Bazilika Notre-Dame de Fourvière

Bazilika Notre-Dame de Fourvière dominuje od konce 19. století z vrcholku stejnojmenného kopce francouzskému městu Lyon. Stojí přibližně v místech starověkého římského Trajánova fóra, známého jako Forum vetus. Již od vrcholného středověku se zde rozvíjel kult svatého Tomáše z Canterbury a brzy poté i Panny Marie. Na základě slibu, který v roce 1642 učinili lyonští konšelé, aby odvrátili morovou epidemii, vznikla tradice každoročních poutí. V 19. století byla z iniciativy kardinála de Bonalda na zvonici kaple vztyčena pozlacená socha Marie, přičemž věž zvonice byla pro tento účel zvýšena a zpevněna. Souběžně byl přijat návrh na výstavbu baziliky, která měla jednak pojmout stále rostoucí počet návštěvníků, a jednak sloužit jako poděkování za ochranu Lyonu během prusko-francouzské války v roce 1870. Samotná stavba byla zahájena v roce 1872. Architektura baziliky v novobyzantském stylu je dílem Pierra Bossana, který však musel kvůli podlomenému zdraví na stavbu dohlížet z dálky a velkou část prováděcích prací svěřil Louisi Sainte-Marie Perrinovi. Velmi specifický vzhled stavby jí vynesl jak mnoho obdivovatelů, tak i ostrou kritiku. Bazilika je od svého založení majetkem Komise pro Fourvière, nikoliv arcibiskupství. Proto se jí netýkal zákon o odluce církve od státu z roku 1905 a zůstala v soukromém vlastnictví, k čemuž přispěla i diplomatická obratnost starosty Édouarda Herriota. I přes tento status se bazilika koncem 20. století dočkala oficiálního uznání jako významná lyonská památka. Od roku 1977 je zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury., v říjnu 1998 byla uznána za veřejně prospěšnou a v prosinci téhož roku byla v rámci historického centra Lyonu zapsána na seznam světového dědictví UNESCO. Konečně 25. března 2014 byla klasifikována jako národní historická památka. Bazilika tvoří jeden z nejviditelnějších orientačních bodů aglomerace a je symbolem Lyonu, kterému dodává status „mariánského města“. Ročně ji navštíví přibližně dva miliony poutníků a turistů. Celý komplex zahrnuje nejen baziliku, kapli svatého Tomáše a sochu na vrcholu zvonice, ale také panoramatické prostranství a Růžencové zahrady (Jardin du Rosaire). Historie Před bazilikou: kaple svatého Tomáše (Podrobnosti naleznete v článku: Kaple Saint-Thomas de Lyon) Středověká stavba V roce 1168 nechal na troskách římského fóra postavit kapli kanovník kapituly katedrály svatého Jana, Olivier de Chavannes. Tato malá svatyně, vybudovaná „u Venušina fóra“, byla zasvěcena nejprve svatému Tomáši a následně Panně Marii. Kaple byla bohatě obdarována a svěřena do správy kapitule u svatého Jana. V roce 1192 jí arcibiskup Jean Belles-mains přidělil vlastní kapitulu o čtyřech kanovnících; tato štědrost mu mimo jiné uvolnila ruce pro pokračující stavbu lyonské katedrály (primaciálního chrámu). Slib konšelů z roku 1643 V 17. století zasáhlo Lyon několik morových epidemií, zejména v letech 1628 (nejničivější), 1631, 1637, 1639 a 1642. Tváří v tvář této pohromě se konšelé (radní) obrátili s prosbou k Panně Marii, pravděpodobně z iniciativy představeného kupců Alexandra de Mascrany. Dne 5. dubna 1642 padlo rozhodnutí o slibu: o dva dny později se mělo konat procesí k Panně Marii na Fourvière s prosbou o vysvobození z moru. Protože se pouť uskutečnila, bylo rozhodnuto v ní každoročně pokračovat. Dne 12. března 1643 stejné shromáždění odhlasovalo zasvěcení celého města Marii a potvrdilo každoroční pouť, stanovenou na 8. září, den svátku Narození Panny Marie. Úpravy kaple v 17. a 18. století Kaple prošla v 17. a 18. století stavebními úpravami. Stěny obou lodí pokryly votivní obrazy (ex-voto) malované na plátně. Na hlavní oltář byla instalována socha Panny Marie s Ježíškem v náručí. Tato socha, vyřezaná z hruškového dřeva, postupem času ztmavla vlivem vnějších činitelů (vlhkost, dočasné ukrytí v zemi během revoluce) a stala se předmětem uctívání jako Černá Madona, v místě známá jako Notre-Dame de Bon Conseil (Panna Maria Dobré rady). Socha Panny Marie na vrcholu zvonice V polovině 19. století byl kostel na Fourvière v zuboženém stavu. Průzkumy André Flachérona odhalily zejména značnou zchátralost staré zvonice. Její přestavba byla svěřena diecéznímu architektu Alphonsi-Constanci Duboysovi a zahájena v srpnu 1849. Tato věž se čtvercovou základnou si zachovala středověké první patro, na němž byla v roce 1849 vystavěna další dvě podlaží; třetí patro má osmiúhelníkový půdorys a je zakončeno kupolí. Kardinál Louis-Jacques-Maurice de Bonald v roce 1851 schválil vytvoření bronzové sochy Panny Marie, která měla dominovat přestavěné věži. Socha od sochaře Josepha-Huguese Fabische byla na zvonici umístěna v roce 1852. Socha je vysoká 5,60 metru, váží přes 3 tuny a nachází se v nadmořské výšce přes 300 metrů. Její proporce jsou záměrně nadsazené (ruce a obličej jsou v poměru k tělu příliš velké), aby při pohledu zdola působila ideálně. Slavnostní odhalení, připomínající slib konšelů, bylo naplánováno na 8. září 1852. Nepřízeň počasí v severovýchodní Francii však způsobila rozvodnění řeky Saôny a zpoždění dodávky sochy. Oslava byla proto odsunuta na 8. prosince, tedy na den svátku Neposkvrněného početí Panny Marie (dogma bylo vyhlášeno o dva roky později papežem Piem IX.). Kvůli špatnému počasí na začátku prosince se uvažovalo o dalším odkladu na 12. dne, ale odpoledne 8. prosince se obloha vyjasnila. Lyonští měšťané na znamení zbožnosti zapálili malé svíčky (lumignons) a umístili je na okenní parapety. Tak se zrodil Svátek světel. Rozhodnutí o stavbě baziliky Původní