpodobně pracoval stejný architekt, který navrhl rozety v transeptu (příčné lodi), nebo jeho přímý následovník. Tato okna jsou tvořena triplety (trojicemi štíhlých oken), nad nimiž jsou vždy tři vícečetné růžice tvořící rovnostranný trojúhelník. V lodi najdeme tři typy těchto oken. První typ: Má tři stejně vysoké lancety (štíhlá okna). Nad nimi jsou tři růžice, přičemž ta horní je největší. Spodní dvě růžice doplňují po stranách malá trojlaločná okénka (okuly). Druhý typ: Prostřední lanceta je vyšší než krajní. Obě spodní růžice jsou zvětšeny na velikost té horní a boční okuly jsou zcela odstraněny. Třetí typ (kolem let 1270–1280): Nachází se v západní části druhé dvojité travé. Zde je již použita pokročilá technika kružby (remplage). Růžice jsou mnohem rozměrnější: spodní mají pět laloků a horní, největší, má laloků sedm. Boční kaple V katedrále se nachází celkem osm bočních kaplí: tři na jižní straně (vpravo od lodi) a pět na straně severní. Kaple na jižní (pravé straně) kaple sv. Rafaela: Nejblíže transeptu, zasvěcená archandělu Rafaelovi. Byla postavena v roce 1495 a rozlohou odpovídá jednomu poli boční lodi. Dříve byla propojena s křížovou chodbou kapituly. Dnes slouží jako lapidárium pro uchovávání soch a kamenických prvků sejmutých během restaurátorských prací. Kaple Nejsvětější svátosti směrem k průčelí následuje kaple, jejíž stavbu vedl od roku 1401 Jacques de Beaujeu. Původně byla zasvěcena Božímu hrobu, ale někdy se jí říká také „kaple sv. Vincence z Pauly“. Až do roku 1953 v ní bylo uloženo srdce svatého Vincence, které poté kardinál Gerlier vrátil řádu sester vincentek. V kapli se nachází hrobka kardinála Coullié (arcibiskupa lyonského v letech 1893–1912). Bourbonská kaple je považována za nejúžasnější kapli celého chrámu. Nachází se na jižní straně nejblíže k průčelí. Nechal ji postavit kardinál Karel II. Bourbonský, který povolal umělce z dvora v Moulins, mistry tzv. „technologické gotiky“. Kaple je proslulá svými visutými svorníky (clefs pendantes). Jejich originalita spočívá v tom, že koncový knoflík, do něhož se sbíhají slepá žebra, není vytesán z jednoho kusu kamene, ale je připevněn pomocí čepu a dlabu k hlavnímu klenáku. Bohatá plaménková gotika se projevuje v propracovaném dekoru stěn, sloupů, žeber i balustrády horní galerie. V roce 1816, během restaurace Bourbonů, byla dočasně přejmenována na „kapli svatého Ludvíka“ a sloužila k oslavě vládnoucí dynastie. Kaple na severní (levé) straně Zde se nachází celkem pět kaplí (většina odpovídá polovině klenebního pole lodi): Kaple Faráře arského (Curé d'Ars): Původně kaple Zvěstování Panny Marie z konce 15. století. Kaple Nejsvětějšího Srdce Páně: Postavena roku 1448 (původně sv. Michala). Je unikátní tím, že jako jediná zabírá délku jednoho a půl pole. Kaple svatého Josefa: Pochází z 15. století, nachází se za průchodem do archeologické zahrady. Kaple svaté Anny: Původně zasvěcená Panně Marii, pochází ze 17. století. Kaple s křtitelnicí: Postavena roku 1623 (původně sv. Antonína). Právě pod touto kaplí se nachází hrobka lyonských arcibiskupů. Vitráže První vitráže současné stavby pocházejí ze 12. století a zdobí boční kaple chóru. Většina vitráží v katedrále však pochází z první poloviny 13. století a tvoří ucelený soubor. Dokončení bočních kaplí v 15. a 16. století přineslo katedrále novou sbírku skleněných výplní. Restaurování a úpravy v 19. století doprovázel nový program tvorby vitráží i četné opravy, které však nebyly vždy zdařilé. Nakonec destrukce v roce 1944 donutily katedrálu pořídit si vitráže nové. Boční kaple Jedinou románskou vitráží, která zůstala na svém místě, je vitráž líčící život svatého Petra, umístěná v kapli stejného jména. Skládá se z pěti částí, z nichž každá tvoří medailon obklopený bordurami. Téměř celé okno pochází z konce 12. století. První část (spodní) zobrazuje chůzi po vodě (podle Matoušova evangelia), lemovanou vlevo andělem budícím Petra v žaláři a vpravo apokryfní scénou „Quo vadis“. Druhá část představuje smrt a vzkříšení Tabity v kompozici, která plynule přechází z levé bordury do pravé a poté se vrací do centrálního medailonu, který se čte zprava doleva. Třetí část, která se čte celá zprava doleva, zobrazuje zatčení Petra a jeho předstoupení před Nerona. Pouze čtvrtý medailon, zobrazující Petrovo umučení, není dobový; avšak bordury se dvěma modlícími se světci jsou ze 13. století, i když z tohoto okna původně nepocházejí. Konečně pátá část ukazuje Krista v gloriole obklopeného anděly, jak drží klíč od nebeského království a svitek pergamenu. Chór a apsida Štíhlá vysoká okna (lancety) v apsidě představují středověký styl charakteristický pro oblast jihovýchodní Francie (podobný najdeme např. v katedrále Notre-Dame-de-l'Assomption v Clermontu. Tento styl se vyznačuje trojím vlivem, zejména byzantským patrným ve výběru i zpracování scén (zejména Zvěstování a Narození Páně), v protažení siluet, znázornění prostoru (vnitřních objemů) a ve velmi detailním zpracování drapérií (skladů oděvů). Dále pak vlivem germánské oblasti v monumentalitě oken, která se projevuje výrazným zpracováním bordur na úkor samotných scén a jasností kompozic a nakonec vlivem oblasti Île-de-France znatelným v dekorativních prvcích. Okna (lancety) řazená zleva doprava postupně zobrazují: apoštolát svatého Štěpána, dětství Krista, vzkříšení Lazara, Vykoupení (centrální okno v hloubi apsidy), životy Jana Křtitele, evangelisty Jana a nakonec svatého Cypriána. Každé okno z tohoto souboru se skládá ze sedmi medailonů. Vitráž svatého Štěpána na severní straně prošla výraznou restaurací. Postupně zobrazuje: Štěpánovo vysvěcení na jáhna Petrem, rozdávání almužny, kázání Židům, jeho zatčení, řeč před sanhedrinem (veleradou) a nakonec jeho kamenování. Poslední medailon od 19. století zobrazuje Krista v glorioli; původně zde bylo vyobrazení Boha zjevujícího se mladému mučedníkovi. Druhá vitráž, částečně restaurovaná Lucienem Bégulem, připomíná dětství Krista. V této kompozici jsou bordury zaplněny: vlevo sedmi neřestmi a vpravo sedmi ctnostmi. Každá z těchto