Termes imperials de Trèveris

Les Termes imperials de Trèveris (en alemany: Kaiserthermen) són les ruïnes d'un antic conjunt de banys romans projectat en àmplia escala, que més tard esdevingué un campament militar romà. Aquestes termes es troben al bell mig de la ciutat de Trèveris, a prop del Museu Renà (Rheinisches Landes-Museum). L'edifici, amb algunes parets que arriben als 19 metres d'alçada, és un dels majors banys termals romans del nord dels Alps i s'ha declarat Patrimoni Mundial de la Humanitat de la UNESCO a Trèveris des del 1986. Com a monument cultural, l'edifici està llistat des del 1989 i és considerat un Bé cultural per la Convenció de La Haia. Construïdes a començament del segle IV, durant el regnat de Constantí I (r. 306–337), serien el tercer major conjunt de termes romanes. Malgrat la grandària, les termes imperials, que mai foren concloses, no serien el major conjunt balneari de Trèveris, perquè les superaven les molt més antigues Termes de Bàrbara (Barbarathermen). Actualment, el lloc dels banys termals és designat com a parc arqueològic. A més d'aquests dos conjunts, altres banys termals de Trèveris foren els del mercat de ramats (Thermen am Viehmarkt). Les ruïnes de les parets i fonaments encara mostren el dibuix originari. Les parets del caldari (sala amb piscina d'aigua calenta) són de les millors preservades, seguides pel tepidari (termes tèbies). L'espaiós frigidari s'utilitzava per a banys d'aigua freda i l'àmplia palestra per a practicar exercici a l'exterior. Una altra part romanent és el sistema d'escalfament (hipocaust), en què s'escalfava l'aire i es duia per davall del pis. Història de la recerca Les ruïnes de les termes, convertides en casernes de cavalleria durant l'antiguitat, es veien a quilòmetres de distància des del final del domini romà. L'àrea interior dels banys sembla haver estat utilitzada com a castell ja el segle VI. Amb la construcció de la muralla medieval de la ciutat durant el mandat de l'arquebisbe de Trèveris, Bruno von Lauffen (1102-1124), les ruïnes foren una mena de fortalesa al cantó sud-est, i s'hi col·locà una porta de la ciutat. Des del final del segle XIII, el castell era conegut com a vetus castellum (castell vell). Com resultat d'aquesta re-funció, l'àrea central dels banys s'ha preservada fins hui. Totes les altres àrees foren víctimes del robatori medieval de pedra. Enmig de la palestra, en l'àrea del que era llavors una població, l'església parroquial de St. Gervasi s'hi va construir al voltant del 1100 i el 1295 l'església del monestir de St. Ignasi va obrir les portes al nord de l'antic recinte de la palestra. Juntament amb el monestir, es van construir edificis artesans i cases. En l'inici del segle XIX, l'Alteburg ja no era necessari com a baluard i, com a tal, el 1806 es va demolir una torre de vigia del caldari (bany calent). A partir del 1816, a expenses de l'estat, van començar els treballs per a descobrir i explorar aquest caldari. El 1907, l'Associació de la Indústria de la Pedra i de la Terra proposà la reconstrucció dels Banys Imperials a fi de presentar les diferents possibilitats d'aplicació del "nou ciment de material de construcció". Aquesta proposta fou rebuda amb una protesta contundent dels perits, que encara debatien si les restes haurien de ser atribuïdes a un bany termal, església o conjunt palatí. Aquestes qüestions s'esclariren entre el 1912 i el 1914 amb la concessió de vastos fons en el transcurs d'altres excavacions importants, en què la part occidental no es pogué estudiar a causa del dens desenvolupament de l'edifici. El programa de recerca de l'època incloïa també viatges d'arqueòlegs i arquitectes a països mediterranis. El treball fonamental d'Emil Krüger (1869-1954) i Daniel Krencker (1874-1941), publicat el 1929, que a més d'aquesta documentació també conté els resultats de l'excavació en els Banys Imperials, continua sent exemplar fins i tot ara. El 1920, les estructures subterrànies s'obriren al públic. La situació a la part occidental dels banys no va canviar fins i tot en la Segona Guerra Mundial, quan tots els edificis moderns en el lloc dels banys van ser destruïts durant l'hivern del 1944/45. Del 1960 al 1966, va sorgir, llavors, l'oportunitat d'examinar intensivament una àrea de 10.800 metres quadrats de l'antiga ínsula occidental (barri residencial) sota la direcció de l'arqueòleg Wilhelm Reusch (1908–1995). Més tard, tota l'àrea de la palestra es retirà del nou pla de desenvolupament i les fundacions romanes es conservaren amb maons lleus. El creixement excessiu, l'emissió de sal i la pol·lució atmosfèrica, agreujats per una rotonda a prop de les ruïnes el 1971 que va causar un augment de les vibracions relacionades amb el trànsit, van dur a una restauració i renovació del caldari els 1983/1984, duta a terme amb fons considerables. En el transcurs d'aquest procés, els danys de guerra causats pel foc d'artilleria i bombes, que no havien estat notats des del 1945, van ser també remoguts i va ser duta a terme una reconstrucció parcial de l'absis oriental d'acord amb els materials, i això va contribuir significativament a l'estabilització de l'estàtica. Durant les mesures de seguretat dels 1983/1984, s'alterà també la zona d'entrada de l'est i reconstruïda la muralla medieval de la ciutat que ja ací no existia, i es col·locà al costat de les termes. Com a resultat, però, els banys militars pertanyents a la caserna de la cavalleria, sobre el qual aquest mur