pozastavení všech projektů V polovině 19. století, kdy na Fourvière přicházelo stále více poutníků a místo se těšilo značnému přílivu věcných darů i milodarů, začal projekt na rozšíření původní kaple nabývat konkrétních obrysů. Oživení poutí v kontextu „sakrálního znovunabytí“, podporované lidovou zbožností a zbožnými tisky z lyonské čtvrti La Guillotière (litografie, fotografie, sošky, obrazy...), bylo takové, že pouť na Fourvière byla významnější než ta v Marseille. V roce 1858 uváděl abbé Bouillard, autor monografie o Notre-Dame de Fourvière, počet 1,3 milionu poutníků ročně. Aby bylo možné zakoupit potřebné pozemky, založil kardinál Louis-Jacques-Maurice de Bonald v roce 1850 Komisi pro Fourvière (Commission de Fourvière), sdružení katolických laiků. Jejím prvním cílem však nebyla stavba nové budovy, ale naopak „sanctuarizace“ (ochrana posvátnosti) kopce v jeho tehdejším stavu. Úkoly, které jí byly svěřeny (podle arcibiskupova dopisu duchovenstvu z 10. ledna 1853), spočívaly v osvobození kaple od „jejího nevalného okolí“, v „praktickém zabránění [...] vztyčování nových staveb na hoře Fourvière, zastavení těch rozestavěných a úpravě těch již dokončených“. Projekt baziliky Dne 7. března 1853 byla založena druhá Komise pro Fourvière, jejímž účelem bylo vytvořit „iniciační trasu, která povznáší duši i tělo a připravuje je na Setkání“. Teprve v roce 1866 se však komise a církevní autority shodly na projektu, který neznamenal pouhé rozšíření, ale výstavbu zcela nového kostela. Pierre Bossan získal od komise povolení zveřejnit 30. dubna 1856 první pohled na budoucí baziliku. Její plány načrtl již před rokem 1850 a postupně je přepracovával, zejména poté, co objevil krásy sicilské architektury. Tato studie, za kterou Bossan obdržel honorář dvě stě franků a u níž bylo záměrně zkresleno měřítko, aby socha Panny Marie baziliku převyšovala, vyvolala smíšené reakce. Diskuse budily i předpokládané náklady ve výši dvou milionů franků. Přesto komise 25. dubna projekt schválila; k překvapení mnohých se k němu kladně vyjádřil i kardinál de Bonald. Přestože jeho souhlas nebyl nezbytný, projekt ocenil i tehdejší prefekt a starosta Lyonu Claude-Marius Vaïsse. Dne 2. června 1858 rozhodla komise o vyslání Pierra Bossana na pět měsíců do Říma, aby se plně soustředil na dokončení plánů. Nakonec tam strávil dva roky (1859 a 1860). V roce 1866 si Claude Louis Morel de Voleine při studiu plánů a nárysů všiml, že Fabischova zlatá Panna Maria je nižší než věže nové baziliky. Aby Bossan a Frédéric Giniez předešli kritice, navrhli stavbu velmi vysoké zvonice v severním prodloužení lodi, na jejímž vrcholu měla socha Panny Marie spočinout. Tento projekt byl však rychle opuštěn. Během této fáze projektování nezůstávala Komise nečinná a bojovala o získání pozemků potřebných pro vytvoření Růžencových zahrad (jardins du Rosaire). V té době byla cesta umožňující přístup na kopec ze čtvrti Vieux Lyon majetkem Pauline Jaricot a peníze, které toto (velmi skromné) mýtné vynášelo, byly rozdělovány chudým. Její dobročinnost byla tak rozsáhlá, že se dárkyně silně zadlužila, a to až do výše přibližně čtyř set tisíc franků. Komise se spojila s radou lyonské katedrály a věřiteli Pauline Jaricot a zahájila proti ní soudní proces. Ten sice vyhrála, ale nakonec jí byl k ničemu, protože mezitím získala sousední pozemky a vybudovala jinou přístupovou cestu. Vyčerpaná a zruinovaná Pauline Jaricot se nakonec svých pozemků vzdala a spálila svůj archiv, aby nemohl sloužit jako usvědčující dokument proti Komisi. Krátce po roce 1870 několik okolností radikálně změnilo situaci. Hlavní z nich byl slib z 8. října 1870, kterým se svěřil Lyon, ohrožený během prusko-francouzské války, pod ochranu Panny Marie. Prusové, ač vítězní v první bitvě u Dijonu 30. října, byli v té druhé poraženi, a to zejména díky Giuseppu Garibaldimu a jeho dobrovolníkům. Údolí Saôny bylo ušetřeno německých vojsk a Lyon byl zachráněn. Souběžně s tím selhal pokus o nastolení Lyonské komuny poté, co město ovládla Národní garda. Město, stále traumatizované povstáním proti Národnímu konventu a krvavými represemi po obléhání Lyonu v roce 1793, pocítilo úlevu. Projekt baziliky, do té doby prosazovaný menšinou, se stal lidovou a diecézní záležitostí, navazující na tradici naplněných slibů. Kromě toho téhož roku zemřel kardinál Bonald, který nikdy nebyl projektu baziliky plně nakloněn, a na jeho místo nastoupil Jacques Ginoulhiac, iniciátor onoho slibu. V roce 1870 zemřelo také několik vlastníků pozemků sousedících s projektem. Nakonec v roce 1873 odešel ze zdravotních důvodů do Cannes městský architekt Lyonu Claude-Anthelme Benoit, jenž byl k záměru značně nepřátelský. Všechny tyto náhody náhle rozhodly o bezprostředním zahájení stavby baziliky, kterou si Bossan vysnil. Sám Bossan, který sledoval naplnění svého přání v době, kdy se musel ze zdravotních důvodů uchýlit do La Ciotat, byl až vylekán tím, že se realizuje projekt, který nosil v hlavě třicet let. Přestože byl od staveniště daleko, bedlivě a věrně dohlížel na jeho provádění. Výstavba baziliky Pierre Bossan vyžadoval od svého zástupce Louise Sainte-Marie Perrina každodenní hlášení ze staveniště. Tato dochovaná korespondence umožňuje historikům detailně sledovat postup prací i řadu konstrukčních a programových prvků. Financování Oba architekti si rovným dílem dělili odměnu odpovídající 6 % z nákladů vynaložených na stavbu. Tato částka činila 11 698 franků v roce 1873, 12 937 franků v roce 1879 a 6391,08 franků v roce 1888. Sochaři pracující na lešeních dostávali 40 až 90 centimů za