vlastností (jejichž teologické pojetí občas záviselo na fantazii umělce) je představena postavou v čtyřlistém medailonu a pojmenována latinsky v kartuši kolem hlavy. Opilství a Cudnost tak lemují cestu mudrců (tří králů). Chamtivost a Milosrdenství doprovázejí jejich setkání s Herodem. Lakota a Štědrost obklopují klanění mudrců. Zjevení anděla, který jim přikazuje, aby se k Herodovi nevraceli, je zasazeno mezi Smilstvo a Střímost. Útěk do Egypta má v bordurách Bolest a Radost. U vraždění neviňátek stojí proti sobě Hněv a Trpělivost. Nakonec Pýcha a Pokora rámují Obětování v chrámu. Třetí severní vitráž ukazuje nejprve smrt Lazara obklopeného sestrami Martou a Marií; poté se Marta vydává vstříc Ježíši, zatímco Marii utěšují přátelé; Marta oznamuje sestře, že Ježíš dorazil; Marie mu jde naproti; Ježíš pláče a následuje ji; nakonec Lazara vzkřísí a ten živý opouští hrob. Na jižní straně prošly vitráže rovněž významnými úpravami. Okno původně zasvěcené pouze Cypriánovi bylo v letech 1842–1844 vyměněno; nyní připomíná také svaté zakladatele lyonské církve, Pothina a Ireneje, a také Polykarpa. První dva medailony tak ukazují cestu prvního jmenovaného do Galie a svěcení druhého; vyprávění o životě Cypriána začíná až ve třetím medailonu zobrazením biskupského shromáždění. Následuje jeho předstoupení před prokonzula Aspasia Paterna, odchod do vyhnanství, výslech před novým prokonzulem a nakonec mučednická smrt. Vitráž Jana Evangelisty čerpá inspiraci ze tří zdrojů: Skutků apoštolů, Apokalypsy a legendární tradice. Medailony postupně představují: Uzdravení u Krásné brány. Muka v horoucím oleji, která mu uložil Domicián a z nichž vyvázl bez úhony (apokryfní příběh). Anděla diktujícího Janovi Apokalypsu na ostrově Patmos. Vizi Syna člověka obklopeného sedmi svícny a sedmi hvězdami. Ježíše oznamujícího apoštolovi jeho blízkou smrt. Janovo vyučování. Poslední medailon ukazuje Jana uléhajícího do hrobu, přijímaného světlem vycházejícím z Boha; Jan je zde představen jako „biskup“, nikoliv jako evangelista, aby byla zdůrazněna apoštolská posloupnost lyonské diecéze. Vitráž Jana Křtitele čerpá inspiraci především z vyprávění první kapitoly Evangelia podle Lukáše a čtrnácté kapitoly Evangelia podle Matouše. První medailon však nemá se životem proroka nic společného – zobrazuje Renauda de Forez, jak přináší vitráž jako obětní dar. Následuje zvěstování Zachariášovi, samotné narození a určení jména „Jan“ jeho otcem, který svou volbu píše na tabulku, protože oněměl. Tři nejvýše umístěné medailony ukazují Janovo mučednictví: Salome tančící před Herodem, kata stínajícího Janovi hlavu a nakonec jeho hlavu přinesenou na míse. Centrální okno apsidy zaujímá vitráž Vykoupení: sdružuje okamžiky z Kristova života, které přímo souvisejí s vykoupením lidských hříchů. První dva medailony zdůrazňují Kristovu dvojí přirozenost – lidskou i božskou – skrze výjevy Zvěstování a Narození Páně. Následující dva připomínají Ukřižování a Zmrtvýchvstání. Poslední tři medailony pak tvoří jeden společný výjev, Nanebevstoupení Páně: apoštolové a Marie zaplňují pátý a šestý medailon a vzhlížejí k sedmému, v němž trůní Kristus v majestátu. Horní okna apsidy tvoří dvanáct vitráží s apoštoly, kde Jidáše Iškariotského nahradil Matěj. Těmto dvanácti oknům v apsidě odpovídá dvanáct oken v chóru, z nichž každé zobrazuje jednoho proroka: na severu jsou to Aggeus, Jeremiáš, Abdiáš, Micheáš, Izajáš a Malachiáš; na jihu pak Zachariáš, Daniel, Ámos, Abakuk, Ezechiel a Sofoniáš. Každý z proroků drží v ruce verš ze své knihy, který se zpravidla vztahuje k příchodu Krista a konkrétně k Vykoupení. Tyto vitráže s apoštoly a proroky nechal v 19. století výrazně zrestaurovat Lucien Bégule; v původním stavu se dochovala zhruba polovina. Naproti tomu vitráž, která tento soubor v hloubi apsidy uzavírá, pochází kompletně z konce 13. století; zobrazuje Korunování Panny Marie, nad nímž trůní Kristus jako Beránek Boží. Uspořádání těchto oken do trojic (tripletů) naznačuje hierarchii: prostřední postava je o něco vyšší a hledí přímo vpřed, zatímco dvě krajní menší postavy jsou k ní otočeny. Toto zpracování umožňuje mimo jiné klasické rozlišení mezi malými a velkými (Izajáš, Jeremiáš, Ezechiel a Daniel) proroky. Transept (Příčná loď) Rozeta umístěná nad křížením transeptu a hlavní lodi, která zdobí stěnu vyrovnávající výškový rozdíl mezi klenbami chóru a lodi, se skládá z osmi velmi odlišných vitráží. Čtyři z těchto medailonů pocházejí z 19. století a odborníci je příliš neoceňují. Tři horní medailony pravděpodobně pocházejí z roku 1232 a daroval je Odo III. Burgundský. Zobrazují dva světce obklopující Boha Otce. Spodní medailon je pak mozaikou sestavenou z kusů pocházejících ze 16. a 17. století. Celkový původní smysl této kompozice je zcela ztracen, ale jejímu středu dominuje Poslední večeře ze 16. století. Středověké vitráže v transeptu se již nedochovaly. V roce 1860 je nahradila nová díla, která doplňují proroky v chóru o čtyři vitráže zobrazující Ozeáše, Jóela, Nahuma a Jonáše, a také Melchisedecha s Davidem. Severní rameno transeptu je navíc osazeno dalšími, pozdějšími vitrážemi, jako je ta, kterou nechal zhotovit kardinál de Bonald. Jejím autorem je Antoine Lusson a vyobrazuje oba lyonské koncily. Dvě rozety, které zdobí konce transeptu, mají každá v průměru šest metrů. Obě jsou rozděleny na dvanáct paprsčitých polí oddělených sloupky, které obklopují centrální šestilistý medailon. Každý ze sloupků se neopírá o obvodový pás rozety, ale o trojlistý oblouk, který z něj vychází – což představuje technický počin umožněný použitím železných čepů. V každém z dvanácti polí jsou vyobrazeny dva medailony. Všechny medailony obou rozet mají modré pozadí s červeným lemem, s výjimkou čtyř z nich. Medailony vystupují z temně modrého pozadí, členěného červenými čtverci, do nichž jsou vepsány červené květy se žlutými pestíky. Jemné dávkování červené a modré barvy dodává severní rozetě, která je méně osvětlená, dominantní červenou a tedy teplejší tón, zatímco jižní rozetě dominuje modrá s chladnějším vyzněním. V každém poli severní rozety transeptu zobrazuje malý medailon (ten blíže ke středu okna) anděla. Velmi nápadnou zvláštností této severní rozety je, že každý druhý anděl je zobrazen při modlitbě vkleče, zatímco ten následující je padlý, zachycený v pádu hlavou dolů. Vnější medailony rovněž obsahují devět modlících se andělů a jednoho anděla padlého. Téma padlých andělů je v ikonografii vitráží skutečně velmi vzácné. Velký medailon ve spodní části zobrazuje stvoření Adama a Evy, zatímco ten horní představuje Krista v majestátu. Podobně jako u oken v apsidě je styl těchto vitráží charakteristický dvojím vlivem - Byzantským, který se projevuje v náboženských tématech a způsobu zobrazení událostí a germánským (přesněji rýnským) patrným v důrazu na detail u oděvů, dekoru a mobiliáře. Celé okno severního transeptu je zasvěceno triumfu Církve. Ústřední postava ji představuje jako bojovnici v pevném postoji, která drží kříž sloužící zároveň jako korouhev – historik Alphonse Sachet v ní spatřoval zosobnění Víry. Jižní rozeta má za téma Dva Adamy (Adama a Krista). Kompozice je shodná: dvanáct polí a v každém z nich dva medailony různé velikosti. Malé medailony jižní rozety zobrazují polopostavy andělů držících žezla nebo schránky. Velké medailony se zde čtou shora dolů. Vrcholový medailon představuje Krista, jehož tvář obklopuje trojlistá mandorla symbolizující Trojici. Zbývajících jedenáct medailonů vykresluje dva paralelní příběhy: Vpravo (z pohledu Krista vlevo) se odvíjí příběh pádu a dědičného hříchu: stvoření Adama, stvoření Evy, požití zakázaného ovoce, vyhnání páru z ráje a nakonec pracující Adam (jediný moderní medailon v okně). Vlevo se jako odpověď rýsuje příběh spásy: Zvěstování, Narození Páně, Klanění mudrců, Ukřižování a Zmrtvýchvstání. Medailon umístěný úplně dole oba příběhy spojuje: zobrazuje Sestoupení do pekel, kde zesnulý Kristus vyvádí z hrobů Adama a Evu (a tím i celé lidstvo), aby je skrze své vzkříšení přivedl k věčnému životu. Kromě malých medailonů se andělé objevují i v některých velkých polích jižní rozety, a to i ve scénách, kde to není obvyklé – konkrétně u stvoření Adama a Evy. Loď, kaple a průčelí Mnoho vitráží v bočních kaplích vzniklo díky mecenášství kardinála de Bonalda: kaple svatého Vincence z Pauly tak v roce 1845 získala okna Snímání z kříže a Nalezení svatého Kříže od Laurenta-Charlese Maréchala. Kapli Bourbonů zdobila čtyři okna od téhož umělce (zničená v roce 1944), která zobrazovala svatého Bonaventuru, svatého Ludvíka, jeho sestru Isabelu a Thomase Becketa. V kapli Nejsvětějšího Srdce Páně byla v roce 1860 instalována vitráž od Émila Thibauda, ukazující Řehoře VII., jak potvrzuje svatému Jubinovi titul primase Galie; i tato vitráž v roce 1944 zanikla. Západní rozeta v průčelí, zvaná „Beránková“, pochází z konce 14. století. Její konstrukce je dílem Jacquese de Beaujeu, zatímco ikonografii navrhl Henri de Nivelle. Tématem jsou životy obou patronů katedrály – Jana Křtitele a Štěpána. Rozeta má v průměru 6,2 metru. Na rozdíl od ostatních tří rozet má flamboyantní (plaménkovou) kružbu připomínající květ se šesti okvětními lístky. Každý z těchto kruhových lístků je rozdělen na jeden středový obrazec (soufflet) a dva postranní plaménky (mouchettes), které u obvodového rámu zanechávají zbytkový prostor. Každý plamének zdobí narativní medailon vystupující ze zeleného pozadí se stejnými geometrickými květinovými motivy (červené se zlatými pestíky) jako u rozet v transeptu. Středové obrazce (soufflets) obsahují menší medailon na modrém pozadí s podobným vzorem. Zbytkové prostory mají modré pozadí s červeným mřížkováním. Prostor uzavírají hlavy andělů, zatímco v místech spojení lístků s obvodovým rámem jsou medailony se šestikřídlými serafíny. Původně kruhová rozeta v průběhu doby poklesla o sedm centimetrů. V tomto díle se projevuje změna smyslu architektonického díla: již není určeno k poučování lidu či k teologické výuce, ale výhradně k tomu, aby oslnilo svou architektonickou smělostí. Příliš složitá vitráž je totiž z úrovně podlahy jen stěží čitelná. Navíc použití stříbrné žluti, které sice umožňuje vytvářet jemné barevné odstíny, zároveň znesnadňuje čitelnost celku. Obecná kompozice je vcelku prostá: Dvanáct vnějších medailonů (v plaméncích/mouchettes) líčí život Jana Křtitele. Šest malých medailonů (ve středových polích/soufflets) zobrazuje život svatého Štěpána. Centrální medailon představuje Beránka, odtud pochází název rozety. Jeho symbolika obětního beránka ilustruje mučednictví obou učedníků uctívaných v katedrále. Ačkoliv jsou samotné medailony původní, jejich uspořádání se v průběhu staletí měnilo. Lucien Bégule popsal jejich pořadí jako chronologicky nesmyslné; teprve restaurátorské práce ve 20. století umožnily obnovit jejich logickou posloupnost. Sochařská výzdoba a povrchová úprava Povrchová úprava kamene odpovídá estetice platné již od antiky. Na materiál se aplikuje pět typů zpracování: bosáž (rustika), zrnitá kamenická práce (jemné výstupky a prohlubně), jemná kamenická práce (husté stopy po kamenickém kladivu), leštění a sochařské opracování. Volba konkrétní úpravy závisí na umístění dané plochy. Zrnitá práce se používá na vnější plášť závěru (chevet). Leštění je určeno pro vnitřní obkladové zdivo. Jemná práce zdobí vnější špalety oken (lancet) v apsidě. Nepravidelná bosáž se nachází na soklu, který nese závěr chrámu. Jeden kamenný blok může být na různých stranách opracován odlišně, pokud jeho plochy tvoří součásti architektonických prvků s rozdílným zadáním. Například všechny vrstvy soklu závěru jsou zdobeny bossáží, kromě té poslední, která je mírně ustoupená, hladká a zakončená zkosenou hranou, aby plynule navázala na stěnu, považovanou za „ušlechtilejší“ prvek. Hlavice sloupů jsou zdobeny listovými motivy (háčky), jejichž podoba se v čase vyvíjela: Velmi zjednodušené tvary z konce 12. století ustoupily v následujícím století zpracování, které více připomíná přírodu a je technicky odvážnější (výzdoba více vystupuje do prostoru). Ve 14. století tyto realistické formy ustupují