hodinu. Financování bylo z velké části zajištěno lidovou sbírkou. Paul Brac de la Perrière, který měl na starosti jednání mezi komisí a Bossanem, se sice pokoušel omezit rozpočet na jeden a půl milionu franků a arcibiskup Jacques Ginoulhiac stanovil limit na maximálně 1 800 000 franků, ale marně. Úspěch počáteční sbírky (800 000 franků vybraných ještě před slibem díky aktivitě Joannèse Blanchona a dalších 500 000 franků v roce 1872) vedl zadavatele k tomu, že nebyli příliš přísní ohledně překračování nákladů. Přesto byl projekt ve všech rozměrech zmenšen o jednu dvacetinu, což snížilo celkový objem stavby o více než 14 %. Rozpočet nakonec předložený arcibiskupovi činil 1 720 000 franků. Při dokončení stavby v roce 1896 však celková vynaložená částka přesáhla deset milionů franků, přičemž část vnitřní i vnější výzdoby stále zbývala dokončit. Základy a výběr materiálů Největším technickým problémem základů byla špatná kvalita podloží. Nestabilita terénu byla taková, že projektovaná bazilika musela být oproti původnímu plánu posunuta o tři metry dozadu, což zmírňuje efekt převisu, kterým stavba na lyonském nebi disponuje (a to o to více, že proporce jsou menší, než se původně plánovalo). Podloží tvoří morénové usazeniny zanechané alpskými ledovci během čtvrtohorního zalednění, které leží na podkladu z písčitého jílu protkaného sítěmi chodeb pocházejících částečně z antiky. Podzemní sítě jsou zčásti klenuté, a to nejméně do hloubky osmnácti metrů, a pro odvodnění podzemních vod jsou vytvořeny cisterny. Základní kámen, který nechal předseda komise Joannès Blanchon v roce 1869 požehnat Piem IX., byl položen na dno základů hlubokých dvaadvacet metrů dne 8. listopadu 1872. K podepření věží se počítalo s přibližně dvaceti metry betonu, pro apsidu s osmi metry a pro podlahu krypty se čtyřmi až pěti metry. Lyonské podloží, složené z ruly a žuly, bylo pro stavbu nekvalitní. Podobně jako antičtí a středověcí stavitelé lyonských památek, i Bossan a Louis Sainte-Marie Perrin museli zvolit materiály odjinud. Barva kamenů je v architektonické symbolice stejně důležitá jako jejich mechanické vlastnosti. Volba materiálu pro podezdívky – který je objemově druhým nejpoužívanějším – padla na vápence typu „choin“ z lomu v Hauteville-Lompnes, protože jejich bílá barva připomíná panenství Marie. Nejhojnějším materiálem (cca 5000 m³) je ten, který byl použit na nadstavbu: vápenec zvaný „jižní kámen“ (pierre du Midi). Rovněž má bílou barvu a je obzvláště vhodný pro sochařské práce. Konečně asi 825 m³ travertinu (nebo tufu) z oblasti Bugey je použito na stavbu klenby, jsou však neviditelné, neboť jsou skryté pod mozaikami. Pro podstavce sloupů je použita místní žula. Samotných 58 vnějších sloupů je ze žuly nebo porfyru. Šestnáct sloupů nesoucích hlavní loď je po mnoha váháních vyrobeno z modrého mramoru z lomu Étroit du Siaix. Měří dvacet sedm metrů na výšku. Každý ze čtyř sloupů nesoucích hlavní průčelí váží patnáct tun a stál 12 500 franků. Nadzemní stavba Stavba začíná, stejně jako ve středověku, budováním svatyně (chóru a apsidy). Tato priorita má důvody liturgické (zpřístupnit budovu bohoslužbám co nejdříve), ale i technické, neboť chór je jedinou částí kostela, která nestojí přímo na samotné plošině. Velmi brzy je na návrh Joannèse Blanchona apsida doplněna o dvě galerie. Spodní galerie s klenbou sousedí s vitrážemi „dolního“ kostela, zvaného „krypta“ a zasvěceného svatému Josefovi; horní galerie je pod širým nebem a nachází se na stejné úrovni jako chór horního, mariánského kostela – symbolicky „ze stínu ke světlu“. Krov kostela, původně plánovaný z dubového dřeva, je v projektu již v roce 1874 nahrazen krovem kovovým, který je lehčí a umožňuje instalaci břidlicové krytiny, jež je levnější než kov (šest franků za metr čtvereční oproti dvaceti pěti). Celkem 1650 břidlicových desek je objednáno na míru v Ardoisières de Trélazé v Angers. Mají čtvercový tvar o straně 1,05 metru. Hřeben střechy je zhotoven z kamene z Volvic, který do podoby „lehkého krajkoví“ vytesal Joannis Rey (1850–1919). Instalace sochy archanděla Michaela na závěr baziliky vyvolala novou vlnu kritiky. V mysli Pierra Bossana byl „archanděl postavou zastupující Pannu Marii“. Je však třeba přiznat, že architekt, zaslepený svou bazilikou, bral jen malý ohled na již existující kapli a původní sochu Panny Marie. Lyonští občané přitom byli jako celek k této soše a mariánskému kultu velmi připoutáni. Výtek adresovaných soše svatého Michaela bylo nespočet. Ti nejostřejší kritici (zůstávající v anonymitě) se domnívali, že „tato myšlenka pochází a může pocházet pouze ze svobodozednářského návrhu, který má radost z detronizace Marie, navíc je pozornost věnována Satanovi, hrdému na to, že dominuje svou ohavnou tváří“. Karikatura z 13. května 1882 ukazuje loutku Guignola, jak vysvětluje Gnafronovi, že je třeba zničit „tento dort (pièce montée), který nám zakrývá Marii“; nový kostel byl v listu La Décentralisation z 6. července 1881 označen dokonce za „májku“. Obecnou výtkou tedy bylo, že stavba bere Marii prvenství a dosazuje na její místo postavu, která není součástí lyonské lidové zbožnosti. Deník Le Courrier de Lyon se dokonce domníval, že „záměrem architekta je zbourat [starou budovu a sochu], k čemuž nakonec dojde“. V reakci na tuto kritiku navrhlo několik lyonských příznivců projektu ústupky: Joannès Blanchon navrhl vybudování velkého sloupu, který by nesl Pannu Marii od Josepha-Huguese Fabische; arcibiskup Louis-Marie Caverot navrhl postavit na spojnici obou svatyní další věž (jejíž cena se odhadovala na 200 000 franků). Bossan to vše rázně odmítl a přiznal, že toto odmítnutí bylo částečně způsobeno osobní hrdostí: „Znamenalo by to přiznat, že nás to nenapadlo, a odsoudit nás tím, že bychom s velkými náklady rozebírali to, co jsme sami vytvořili.