ve prospěch čisté elegance. Tento trend není patrný pouze v Lyonu, ale šířil se velmi rychle po celé Evropě. V chóru a apsidě Každý sloup v apsidě spočívá na vysokém podstavci s klasickou attickou patkou (tvořenou dvěma oblouny oddělenými výžlabkem, což je opět způsob, jak vytvořit hru kontrastů na způsob šerosvitu). Patka je zdobena hlavou zvířete, nebo občas i člověka. Hlavice sloupů v apsidě jsou naproti tomu zdobeny šesti výjevy z Kristova dětství (tři na každé straně), které obklopují Krista Pantokratora – jde o jediné narativní (vypravěčské) sochařské scény v celém sanktuáriu. Hlavice vysokých oken (lancet) nesou pouze dekoraci z hladkých nebo zubatých listů, v nichž se občas nachází lidská či zvířecí postava. Sloupy v bočních kaplích chóru jsou osazeny plastikami (plná plastika), které však do celku příliš nezapadají: jejich hlavním účelem je zakrýt neohrabaný spoj mezi románským sloupem a náběhem gotického žebra. Scény z Kristova dětství jsou součástí velmi specifického ikonografického programu, který nese rukopis Guicharda z Pontigny a odráží liturgickou a svátostnou logiku, kterou vtiskl do svého lyonského působení. Tři scény na severní polovině se věnují výhradně mudrcům (třem králům). Jižní hlavice zobrazují Pannu Marii s dítětem a dva apokryfní výjevy z Jakubova protoevangelia: první koupel Krista, kterou provádějí Porodní bába a Salome, a pokání uložené porodní bábě, jež pochybovala o Mariině panenství. Dvě prostřední hlavice, které zobrazují právě tuto poslední scénu a také váhání mudrců před Herodem, si navzájem odpovídají a rozvíjejí společné téma pokušení a nevíry. Nejoriginálnějším prvkem výzdoby chóru a apsidy jsou inkrustace na bílém mramoru, které vytvářejí bílý dekorativní motiv na červenohnědém pozadí. Použitá technika spočívala v tzv. „řezbě z rezervy“ (hloubení plochy kolem zamýšleného obrazce), přičemž vzniklé prohlubně se následně vyplnily hnědým tmelem. Vedlejší detaily, jako jsou oči, ústa či vlasy, byly stejnou technikou vyryty v druhém kroku. Tento prvek byl v sanktuáriu použit na tři typy prvků: Abaky (krycí desky) malých hlavic (kněžské lavice, okna apsidy a otvory bočních kaplí). Hlavice trojlistých arkád chóru. Tři vodorovné pásy umístěné v různých výškách: první slouží jako architráv slepých arkád, druhý se nachází přímo pod triforiem a třetí jej završuje. Tyto inkrustace byly v průběhu doby značně znečištěné a k jejich vyčištění došlo během rekonstrukce chóru v letech 1990 až 2011. Právě objev tohoto zářivého bílého mramoru přesvědčil designérku Andrée Putman, aby nahradila stávající oltář novým, vyrobeným z alabastru. Sedm sloupů v hloubi apsidy má tesané hlavice. Jsou to jediné hlavice v sanktuáriu, které nesou ikonografickou kompozici. Šest z nich zobrazuje výjevy spojené s Ježíšovým narozením, sedmá uprostřed představuje Krista Pantokratora (Vševládce). Tři z těchto hlavic zobrazují každá jednoho z tří králů směřujících k betlémským jesličkám: První pobízí svého koně do cvalu a následuje hvězdu. Druhý je osloven ďáblem (který zde zastupuje sám sebe a zároveň v přeneseném smyslu Heroda). Třetí prochází městskou branou a gestem ukazuje na objížďku, aby se při zpáteční cestě vyhnuli Jeruzalému. Další tři hlavice připomínají samotné narození: První představuje Pannu Marii s dítětem, kterým se klaní mudrci. Druhá ukazuje Josefa v pochybnostech, Marii před porodem a ochrnutou porodní bábu. Třetí zachycuje první Ježíšovu koupel. Postavy na hlavici s Pannou Marií a u třetího krále jsou dnes bez hlav, což je pravděpodobně následek ničení během francouzské revoluce nebo řádění barona des Adrets. Poslední schod vedoucí k biskupskému stolci (cathedra) v hloubi apsidy zdobí rytina vousaté hlavy dmoucí do dvou rohů. Interpretace se různí: podle Luciena Bégula jde o alegorii úryvku z listu Římanům: „Do celé země vyšel jejich hlas,“ zatímco podle Catherine Brisac jde o personifikaci samotné Země. V hlavní lodi a kaplích Hlavní loď a některé boční kaple zdobí sochy mnohem mladšího data, většinou z 19. a 20. století. Kaple Nejsvětější svátosti je tak od roku 1916 osazena sochou modlícího se Pierra-Hectora Coulliého od sochaře Louise Castexe. Podobně se v kapli svatého Rafaela nachází socha Františka z Assisi z roku 1891, jejímž autorem je Jean-Marie Bonnassieux, a socha Antonína Paduánského, kterou v roce 1938 vytvořil Joseph Belloni. Tentýž Belloni v roce 1928 vytesal i sochu Terezie z Lisieux, umístěnou v kapli jí zasvěcené. André Vermare je zase autorem sochy faráře arského, instalované roku 1910 ve stejnojmenné kapli. Jde o jediné dílo tohoto sochaře (který se jinak téměř výhradně specializoval na zpodobňování Jana Maria Vianneye) vystavené v některém z lyonských kostelů. Obrazy a tapisérie Historický přehled Katedrála byla tapisériemi a obrazy vyzdobena až poměrně pozdě. V období vrcholného baroka se tyto dekorace příliš nevyužívaly, ať už kvůli malému zájmu kanovníků o tento druh výzdoby, nebo v důsledku traumatu z kalvinistického ničení. Podle některých návštěvníků ze 17. a 18. století nezdobil katedrálu „žádný obraz ani tapisérie“ a stavba se vyznačovala „velkou prostotou, která jí dodávala jistý ráz vznešenosti a majestátnosti, jejž ne vždy nacházíme v lépe zdobených kostelech“. Ve skutečnosti však inventář z roku 1672 ukazuje, že katedrála pláten ušetřena nebyla. V kapli Panny Marie a svatého Antonína (dnešní kaple arcibiskupů) byl roku 1622 instalován obraz od Horace Le Blanca, který si objednal arciděkan Antoine de Gibertés. Malba zobrazovala mecenáše vkleče, jak jej Panně Marii představuje jeho patron a Jan Křtitel. Kaple vedle orloje byla obohacena o výjev Ecce homo mezi Pannou Marií a svatým Josefem, zatímco kapli Bourbonů zdobila Poslední večeře italské provenience (možná od Giulia Romana). Ukládání do hrobu připisované Françoisovi Stellovi bylo přirozeně umístěno v kapli Božího hrobu. Inventář uvádí i další neidentifikovaná díla. Společným rysem všech těchto prací je, že se nedochovaly, s výjimkou Krista na kříži od Karla Dujardina, který je dnes uložen v Muzeu umění a historie v Ženevě. Revoluce připravila katedrálu o všechna plátna, stejně jako o hrazení kaplí, mříže, kamenné balustrády a lektorium. Při svatodušní mši 6. června 1802 byla potvrzena naprostá absence uměleckých děl v budově. V roce 1804 proběhly narychlo některé úpravy před příjezdem papeže, a to díky dotaci 80 000 franků od konzulátu a využití materiálu (zejména dřevěného obložení a mříží) pocházejícího z opatství Cluny. Zásadní změnu přinesl příchod Josepha Fesche na arcibiskupský stolec. Díky blízkosti k císařské rodině byl bohatý a mocný, ale především byl fenomenálním sběratelem, který nashromáždil až 16 000 obrazů. Jeho prioritou pro katedrálu svatého Jana nebyla primárně estetika, nýbrž liturgie: umělecké dílo mělo přispívat ke kráse bohoslužby a k povznesení lidu. Přestože mu nedostatek času zabránil dokončit jeho ambiciózní projekt, obohatil katedrálu o rozsáhlou sbírku maleb. Dne 28. listopadu 1810 zakoupil do svého osobního vlastnictví asi dvacet pláten, která revoluční orgány zabavily v pařížských klášterech a kostelech. Pravděpodobně on také pořídil sedm tapisérií bruselského původu. Již od roku 1826 se však farní rada domnívala, že by se kostel neměl „přetěžovat obrazy, které neladí s jeho architekturou a spíše ji znetvořují, než zdobí“. Proběhla diskrétní jednání o prodeji děl, aby se předešlo sporům s v exilu pobývajícím prelátem. Jean-Gaston de Pins nechal dvanáct obrazů sejmout a přemístit do paláce Saint-Jean. Další díla byla postoupena jiným kostelům (např. Saint-Germain-des-Prés). Sbírka kardinála Fesche se nakonec stala velmi žádanou velkými muzei, zejména Louvrem, který jich během nepokojů ve 20. století několik získal. Ve stejné době biskup objednal u čtyř malířů (Genod, Biard, Soulary a Orsel) vyobrazení čtyř lyonských mučedníků; vznikla pouze první tři díla, která byla roku 1909 přemístěna do katedrály. Souběžně s tím nechalo město Lyon v roce 1840 zhotovit tapisérie, které měly zvýšit lesk „shromáždění civilních, vojenských a soudních úřadů“. Poté, co řemeslník zemřel bezdětný, nechal ceremoniář radnice skoupit veškeré zásoby. V katedrále se tak k dekoraci začaly používat i zcela profánní (světské) tapisérie. Kromě velkých událostí, při nichž jsou vystavovány, nebývají tapisérie běžnou součástí výzdoby. V roce 1895 byl proveden inventář s cílem většinu z nich rozprodat, k prodeji však nakonec nedošlo. Dne 21. října 1903 byla řada těchto děl prohlášena za historické památky. Poslední velká výstava těchto tapisérií se konala v roce 1974 u příležitosti 700. výročí druhého lyonského koncilu, kdy byla díla vystavena v chóru a lodi. U příležitosti dočasného zasvěcení kaple Bourbonů svatému Ludvíkovi zde byly instalovány dva obrazy z obrovské sbírky Josepha Fesche. První z nich, podepsaný Michelem Corneillem starším a datovaný do let 1639–1642, nese název Svatý Ludvík přijímající trnovou korunu z rukou Kristových; druhý, namalovaný Jacquesem de Létinem, zobrazuje Svatého Ludvíka umírajícího na mor v Tunisu. Obě tato plátna, původně určená pro pařížský kostel Saint-Paul-Saint-Louis, se tam vrátila v roce 1949 v rámci výměny organizované správou historických památek. V kapli se dále nachází Večeře v Emauzích od Jean-Baptista de Champaigne a do roku 2003 zde bylo také Klanění mudrců z roku 1626 od vlámského malíře Henriho Falangeho, zvaného „Henricus Houyez“. Tento obraz pochází z pařížského kláštera Mathurins a později ze sbírky kardinála Fesche; od roku 2003 je vystaven v Muzeu krásných umění v Lyonu. Výzdoba kaple Nejsvětějšího Srdce Páně je dílem Jean-Gastona de Pinse. Zahrnuje zejména obraz Klanění se Srdci Ježíšovu od Andrého Blancharda z roku 1936, který se v katedrále nachází dodnes. Jsou zde umístěny také sochy Marie a Jana Evangelisty a reliéf Krista se čtyřmi evangelisty, vše od Jean-Françoise Legendre-Hérala. Kaple Nejsvětější svátosti obsahuje anonymní dílo ze 17. století Svatý Šebestián ošetřovaný svatými ženami, triptych od Tonyho Tolleta s Křtem Kristovým uprostřed a konečně obraz od Charlese Meyniera z roku 1824, zobrazující Vincence z Pauly, jak učí dámy u dvora Ludvíka XIII. charitě (což souvisí s dřívějším zasvěcením této kaple „panu Vincencovi“). Kaple svaté Anny je vyzdobena třemi plátny: Kristus a Kananejka od Nicolase de Plattemontagne, Obřízka Krista namalovaná Claudem Vignonem v roce 1627 a konečně Svatý Polykarp vedený na hranici od Michela-Philiberta Genoda z roku 1827. V kapli kardinálů se nachází Křest Kristův podepsaný Françoisem Édouardem Picotem. Kaple svatého Josefa disponuje třemi obrazy: Obětování Ježíše Simeonovi, olejomalba bratří Jeana-Baptista a Charlese Andrého van Loo z roku 1725, anonymní Vytržení svatého Josefa ze 17. století a Svatý Pothinus přinášející obraz Matky Boží od Françoise-Augustina Blonda. Kaple faráře arského obsahuje kopii Rafaelova Proměnění Páně a také Svatého Ireneje volícího si umučení na kříži od Clauda Soularyho z roku 1826. V kapli svatého Rafaela se nachází kopie Bičování svatého Ondřeje od Domenichina a Nevěřící Tomáš od Arnoulda de Vuez. V severním transeptu, naproti orloji, je umístěno Navštívení Panny Marie od Noëla Coypela, které pochází z neznámého pařížského kostela a následně z Feschovy sbírky. V protějším transeptu poblíž varhan se nachází Svatý Jan na Patmu podepsaný Louisem Jeanem Françoisem Lagrenéem. Olejomalba Obětování Ježíše v chrámu od Hyacintha Collina de Vermont je vystavena v kapli kanovníků. Konečně jižní vchodový tambur završuje Panna Maria mezi pannami neboli Mystický sňatek svaté Kateřiny, olejomalba Abrahama Janssense z roku 1630. Naproti ní visí Panna Maria předávající růženec svatému Dominikovi, jejímž autorem je Frère André. Pětice tapisérií zobrazuje příběh Jákoba: Ezau zříkající se svého prvorozenství, Izák žehnající Jákobovi (tato tapisérie byla v roce 1979 ukradena), Jákobův sen, setkání s Ráchel a nakonec odchod od Lábana. Tato tkaná díla jsou prací bruselských mistrů ze 17. století, Erasma II. de Pannemakera a Gillese Ijdense. Další tapisérie, pravděpodobně pocházející z Aubussonu a datovaná do druhé poloviny 