“ Znovu navrhl řešení propojení (vytvoření zvonice na severu nad kaplí zasvěcenou Nejsvětějšímu Srdci Ježíšovu, úpravu Duboysovy zvonice, stavbu kampanily), ale nic nebylo realizováno. V roce 1884 si Louis-Marie Caverot, jmenovaný o osm let dříve lyonským arcibiskupem, uvědomil rozsah ikonografického programu Pierra Bossana, a především teologické a liturgické důsledky, které by vyplynuly z přijetí celého tohoto programu, zaměřeného téměř výhradně na Marii na úkor Ježíše. 20. září 1884 jmenoval opata Jacquiera, odborníka na liturgii, do čela komise pověřené jednáním s oběma architekty. Zatímco jednání s Louisem Sainte-Marie Perrinem byla poměrně plodná, Bossan se ukázal jako neoblomný. Hlavní problém se týkal pojmenování oltářů, které by nemělo příslušet architektovi; méně významné pak bylo, že liturgisté považovali za problematické zasvěcení kaplí tajemstvím namísto svatým a také upřednostňování určitých epizod z Ježíšova života, které využívali jansenisté. Nakonec se vše urovnalo. Na jedné straně byla vytvořena souvislost mezi mariánským cyklem oltářů ve Fourvière a oltáři v Santa Maria Maggiore nebo v Minerva. Na druhé straně se arcibiskup obrátil na papeže Lva XIII., který umožnil diplomatické vyřešení krize. Inaugurace nedokončené stavby Dne 16. června 1896 byla stavba vysvěcena jako kostel. Přítomen byl Joannès Blanchon, jediný stále žijící člen komise z roku 1853. Dne 16. března 1897 povýšil papež Lev XIII. baziliku Notre-Dame de Fourvière na baziliku minor. Bazilika však zůstala nedokončená, zejména co se týče ambiciózního ikonografického programu, o kterém snil Pierre Bossan. Na mnoha místech (svorníky, konzoly atd.) byly osazeny hrubé bloky, které však již nebyly vytesány. Pokud jde o mozaiky zobrazující hereze, umístěné u paty hlavního oltáře v horním kostele, ty byly narychlo dokončeny v noci před inaugurací. V roce 1920 navrhl Jean-Baptiste Larrivé pro horní kostel projekt kazatelny zdobené postavami v dobových kostýmech. Komise pro Fourvière však tento návrh zamítla a sochař musel v roce 1924 předložit program nový. Restaurátorské práce Již v roce 1913 Louis Sainte-Marie Perrin konstatuje, že zdivo budovy „pracuje“. Tuto diagnózu potvrzuje v roce 1919 prováděcí architekt, který na místo povolává inženýra. Tato první zjištění však nenásledují žádné práce. Bazilika čeká téměř století, než odpadávání dílků mozaiky z kleneb a celkový stav průčelí ospravedlní zahájení naléhavých prací v listopadu 2006. Lucernová věž nesoucí sochu Marie, identifikovaná jako křehká rovněž již v roce 1923, byla okamžitě zpevněna železobetonovými žebry pod vedením Sainte-Marie Perrina a inženýra Mauvernaye. Přesto byl stav věže v roce 2006 špatný: betonová žebra byla popraskaná, kovová zoxidovaná, vnitřní líc kopule se drolil a schodiště bylo popraskané. Tato poškození šla na vrub stárnutí konstrukcí, které urychlily zejména následky bouře Martin. Na radu inženýra Bernarda Babinota byla bronzová socha, pozlacená v roce 1991, od 27. května do 20. listopadu 2008 sejmuta na prostranství před bazilikou. Během této doby byly zpevněny konstrukce, vyměněny poškozené kameny zvonice (balkony, římsy, parapety), chráněny vyčnívající prvky olověným oplechováním, vyčištěny fasády, obnoveny truhlářské i zámečnické prvky a instalováno nové osvětlení. Sejmutá socha, chráněná pod skleněným krytem, byla mezitím rovněž restaurována: dochází k výměně šroubů i zábradlí a zpevnění podstavce. První rozsáhlé restaurátorské práce na samotné bazilice se týkaly severovýchodní zvonice, zvané věž Opatrnosti (též Vyhlídková věž). Tato věž, v níž se nachází orientační tabule pro veřejnost, je zpevněna kovovou armaturou zajišťující přenos zatížení z desek do nosných zdí. Tyto nosníky pomalu korodovaly až do konce 20. století, kdy je obnova izolace náhle uzavřela, čímž se jejich chátrání urychlilo. Navíc používání věží jako antén od roku 1990 vytvořilo netěsnosti, které vedly k korozi schodiště, rovněž kovového. V roce 2006 byl vstup do věže zakázán. Práce byly zahájeny až v roce 2009 po analýze příčin poškození a naplánování nezbytných oprav. Na věž je zavěšeno lešení; původní krov je zcela demontován a nahrazen; bylo vytvořeno přirozené větrání, aby se zabránilo hromadění vlhkosti. Poškozené dekorace byly restaurovány a turistické vybavení je lépe prezentováno. Další část se týkala netěsnosti břidlicové střešní krytiny, která již v roce 1913 způsobila „smrštění střešních železných prvků na jižní straně“ (Louis Sainte-Marie Perrin). Při zjištění prvních škod byl zaveden dohled, který však nevyvolával zvláštní obavy. K posílení krokví byly osazeny úhelníky, ale rozestupy se v letech 1919 a 1931 dále zhoršovaly, což vedlo ke vzniku trhlin. Průzkum v roce 2007 ukázal závažné vady těsnosti, které způsobovaly zatékání vody až na klenby a jejich následné praskání. Příčina degradace byla dvojí: jednak desky černé břidlice akumulovaly obrovské množství tepla, čímž přes den přehřívaly podkroví a zvyšovaly tepelnou roztažnost krovu. Zároveň byly břidlicové šablony příliš malé a jejich překrytí nedostatečné pro zajištění vodotěsnosti. Protože ložiska v Trélazé již nebyla v provozu, byly využity lomy v Ortigueiře v Galicii, které dodaly desky břidlice o rozměrech 1,15 × 1,15 m, což již k zamezení průsaků postačuje. V roce 2010 byl následně zkoumán celkový stav sochy archanděla