17. století, představuje Triumf Konstantina. Ostatní tapisérie mají světské náměty. Varhany Podobně jako mnoho jiných katedrál má i katedráůa svatého Jana dvoje varhany: jedny na kůru (umístěné v jižním transeptu, nikoliv pod západní rozetou) a druhé v severním transeptu vedle orloje. Důvodem tohoto zdvojení zde však není střídání každodenní liturgie pro malý počet osob se slavnostními obřady pro davy, ale špatný celkový stav hlavních varhan na kůru. Ty byly v letech 2003 až 2022 zcela němé, což si vyžádalo jejich dočasné nahrazení jiným nástrojem. Varhany na kůru Historie Na rozdíl od většiny velkých francouzských katedrál, ale podobně jako u většiny kostelů v diecézi, nejsou varhany v lyonské katedrále příliš vystavovány na odiv. Zatímco jiné katedrály byly navrženy pro římský ritus, v němž hrají varhany důležitou roli, katedrála svatého Jana byla určena pro katolické bohoslužby v lyonském ritu, který používání varhan zakazoval: „Ecclesia lugdunensis non utitur organis“ (Lyonská církev varhany nepoužívá). Zavedení varhan do chrámu, prosazované arcibiskupem Louisem-Jacquesem-Mauricem de Bonaldem, neproběhlo bez potíží. Kapitula, představující konzervativní lyonskou instanci, se střetla s touto jasnou a záměrnou snahou „normalizovat“ specifické bohoslužby v metropoli Galů. Stejně jako volba ultramontánního (ale diplomatického) Bonalda lyonským biskupem, i rozhodnutí umístit varhany do primaciálního chrámu – symbolu lyonského odporu vůči ultramontanismu – bylo aktem výsostně politickým, a tak jej vnímali i kanovníci. Jedním z úkolů nového arcibiskupa bylo právě postupné modernizování lyonského ritu, aby odpovídal latinské liturgii. Kapitulní zápis z 30. srpna 1840 ukazuje prelátovu opatrnost a diplomacii: nejprve navrhl pořídit varhany na zkoušku na přechodnou dobu. Odpor se již netýkal samotné liturgie, ale spíše tradice, která byla tímto krokem narušena. Souběžně s pronájmem arcibiskup na kapitulu naléhal, aby došlo k trvalému nákupu. Příležitost k inauguraci varhan se naskytla v roce 1841 při svěcení Louise Rossata, nového biskupa v Gapu. Šlo o skromný nástroj s pouhými patnácti rejstříky; navíc nezatížil diecézní finance, neboť jej prelát objednal z vlastních prostředků. Instalace měla u věřících úspěch a v následujících letech bylo rozhodnuto o stavbě varhan i v dalších kostelech diecéze. Současné varhany na kůru pocházejí z roku 1841. Vyrobila je manufaktura Daublaine-Callinet v novogotické skříni navržené Pierrem Bossanem (kterou později upravil Tony Desjardins). Původně byly umístěny v severní kapli přiléhající k chóru a na jejich výrobě se podílel lyonský truhlář Bernard. Prvním hlavním varhaníkem byl v letech 1841–1874 Félix Bélédin. Již v roce 1852 musely být varhany rozšířeny firmou Ducroquet, která převzala původní manufakturu. Další rekonstrukce proběhla v roce 1860 pod vedením společnosti Merklin & Schütze, kdy počet rejstříků vzrostl na dvacet. Stav nástroje se však natolik zhoršil, že v roce 1875 provedl Merklin téměř úplnou přestavbu, zvýšil počet rejstříků na 32 a skříň varhan protáhl do výšky. Následovaly úpravy v letech 1881 a 1883, kdy bylo přidáno dalších sedm rejstříků. V té době byl hlavním varhaníkem Paul Trillat (v úřadu 1874–1904), kterého vystřídal tehdy teprve jednadvacetiletý Édouard Commette, jenž zde působil až do roku 1967. V roce 1905 provedl opravu Francisque Pic a další práce následovaly v letech 1921 a 1923 pod vedením Charlese Michela a jeho společníka Kuhna. Díky shodě okolností se varhany v katedrále Saint-Jean staly prvními na světě, jejichž zvuk byl nahrán. V roce 1927 (některé zdroje uvádějí rok 1928) zvolili inženýři společnosti Columbia Records právě tento nástroj. Rozhodující byla jeho poloha v chóru, která umožňovala instalaci závěsů pro zlepšení akustiky. Za konzolou tehdy seděl právě Édouard Commette. V letech 1935–1936 provedla tatáž firma (Merklin) další přestavbu, při níž byly varhany přemístěny do jižního transeptu. Původně byly totiž navrženy jako doprovodný nástroj, ale v praxi sloužily jako varhany hlavní. Jejich dřívější umístění pod obloukem vlevo od chóru neumožňovalo další rozvoj a značně komplikovalo údržbu. Přesun na nově vybudovanou emporu v transeptu umožnil výrazně zvýšit jejich kapacitu ze 43 na 50 rejstříků a nástroj získal plně elektrickou trakci. Varhany byly také osazeny kombinátorem jménem Acribès, který vynalezl lyonský varhaník Adrien Rougier; toto zařízení umožňovalo uložit až 35 kombinací rejstříků a okamžitě je měnit. V roce 1945 byla nezbytná generální oprava, neboť nástroj poškodil výbuch mostu Tilsitt. V letech 1954 a 1963 provedla firma Merklin úpravy rejstříků, aby projasnila zvukovou paletu nástroje. V roce 1967 nastoupil po Commettovi jeho žák Joseph Reveyron, který zde působil až do své smrti v roce 2005. Při opravě v roce 1974 byl přidán 32stopý rejstřík Soubasse. Po vlně veder v srpnu 2003 se varhany přestaly používat kvůli riziku požáru. Spolek Přátelé varhan lyonské katedrály, v jehož čele stál čestný kapelník Jean-François Duchamp, vyvinul značné úsilí při jednáních s úřady. V roce 2017 stát (vlastník nástroje i budovy) souhlasil s financováním rekonstrukce v hodnotě 1,8 milionu eur. Prací byl pověřen varhanář Pascal Quoirin. Během nich byl přidán čtvrtý manuál a deset nových rejstříků, čímž se celkový počet zvýšil na 67. Dne 14. října 2022 nový nástroj požehnal pomocný biskup Emmanuel Gobilliard. Varhany v severním transeptu Historie Varhany v severním transeptu postavil v roce 1974 v německém Leer varhanář Jürgen Ahrend pro komunity v Taizé. V roce 1979 byl nástroj rozebrán a uskladněn ve stodole; v roce 1981 byl znovu sestaven v opatském kostele v Payerne a nakonec byl v roce 1996 instalován v katedrále svatého Jana. Přítomnost tohoto nástroje v primaciálním chrámu byla vynucena chátráním velkých varhan, které si již od roku 1996 žádaly náhradu, alespoň provizorní. Vzhledem k původnímu určení pro velmi střídmou liturgii v Taizé se tyto varhany vyznačují velkou prostotou konstrukce i výzdoby. Mají pouze 28 rejstříků, z nichž však pouhých jedenáct stačí k naplnění celého prostoru katedrály zvukem. Prvním hlavním varhaníkem na tomto nástroji byl Fabrice Pincet; od roku 2010 jím je Guillaume Prieur (mimo jiné titulární varhaník v Charolles a profesor na konzervatořích v Mâconu a Chalon-sur-Saône). Orloj (Astronomické hodiny) Historie První zmínka o astronomických hodinách pochází z kapitulního výnosu z 23. listopadu 1379, který jmenuje pana Loyata správcem a guvernérem hodin. Dokument z 29. července 1393 potvrzuje, že nástroj se nachází v levém rameni transeptu vedle kaple svatého Jana Evangelisty. V 15. století jsou hodiny (minimálně v listině z 18. ledna 1445) označovány jako „hodiny s malými zvonci“. Během celého 15. století se v záznamech pravidelně objevují jména řemeslníků, což svědčí o mimořádné péči věnované tomuto stroji: v roce 1461 je uváděn Jean Couturé, roku 1488 Jean Prévost, v roce 1494 Jean Manguilliton a v roce 1547 jistý Claude. V noci z 30. dubna na 1. května 1562 však byla vyobrazení Boha na hodinách – stejně jako všechny ostatní náboženské plastiky v chrámu – zničena vojsky barona des Adrets. Teprve 14. května 1598 zadali kanovníci zakázku na opravu lyonskému hodinářskému mistru Huguesi Levetovi, kterému asistoval Nicolas Lippius. Práce byly dokončeny za méně než čtyři měsíce, což dokazuje že orloj nebyl závažně poškozen ani přemístěn. V 17. a 18. století prošel orloj dvěma rozsáhlými restauracemi. První z nich, zadanou tehdejším kanovníkem Claudem II. de Saint-Georges, provedl v letech 1660 až 1692 Guillaume Nourrisson. Claude de Saint-Georges, jakožto muž vědy, byl nepochybně autorem matematických výpočtů pro seřízení astrolábu a kalendářů, zatímco Nourrisson se soustředil na estetickou stránku, aby přístroj získal monumentálnější vzhled. Druhou obnovu vedl Pierre Charmy, hodinář z náměstí Saint-Jean; v letech 1776 až 1788 nahradil krok mechanismu kotvovým, aby zajistil vyšší přesnost. Tato součástka je na místě a funkční i na počátku 21. století. Během Velké francouzské revoluce utrpěl přístroj značné škody: systematicky byly odstraňovány erby, koruny a lilie. Poté zůstal orloj půl století opuštěn. První pokus o opravu učinil Joseph Mourier v roce 1856, ale pro nedostatek prostředků musel práci přerušit. Teprve v roce 1894 provedla pařížská firma Chateau pod dohledem historické komise skutečnou rekonstrukci, během níž byla obnovena výzdoba a aktualizovány kalendáře. V roce 1954 provedla štrasburská firma Ungerer revizi zahrnující výměnu lan, čištění, aktualizaci kalendáře a nové opracování krokového kola. Během 80. let však přístroji opět hrozilo chátrání. Kompletní restauraci nařídil Michel Caille, hlavní inspektor historických památek, a v letech 1992–1993 ji realizovala firma Desmarquest. Došlo ke kalendářním opravám, hloubkovému čištění a opětovnému zprovoznění složitých mechanismů automatických figurek. Technické parametry a fungování Současný přístroj měří 9,35 metru na výšku a 2,2 metru na šířku. Zděná věž, v níž jsou hodiny umístěny, je původní; tři strany přístroje jsou viditelné, zatímco čtvrtá přiléhá ke zdi transeptu. Hodiny pracují na bázi závaží, která se natahují každých pět dní (při jednom natažení je třeba provést 420 otáček). Aby se omezila poruchovost, prochází orloj od roku 1993 každoroční údržbou zahrnující čištění a promazávání. Dva ciferníky na průčelí představují: Vespod: Věčný kalendář, který vykoná jednu otáčku za rok. Ukazuje aktuální rok, datum Velikonoc a všechny související liturgické časy (např. advent) i astronomické údaje (epakta, indikce). V roce 2020 byla instalována nová kalendářní deska od Charlese Morata, která je vypočtena až do roku 2084. Jako zajímavost lze uvést, že hodiny dokážou předpovědět jubileum katedrály, které nastává, když svátek Božího těla připadne na 24. června (svátek sv. Jana Křtitele). Nahoře: Astroláb, technicky nejnáročnější část. Zatímco zemská klenba je nehybná, hvězdná obloha se uvnitř otáčí. Zobrazuje rovník, obratníky, horizont Lyonu a azimuty. Pohyblivá část nese 12 měsíců, znamení zvěrokruhu a 365 dní v roce. Fáze Měsíce ukazuje otáčející se koule a na „obloze“ je umístěno 14 hvězd viditelných z Lyonu. Nad ciferníky se nachází několik pohyblivých postav. Uprostřed se každých 24 hodin střídá sedm malovaných dřevěných soch představujících dny v týdnu: Neděle: Zmrtvýchvstalý Kristus Pondělí: Smrt Úterý: Jan Křtitel Středa: Svatý Štěpán Čtvrtek: Kristus v Eucharistii Pátek: Kříž Sobota: Panna Maria Odbíjení doprovázené pohybem figurek probíhá čtyřikrát denně (ve 12, 14, 15 a 16 hodin). Do pohybu se uvádí celkem 19 figur: andělé, kokrhající kohout, kostelník (švýcar), scéna Zvěstování, Duch svatý v podobě holubice a nakonec Bůh Otec žehnající přihlížejícím. Dne 23. března 2013, v předvečer Květné neděle, byl orloj vážně poškozen. Osmadvacetiletý muž železnou tyčí zničil několik částí díla, než ho zastavili svědci. Svůj čin odůvodnil tím, že „velkolepost hodin brání věřícím v soustředění na modlitbu“. Po tomto útoku následovala dlouhá léta restaurátorských prací, která vyvrcholila až znovuuvedením do provozu v roce 2024. Liturgie Katedrála je z etymologického hlediska místem, kde se nachází biskupský stolec (kathedra). Rektor je kněz zodpovědný za katedrálu jako památku i jako hlavní chrám diecéze. Od září 2022 došlo v personálním obsazení ke změnám – novým rektorem primaciálního chrámu sv. Jana se stal père Patrick Rollin, který v této funkci vystřídal otce Jean-Sébastiena Tuloupa. Katedrála je zároveň jedním ze dvou kostelů farnosti Saint-Jean-Saint-Georges, pod kterou spadá i nedaleký kostel Saint-Georges de Lyon. Jakožto duchovní centrum Lyonu hostí katedrála po celý rok významné liturgické události: Svátek světel (Fête des Lumières): Kolem 8. prosince je katedrála nejen slavnostně osvětlena, ale nabízí i speciální program v interiéru a na prostranství před chrámem. Svěcení: Každoročně v červnu se zde konají slavnostní obřady diakonského a kněžského svěcení pro celou diecézi Mše V běžném období se v katedrále svatého Jana celebrují každou neděli dvě mše: v 8:30 a v 