Michaela. Vnější vzhled nevykazoval žádné zvláštní poškození, ale endoskopie sochy odhalila galvanickou korozi centrálního ocelového stožáru v místě kontaktu mědi a železa. K zamezení dalšího kontaktu byl nastříkán izolant na bázi fosfátů a na kovové prvky byla nanesena epoxidová barva. Nakonec různé průsaky poškodily nebo znečistily výzdobu kleneb baziliky. Celková diagnostika provedená v roce 2008 odhalila, že dilatace kovového krovu způsobila pnutí v klenbách a vznik trhlin; mozaiky se začaly odlepovat a došlo k degradaci malt. Přítomnost vody vše jen zhoršila, přičemž výzdoba byla znečištěná a zčernalá. Pro úspěšné provedení restaurátorských prací byla v horním kostele instalována zvýšená podlaha ve výšce šestnácti metrů; tato konstrukce vážila přibližně sto padesát tun. Tým mozaikářů Michela Patrizia zde pracoval po celý rok 2012. Práce začaly zmapováním celého povrchu a následně probíhaly ve dvou fázích. Nejprve byla provedena urgentní konsolidace, včetně vyplnění trhlin injektáží vápenné směsi. Injektáž se prováděla injekční stříkačkou pod mozaiku nebo maltu. Ve druhé fázi byla zahájena kompletní oprava výzdoby. Ta byla původně uchycena železnými hřeby, které zrezivěly. Příliš poškozené části byly zcela odlepeny a přeneseny na plátno. Poté bylo možné ošetřit rubovou stranu mozaiky a zrestaurovaný dekor znovu osadit. Přítomnost zvýšené podlahy, doplněné mobilním lešením, umožnila současně ošetřit i další ozdobné prvky, zejména zčernalé sochy, které byly původně natřeny bronzovou barvou a během restaurování byly pozlaceny plátkovým zlatem. Při této příležitosti bylo zcela přehodnoceno osvětlení interiéru budovy. To nebylo nikdy předtím komplexně navrženo, protože Pierre Bossan zemřel před průmyslovým rozšířením elektřiny. V roce 2013 proběhla rozsáhlá studie, jejímž výsledkem byla instalace pouhých šesti lustrů (dva na každé klenební pole). To umožnilo soustředit četné zdroje (v každém svítidle 29 LED zdrojů) do minimálního počtu bodů, omezit délku kabeláže, vyhnout se dalším průrazům do kleneb a v neposlední řadě optimalizovat údržbu. Tyto mosazné lustry váží 490 kilogramů a výroba každého z nich si vyžádala dvě stě padesát hodin práce; jejich systém zvedání je motorizovaný. Jejich vzhled byl předmětem zvláštní studie, aby připomínaly historická svítidla. Celkové náklady na práce v letech 2006 až 2013 se odhadují na 7,6 milionu eur, z čehož 59 % financovaly úřady (stát, město Lyon, departement Rhône a DRAC Rhône-Alpes) a zbytek dary věřících. Z této částky bylo 5,2 milionu eur vyčleněno na samotnou baziliku, zbytek na její okolí (kaple svatého Tomáše, socha, okolní prostranství). V roce 2023 byl diagnostikován špatný stav věží, což vedlo k vyhlášení sbírky na projekt jejich restaurování. Zvláštní status Bazilika ve Fourvière se těší mezi francouzskými náboženskými stavbami výjimečnému postavení. Její specifikum spočívá v tom, že v době výstavby nebyla církevním majetkem, nýbrž prostřednictvím Komise pro Fourvière patřila všem svým dárcům. Symbolicky tak bazilika patří všem obyvatelům Lyonu. Tento důraz na roli laiků v katolické církvi se objevil již v polovině 19. století, tedy sto let před Druhým vatikánským koncilem, který na tento bod výslovně apeloval (zejména v apoštolské konstituci Lumen Gentium). Paradoxem zůstává, že tuto teologickou modernitu prosadili členové Komise pro Fourvière, kteří se jinak řadili k proudu nekompromisního katolicismu (tzv. integralismu). Na přelomu 19. a 20. století, těsně před vyhlášením zákona o odluce církve od státu z roku 1905, usiloval silně antiklerikální starosta Lyonu Jean-Victor Augagneur o uzavření Fourvière. Městská rada jej v tomto kroku podporovala a označovala baziliku za „citadelu pověr a náboženského vykořisťování“. V roce 2011 napadla Federace svobodného myšlení (Fédération de la libre-pensée) dotace poskytnuté městem Lyon na výstavbu výtahu pro osoby s omezenou schopností pohybu, přičemž je označila za neoprávněné. Tvrdila, že i když výtah sám o sobě neslouží k bohoslužebným účelům, je „spojen s“ náboženskou budovou. Státní rada však rozhodnutím z 19. července 2011 potvrdila, že tato dotace není v rozporu se zásadou neutrality vůči vyznání. Soud své rozhodnutí opřel o místní veřejný zájem, význam budovy pro kulturní věhlas a turistický i ekonomický rozvoj regionu. I když zařízení využívají věřící při bohoslužbách, není určeno výhradně jim a slouží také zájmům cestovního ruchu. Architektura Exteriér Věže Nejvýraznějším rysem baziliky ve Fourvière je čtveřice nárožních věží: dvě na průčelí a dvě v úrovni začátku chóru. Tyto věže, vysoké 48 metrů (tedy o čtyři metry více než věže katedrály svatého Jana Křtitele), se u vrcholu mírně rozšiřují. Tento architektonický záměr Pierra Bossana byl jeho současníky hojně komentován. Obdivovatelé této architektury hledali její původ (viz odstavec níže), zatímco její kritici se posmívali stavbě jako „obrácenému slonovi“. Jejich osmiúhelníkový tvar je navíc činí méně odolnými vůči vibracím vyvolaným zvoněním zvonů; sakristie zřízené v patách těchto věží jsou pak zjevně nedostačující vzhledem k obrovským potřebám tak významného poutního místa. Kardinální ctnosti Čtyři věže baziliky symbolizují čtyři kardinální ctnosti: na západním průčelí představuje severozápadní věž Sílu a jihozápadní věž Spravedlnost; na východní straně směrem k Lyonu představuje severní věž Opatrnost a jižní věž Střídmost. https://www.visitelyon.fr/patrimoine/basilique-notre-dame-de-fourviere/ Dvě z těchto věží nesou ikonografickou výzdobu v podobě basreliéfů: Spravedlnost: Jsou zde vytesány dvě scény ze Starého zákona – Šalamounův soud se dvěma ženami nárokujícími si stejné dítě a David vítězící nad Goliášem, jehož uťatou hlavu drží v rukou. Síla: Reliéfy zobrazují Samsonův boj se lvem a Jákobův zápas s andělem. Věže Opatrnosti a Mírnosti nemají figurativní výzdobu, jejich význam zůstává symbolický díky jejich umístění a určení. O architektonické inspiraci, kterou se Bossan při navrhování těchto věží řídil, se dodnes vedou spory. Paul Abadie, autor baziliky Sacré-Cœur na Montmartru, o nich prohlásil, že „tyto arabské věže tu nemají své místo“. Architektonická kritika tradičně viděla v lyonských věžích sicilskou inspiraci čerpající z arabo-normanské architektury, kterou Bossan objevil během svého pobytu v Palermu v letech 1848–1850. Konkrétně se měl inspirovat katedrálami v Palermu a v Cefalù, a především palácovou kaplí Palazzo dei Normanni. Toto tvrzení, poprvé vyslovené v roce 1870, se odráží například v textech Andrého Hallayse z roku 1900. Koncem 19. století však začala být tato souvislost zpochybňována. Například Lucien Bégule viděl jen vzdálenou podobnost mezi lyonským portikem a bočním portálem palermské katedrály. Podle Philippa Dufieuxe, odborníka na Bossanovu architekturu, je „sicilský“ charakter sporný. Dufieuxe spíše udivuje, že nikdo nepoukázal na podobnost s kostelem Annunziata dei Catalani v Messině. Podle něj je hlavní inspirace spíše orientalismem než Sicílií, což dokládá systematickým užitím hrotitého oblouku. Věže Fourvière mají podle jeho názoru blíže k muslimským minaretům; jako možný vzor uvádí mešitu Ketchaoua v Alžíru, která v té době sloužila jako katolická katedrála svatého Filipa. Ve dvou křížích na vrcholu věží jsou umístěny rozhlasové vysílače provozované společnostmi TDF a Towercast. Socha svatého Michaela Apsidu korunuje socha archanděla Michaela, kterou vytvořil Paul-Émile Millefaut a která byla osazena v roce 1885. Sochař odhadoval náklady na dvanáct až čtrnáct tisíc franků, ale na sádrovém modelu pracoval bez jakékoli zálohy. Zdá se, že různé modely v několika měřítkách byly zasílány do La Ciotat, což dokazuje, jak intenzivně se Bossan zajímal o podobu sochy, která měla korunovat jeho dílo. Finální verzi odlily dílny Gayet-Gauthier, které stojí i za odlitím sochy Svobody. V Bossanově ikonografii Michael převyšoval ostatní archanděly díky své roli v boji mezi Dobrem a Zlem. Postava archanděla navíc získala v 19. století politický význam, zejména v legitimistických kruzích, a to do té míry, že Henri d'Artois (hrabě z Chambord) si přál přispět na její vybudování. Tato socha má svou přesnou repliku na zvonici kostela Saint-Michel v obci Saint-Michel-Mont-Mercure. Původně byla vyrobena pro světovou výstavu v roce 1889, poté byla v roce 1897 odkoupena za 4400 franků (oproti 34 000 za originál ve Fourvière) a umístěna na vrchol vendéeského kostela. Zobrazení archanděla jako „mariánské postavy“ není Bossanovým vynálezem, ale převzetím mystických vizí Marie z Agredy, španělské řeholnice ze 17. století. Její vize vytvořily koncept „maximální mariologie“, který nebyl v katolickém teologickém kánonu příliš dobře přijímán, ale Bossan jej schvaloval. V těchto vizích je Marie ztotožňována s Boží „Moudrostí“, popsanou v 8. kapitole Knihy přísloví a v 24. kapitole knihy Sírachovec. Bossan sice tvrdil, že se ve své ikonografické teologii nenechal nikým inspirovat, ale přítomnost sebraných spisů Marie z Agredy v jeho knihovně naznačuje opak. Je však pravděpodobné, že čerpal i z dalších děl, jako byl Slovník křesťanských starožitností od abbého Martignyho. V roce 2013 opravy sochy odhalily, že se v neznámém datu stala terčem střelby, která jí prostřelila levou paži. Západní průčelí Západní průčelí rámují dvě věže: věž Síly (na severu, symbolizovaná zápasem Jákoba s andělem) a věž Spravedlnosti (na jihu, kde je vyobrazen Šalamounův soud). Bohatá ornamentika vlysu a pat věží silně kontrastuje s prostotou ostatních stěn. Tato strohost je však záměrná jen částečně; podle akvarelů Frédérica Ginieze měly být věže v pravidelných rozestupech zdobeny tesanými horizontálními pásy. Před vstupem do horního kostela se nachází portikus o hloubce přibližně deseti metrů, nad nímž je umístěn vlys, pod nímž prochází úzká chodba. Podpěry frontonu v podobě andělů (karyatid) vytesal Paul-Émile Millefaut v letech 1892 až 1894. Aby se předešlo deformaci postav na frontonu vlivem perspektivy, byl štít vyvýšen, což vedlo k jeho celkovému zatížení. Velmi vysoká hmotnost horní části si vyžádala zkoušky pevnosti v tlaku, které se ukázaly jako nezbytné. V důsledku toho byla doporučena změna materiálu a Millefaut dostal pokyn, aby při tesání odebíral jen naprosté minimum hmoty. Samotný vlys znázorňuje slib konšelů z roku 1643 a lyonské hodnostáře klečící před Pannou Marií s dítětem, která tvoří střed kompozice a nad níž se vznášejí tři andělé. Boční fasády Podél obou bočních fasád (severní i jižní) je seřazeno osm sloupů (čtyři na každé straně), na jejichž vrcholu jsou postavy andělů, které však zůstaly nevytesány. Totéž platí pro sochařskou výzdobu tří oken umístěných mezi těmito sloupy. Čtyři basreliéfy představují mariánské předobrazy vycházející z Bible. Jsou tvořeny centrální alegorickou ženskou postavou evokující ctnosti Víry, Naděje, Lásky a Čistoty, které doplňují dva reliéfy s latinskými biblickými nápisy. Na jižní fasádě se nachází Alegorie Čistoty doprovázená příběhy Jiftáhovy dcery z Knihy Soudců a Zuzany z Knihy Daniel. Tyto výjevy oslavují obranu panenství a čistoty, doplněné postavou ženy trůnící pod lilií. Jiftáhova dcera V Knize Soudců