10:30. První z nich doprovází jeden z chorálních zpěváků, druhou pak varhany a jeden ze čtyř pěveckých sborů. Ve všední dny se mše konají v 9:00 ráno a v 19:00 večer a jsou slouženy kanovníky kapituly. Liturgické časy Katedrála žije také rytmem liturgie hodin: denně se zde konají tři modlitby. Ranní chvály (laudes) a dopolední modlitbu (tercie) zpívají kanovníci; pokud jde o nešpory, ty od roku 2004 zpívá každý večer v 18:30 komunita Chemin Neuf. Chrámové sbory Katedrála má na počátku 21. století čtyři pěvecké sbory: Maîtrise des Petits Chanteurs de Lyon: První sbor pod vedením Thibauta Louppeho tvoří přibližně 70 chlapců a dospívajících. Schola des Petits Chanteurs de Lyon: Druhý sbor, založený v roce 1990 jako paralela k chlapeckému sboru, tvoří zhruba stejný počet dívek (převážně žákyň maristických škol). Od roku 2007 jej rovněž vede Thibaut Louppe. La Chapelle Saint-Jean Baptiste: Třetí sbor čítá 25 mužů. Chœur mixte de la primatiale: Posledním je smíšený sbor složený z šedesáti mužů a žen. Od roku 1984 jej vede Jean-François Duchamp. Tyto čtyři sbory vystupují obvykle samostatně, společně se setkávají pouze při výjimečných příležitostech. Katedrála v umění V literatuře Kromě básní Sidonia Apollinara o maxima ecclesia (největším kostele) napsaných v letech 469 nebo 470, které se však netýkají současné stavby, se až do 19. století téměř žádný cestovatel nezastavil, aby katedrálu popsal nebo komentoval. Claude Brossette však v roce 1711 vyzdvihoval „vznešenou prostotu interiéru“. I po nástupu nadšení pro středověkou architekturu zůstával primaciální chrám občas terčem kritiky. Stendhal na něm neviděl „nic pozoruhodného kromě zbožnosti věřících“. Naproti tomu Victor Hugo se již v srpnu 1826 rozplýval nad „krásnou barvou, kterou staletí vtiskla katedrále primase Galů“. Jeho bratr Abel byl ještě nadšenější: „Malba vitráží, která propouští jen nejisté a tajemné světlo, dodává stavbě ráz velkoleposti a majestátu, jenž povznáší duši k rozjímání.“ Až u Prospera Mériméeho se setkáváme se systematičtějším a pochvalným popisem této „dosti vznešené gotické stavby, v níž lze stále nalézt stopy románského stylu“. Vyzdvihl zejména „půvabnou kapli Bourbonů“, která byla v té době považována za klenot katedrály. Pierre Clerjon si zase všímal její „příjemné polohy na břehu klidné řeky“ a „nádherného průčelí [této] impozantní budovy“. V malbě, kresbě a grafice Až do 17. století se katedrála objevovala na obrazech a rytinách spíše jako součást městského panoramatu, s několika vzácnými výjimkami. Nejznámější z nich je cyklus Marie Medicejské, který namaloval Peter Paul Rubens v letech 1620–1625. Katedrála je zde vyobrazena jako místo královské svatby. V roce 1634 sice Francisco de Zurbarán obdržel zakázku na obraz Svatý Bonaventura na lyonském koncilu roku 1274, zvolil však antizující kulisy a samotnou katedrálu nezobrazil. Od roku 1650 se v Lyonu během svých cest zastavovali zejména nizozemští malíři, kteří město malovali. V letech 1638 a 1639 vzniklo několik rytin u příležitosti příchodu kardinála Alphonse-Louise du Plessis de Richelieu na arcibiskupský stolec. Na těchto grafikách je katedrála jasně patrná: Na rytině Clauda Goyranda sedí kardinál ve vodním voze řízeném Poseidónem, přičemž katedrála tvoří podstatnou část pozadí. Na grafice Charlese Audrana je město zosobněno ženou se lvem vzdávající hold prelátovi, zatímco katedrála (pohled na závěr/chevet z východu) je vidět v rohu. Primatiální chrám patřil k oblíbeným námětům Karla Dujardina (před rokem 1655), Johannese Lingelbacha (1644) nebo Jana Abrahamsze Beerstraatena. Beerstraaten v roce 1652 zachytil závěr budovy tyčící se nikoliv nad Saônou, ale nad mořem, čímž podle historičky Delphine Estier „proměnil město na Rhoně ve středomořský přístav“. Je však zajímavé, že u Dujardina i Beerstraatena nejsou dodrženy proporce stavby: hlavní loď je výrazně zkrácena a má pouze dva opěrné oblouky místo skutečných šesti. François Cléric nakreslil v roce 1719 závěr (chevet) katedrály při pohledu z druhého břehu Saôny, společně s přístavem na nábřeží Saint-Antoine (tento výjev později ryl François de Poilly). Tento úhel pohledu si oblíbili také britští umělci a Jean-Jacques de Boissieu. Charles François Nivard namaloval v roce 1804 pohled na Lyon z mostu Pont du Change, kde katedrála vyniká svou mohutností a hrou světel. Jean-Michel Grobon vytvořil několik pohledů, mimo jiné obraz levého břehu Saôny z roku 1804, na němž katedrála zaujímá ústřední místo. Použití techniky kamery obskury pro rozšíření úhlu záběru však způsobilo celkové ztmavnutí scény, takže katedrála na obraze působí spíše zlatavě než bíle. Nicolas Chapuy ve své sérii „Francouzské katedrály“ zachytil tu lyonskou z neobvyklého místa, zvaného „Montée de Tirecul“. Thomas Allom během svého pobytu v Lyonu vytvořil rytinu (viz níže), která svědčí o náboženské horlivosti při liturgii i o architektonickém bohatství kaple Bourbonů. Od poloviny 19. století, díky souběžnému rozvoji aerostatu (vzduchoplavby) a fotografie, se poslání malířů a grafiků mění z čistě dokumentárního na plně umělecké. Je to také období, kdy začíná stavba „druhé katedrály“, baziliky Notre-Dame de Fourvière, a dokončuje se monumentální Justiční palác, což zásadně mění pohled umělců na město. Gigantické urbanistické úpravy Lyonu za Druhého císařství a počátku Třetí republiky, které vytvořily moderní a přísně narýsovaný Lyon, odradily řadu umělců. Ti naopak ve čtvrti Vieux Lyon (Starý Lyon) nacházeli autenticitu, která jinde zanikla. Mnoho malířů konce 19. a průběhu 20. století se uchylovalo do strmých uliček (tzv. montées), aby zachytili malebný Lyon, z něhož vyvstává hmota katedrály. Patřili mezi ně Nicolas Chapuy, Joannès Drevet či Emmanuel Vingtrinier, později Luc Barbier a Paul Janin, nebo fotografové jako Théo Blanc, Antoine Demilly a v roce 1963 také slavný Robert Doisneau. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Primatiale Saint-Jean de Lyon na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu katedrála v Lyonu na Wikimedia Commons Oficiální stránky