složil Jiftáh před bojem s Amonity slib Bohu: obětuje jako zápalnou oběť první osobu, která vyjde z jeho domu po jeho vítězném návratu. Když se vrátil, vyšla mu vstříc jeho jediná dcera: „Occurrit ei unigenita filia sua cum typanis“ („Jeho jediná dcera mu vyšla vstříc s bubínky“). Když se dozvěděla o otcově slibu, odpověděla mu: „Pater mi, fac mihi quodcumque pollicitus es“ („Otče můj, učiň mi podle toho, co jsi slíbil“). Svůj osud přijala a požádala pouze o lhůtu, aby mohla se svými družkami oplakávat své panenství, než zemře. Zuzana V Knize Daniel (příběh o Zuzaně) byla tato mladá žena křivě obviněna z cizoložství dvěma staršími muži, které předtím odmítla. Před trestem ji zachránil zásah proroka Daniela. Její rodiče, Chilkiáš a jeho žena, poté vzdali díky Bohu: „Helcias et uxor ejus laudaverunt Deum pro filia sua Susanna quia non esset inventa in ea res turpis“ („Chilkiáš a jeho žena chválili Boha za svou dceru Zuzanu, protože na ní nebylo shledáno nic hanebného“). Symbol lilie a čistoty Tyto dvě ženské postavy jsou v biblické a křesťanské tradici často spojovány prostřednictvím symbolu lilie, který je znakem čistoty. Jiftáhova dcera oplakává své panenství – nikoliv pro svůj ztracený život, ale proto, že nemohla dát život dětem. Zuzana je naopak očištěna a je jí navrácena čest; její cudnost byla nespravedlivě zpochybněna pomluvou. Interiér dolního kostela Hlavním rysem baziliky je existence dvou kostelů nad sebou, přičemž ten spodní bývá nesprávně nazýván „kryptou“ (ve skutečnosti jí není, neboť je osvětlen okny). Oba kostely jsou přístupné z prostranství – do jednoho se sestupuje, do druhého stoupá. Propojeny jsou monumentálním dvouramenným schodištěm na jižní straně. Střední úroveň schodiště je v rovině s prostranstvím a starou kaplí. V Bossanově pojetí je celá stavba symbolická. Dolní kostel, v němž mnozí jeho přátelé neviděli smysl, zasvětil svatému Josefovi, pěstounovi Ježíše Krista. Tato dvojitost staveb představuje cestu poutníka z relativního šera a nízkých prostor do světla a velkoleposti horního kostela. Josef zde zastupuje skrytou tvář Svaté rodiny a oporu Marie i Ježíše, ale také tradici a Starý zákon. Přirozeným vstupem měla být Lví brána. Lvi, kteří měli nést sloupy (inspirovaní katedrálou v Embrunu), nebyli realizováni. Další nedokončené projekty zahrnovaly kruhový portikus se sochou Panny Marie či dvojité dveře – Nazaretské (pro muže) a Betlémské (pro ženy). Ikonografie dolního kostela vyjadřuje Josefovu tichou účast na životě Marie a Ježíše. Navzdory odporu komise byla vytvořena velká socha Josefa nesoucího Dítě. Plánované (nerealizované) oltáře měly líčit příběhy Svaté rodiny: zasnoubení, klanění pastýřů, očišťování Panny Marie, útěk do Egypta, život v Nazaretu a Ježíšova první slova v chrámu. Nápisy na klenbě kopule uvádějí Josefovy církevní tituly: Filius David, vir justus, custos Domini, columen Mundi, Virginis sponsus, minister Salutis, certa spes vitae. Tyto nápisy se tyčí nad osmi Blahoslavenstvími, ztvárněnými sochami andělů. Pod oltářem v apsidě vytesal Millefaut scénu Smrti svatého Josefa, kde má světec podobu mladého Pierra Bossana a Ježíš nad ním pláče, což je velmi vzácné vyobrazení. Ironií osudu se právě v tomto kostele tváří v tvář této soše konal architektův pohřeb. Jako celek je dolní kostel nedokončeným monumentem. Přestože má promyšlenou kompozici a nabízí hru barev mezi světlem z úsporných vitráží a mozaikami s převahou modré a zlaté, zůstává řada jejích částí v surovém stavu. Latinské nápisy prozrazují hlubokou znalost Bible a na bohaté sochařské výzdobě pracovalo současně třicet čtyři umělců. Přesto jsou předsíň i apsida nehotové – zejména apsida, jejíž hrubá stavba byla sice dokončena precizně, ale vzápětí byla ponechána téměř bez dekoru, protože stavitelé spěchali na dokončení hlavního (horního) kostela. Interiér horního kostela Mozaiky Mozaiky pocházejí z konce 19. a začátku 20. století. Vyprávějí příběh Panny Marie: na pravé straně v dějinách Francie, na levé straně v dějinách církve. Hereze Nejkontroverznějším ikonografickým prvkem baziliky je soubor mozaik tzv. „herezí“, které obklopují hlavní oltář horního kostela. Je jich celkem jedenáct, přičemž devět z nich symbolizuje historické „kacířské“ proudy: Ariánství, macedonianismus, nestoriánství, Monofyzitismus, ikonoklasmus, luteránství, manicheismus, jansenismus a naturalismus. Poslední dvě – hydra a had – ztělesňují hereze jako celek. Tento výběr různých proudů, které se v církvi objevily mezi lety 325 a 1870, je zaujatý a záměrný. Ikonografie byla čerpána výhradně z díla, které v roce 1855 znovu vydal benediktin Jean-Baptiste-François Pitra. V roce 2005, během mezináboženského setkání pořádaného v Lyonu komunitou Sant'Egidio, učinily různé křesťanské církve v bazilice společné gesto. Kardinál Philippe Barbarin při této příležitosti vyjádřil politování nad památkovou ochranou baziliky, která znemožňuje odstranění některých mozaik, ale veřejně požádal přítomné protestantské představitele o odpuštění za vyobrazení Martina Luthera mezi herezemi. Na znamení smíření byla odhalena mramorová deska se společným prohlášením vyjadřujícím vůli církví „překonat svou bolestnou historii“. Velké varhany Velké varhany baziliky byly zrestaurovány v roce 1996 varhanářskou dílnou Jean Renaud z Nantes. Nástroj prošel hloubkovou obnovou pod vedením vedoucího dílny a intonatéra Michela Jurinea. Zvuková paleta byla upravena přidáním jedenácti nových rejstříků: na pozitivu (Positif): progresivní mixtura (Plein-jeu) III–IV, principál 4', dubleta 2', nazard, tercie; na hlavním stroji (Grand orgue): progresivní mixtura (Fourniture) IV–V; na žaluziovém stroji (Récit): zvonkohra (Carillon) II–III; v pedálu: principál 8', flétna 4', trumpeta 8', kleron 4'. Intonaci celkem 47 rejstříků provedl Michel Jurine na základě vyššího tlaku vzduchu a s velmi výrazným vzestupným charakterem. Podobnost s jinými kostely V oblasti Beaujolais, v obci Régnié-Durette uprostřed vinic, se nachází první obdoba baziliky Fourvière: kostel svatého Jana Apoštola, který postavil Pierre Bossan v roce 1867. Jeho apsida vykazuje s bazilikou nápadnou podobnost. V Marseille vykazuje velmi silné shody kostel Notre-Dame-du-Rosaire. Květinové ornamenty, sochařská výzdoba, vnitřní uspořádání i přizvaní umělci – vše v tomto kostele působí jako „generální zkouška“ před stavbou baziliky ve Fourvière. Kostel má rovněž kapli svatého Josefa a basreliéf, který ji zdobí, zobrazuje Smrt svatého Josefa v naprosto stejné kompozici. Je dílem sochaře Camilla Reye z valencké školy náboženského umění založené Bossanem. Stavba byla zahájena v roce 1868. V zahraničí posloužila bazilika jako vzor pro kostel Notre-Dame-des-Victoires v San Franciscu, který se nachází ve francouzské čtvrti a byl znovu postaven v roce 1908 po velkém zemětřesení z roku 1906. Bazilika v populární kultuře Jeden ze symbolů Lyonu Na monumentální fresce v nádražní hale lyonského nádraží v Paříži, kterou v roce 1900 namaloval Jean-Baptiste Olive, není město Lyon reprezentováno svou katedrálou, ale právě bazilikou ve Fourvière a poloostrovem viditelným v pozadí. Podle Josepha Follieta, který se vyjádřil v roce 1954: „Všechny linie lyonské krajiny [...] přirozeně stoupají k Fourvière, sbíhají se k bazilice.“ V roce 2000 Raymond Barre zhodnotil, že „tajemství krásy Fourvière [spočívá] v onom pohnutém dialogu mezi minulostí lidí [...] a posvátnem“. Pro bývalého starostu Lyonu Gérarda Collomba je Fourvière „pokladem lidstva“, zatímco Michel Mercier v ní vidí „příběh neochvějné lidové oddanosti trvající po staletí“. Naopak Jean-Michel Deleuil v knize Lyon v noci, místa, zvyklosti a obrazy (vydané v roce 1994) zastává kritický názor. Podle něj je bazilika „náboženskou stavbou, která nemá co nabídnout, postrádá kouzlo staletí i jakoukoli architektonickou zajímavost. U milovníků nočního života nepůsobí bazilika navzdory své vyvýšené poloze jako transcendentální prvek. Naopak se zdá, že na město dohlíží a nutí ho k respektování jakéhosi moralistického a suchopárného řádu“. Literatura Joseph Bard, Notre-Dame de Fourvières : élégie lyrique, Presses universitaires de Lyon, 1831, 56 s. (ISBN 978-2-01-324924-9). Louis-Léopold Bécoulet, La sainte colline de Fourvières ; histoire de son sanctuaire vénéré : Depuis les temps les plus reculés jusqu'à nos jours, Lyon, Périsse Frères, 1861, 357 s. Joannès Blanchon, L'illumination du 8 décembre à Lyon depuis son origine jusqu'à nos jours, Lyon, F. Girard, 1868, 48 s. Louis Sainte-Marie Perrin, L'illumination du 8 décembre à Lyon depuis son origine jusqu'à nos jours, Lyon, Emmanuel Vitte, 1896, 68 s. Pierre Chatelus, Notre-Dame de Fourvière et la piété lyonnaise : notes et récits, Lyon, Emmanuel Vitte, 1902, 454 s. Jean-Baptiste Martin, La Primatiale et ses annexes : Saint-Étienne et Sainte-Croix, in: Jean-Baptiste Martin, Histoire des églises et chapelles de Lyon, sv. II, Lyon, H. Lardanchet, 1908, 518 s., s. 1-46. Jean Beyssac, Les prévôts de Fourvière, Lyon, P. Grange, 1908, 578 s. Louis Sainte-Marie Perrin, La basilique de Fourvière : Son symbolisme, Lyon, Paris, Librairie catholique Emmanuel Vitte, 1912, 2. vydání, s. 40. L'ouvrage a été réédité en 1942 sous les auspices de l'archevêché de Lyon, avec une préface de André Ravier, s. j. Antoine Berjat, Notes sur l'histoire de Fourvière au XVIIIe siècle, Lyon, Audin, 1928, 30 s. Jean Escot, Fourvière : à travers les siècles, Lyon, Lescuyer et fils, 1954, 128 s. Jean Escot, Marie à Fourvière : histoire, symbolisme, Lyon, Œuvre de Fourvière, 1957. Élisabeth Hardouin-Fugier, Qui a renversé l'éléphant ? Constructeurs et détracteurs de la Basilique de Fourvière (1870–1896), Cahiers d'histoire, sv. 27, č. 2,‎ 1982, s. 99-124 (ISSN 1777-5264). Florence Amiot, Charles Lameire et les mosaïques de Fourvière : correspondance inédite, Lyon, Université Jean-Moulin-Lyon-III, 1989, 311 s. Louis Challéat, La construction de la basilique de Fourvière, à travers la correspondance des architectes : correspondance inédite, Lyon, Université Lumière-Lyon-II, 1990, 1063 s. Bruno Dumons, Marie et Fourvière. Deux emblèmes du discours politique des élites lyonnaises du catholicisme intransigeant : L'exemple des rédacteurs de l'Écho de Fourvière, in: Jean Comby, Théologie, histoire et piété mariale : Actes du colloque de la Faculté de Théologie de Lyon, 1-3 octobre 1996, Lyon, Profac, 1997, 367 s. (ISBN 9782853170666), s. 183-205. Philippe Dufieux, Le mythe de la primatie des Gaules : Pierre Bossan (1814–1888) et l'architecture religieuse en Lyonnais au XIXe siècle, Lyon, Presses universitaires de Lyon, 2004, 311 s. (ISBN 978-2-7297-0726-2). Patrice Béghain, Fourvière, in: Patrice Béghain, Bruno Benoit, Gérard Corneloup, Bruno Thévenon, Dictionnaire historique de Lyon, Lyon, Stéphane Bachès, 2009, 1054 s. (ISBN 9782915266658), s. 512-515. Jean-Dominique Durand (dir.), Bernard Berthod (dir.), Véronique Molard-Parizot (dir.) et Nicolas Reveyron (dir.), Fourvière, la grâce d'une basilique, Strasbourg, La Nuée bleue, 2014, 406 s. (ISBN 978-2-8099-1248-7). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Notre-Dame de Fourvière na francouzské Wikipedii.