ara corre, els van ocultar. L'investigador de la construcció Arnold Tschira (1910-1969) fou de gran importància per a l'herència antiga de Trèveris. Com a membre de moltes institucions arqueològiques i històriques, com ara l'Institut Arqueològic Alemany i la seua Comissió de Trier, feu un gran servei en mantenir l'àrea històricament única entre la catedral i els Banys Imperials, lliure de tots els plans del postguerra per a noves construccions. Les primeres intervencions reversibles en els banys termals s'hi feren amb regularitat creixent des del 1998, i el caldari s'equipà amb bancades d'espectadors i infraestructures tècniques. Per això l'antic extrem nord-est de la palestra, que fins i tot llavors es conservava, es va abandonar entre els 2006 i 2007, per a alçar una estructura de 169 metres de longitud com a àrea d'entrada amb una torre d'observació durant un projecte de construcció. L'arquitecte que va realitzar l'obra, Oswald Mathias Ungers (1926-2007), no es lliurà de controvèrsia entre els perits arqueològics, per haver "destruït sense necessitat parts de la matèria antiga a protegir ... en la construcció d'aquest "edifici de protecció" en els banys tèrmics del Viehmarkt" de Trèveris. El secretari d'estat Rüdiger Messal, que va estar present en la inauguració de l'àrea d'entrada dels Banys Imperials, va comentar que "cada època arquitectònica va trobar el seu propi llenguatge de forma -incloent els dies d'ara", i el llavors secretari d'estat de Cultura, Joachim Hofmann-Göttig, va dir que el nou edifici era un exemple notable de la filosofia no sols de preservar el patrimoni cultural com la pedra morta, sinó de revifar-lo constantment. En aquest sentit, la palestra també s'ha utilitzat per a esdeveniments de tot tipus des de llavors, tals com l'espectacle Brot und Spiele escenificat des del 2002. En el transcurs dels treballs de construcció en el límit nord del lloc, les restes dels petits banys es van registrar digitalment el 2006. Descripció i història de l'edifici Desenvolupament residencial En temps passats, les quatre insígnies que el darrer palau balneari aniria a ocupar ja havien estat construïdes. Els eixos dels carrers que van concloure aquestes ínsules rectangulars es basaven en el pla originari de fundació de la ciutat, que degué fundar-se el 17 abans del present, i s'orienten al sud-est i nord-est. El Dekumanus maximus, el camí principal que tallava a sud-est des del lloc del primer pont del Mosel·la a través de l'eix central del fòrum fins i tot les quatre ínsules, les va tallar al mig en la graella de planificació primera, tot i que les dues de l'est no formassen part de l'esquema primigeni de la fundació. És a dir, s'ha demostrat per les investigacions de la subestrutura dels carrers més antics que tenien brodats de diabasa. Els edificis del carrer principal -en l'alineament del qual a l'extrem sud-oest estava l'amfiteatre construït durant la segona meitat del segle II- eren representatius i pertanyien a la classe alta urbana. Només el nord-oest de les quatre insulae en l'àrea de la darrera palestra ha estat estudiat intensivament. L'ínsula oposada, que més tard es va també sobreposar per la palaestra, només fou tallada. És clar que en les dues àrees que pertanyien a l'esquema originari de fundacions, s'han de comptar quatre fases de construcció només durant els períodes de l'Imperi primitiu i mitjà. Els vestigis més antics de construcció s'atribueixen al regnat de l'emperador Claudi (41-54). La darrera fase de construcció representa una gran casa de peristil que ocupa tota l'ínsula nord-oest. A més dels banys, que tenen una petita rotonda, moltes altres sales també serien hipocausts. L'estructura tenia patis oberts, el major dels quals tancat en almenys dos costats per un ambulatori amb columnes. Dos dels mosaics del terra recuperats mostraven representacions de genets de curses. Un mostra el genet Polydus amb el cavall de plom Compressor. Un avantatge del lloc de construcció fou també el bon proveïment d'aigua dels rierols Altbach i Herrenbrünnchen, així com de la conducció d'aigua Ruwer construïda el segle II. Alguns components de l'habitatge del període Imperial medi van ser fets accessibles en el subsol el 1970. Banys termals La construcció d'aquesta estança termal, prevista per a ús públic, començà abans del 300 i es destinava a satisfer les exigències de representació del llavors cèsar Constanci I Clor i del seu fill i successor Constantí I el Gran, que residia a Augusta Treverorum. L'àrea de l'edifici es va delimitar per la graella del carrer romà al sud-oest del districte del palau imperial, que s'estenia des de l'auditori de l'Aula Palatina, també construïda sota Constanci I Clor , sobre un total de quatre insulae en una direcció sud-est. Com els resultats de la construcció sota el jardí del palau barroc i el Museu Estatal de Rhenish indiquen, aquesta àrea també va pertànyer al districte imperial. La construcció del conjunt de banys extraordinàriament massís es va fer amb molta cura: les capes de pedra calcària són seguides en clara alternança per bandes de rajola inserides horitzontalment. Moltes de les mesures de construcció que ara són considerades visualment atractives servien per a garantir l'estabilitat i, entre altres coses, van sorgir de l'experiència en àrees amenaçades per terratrèmols. Tots els elements importants per a l'estabilitat estructural es feren en maçoneria de rajola. L'extrem occidental del conjunt balneari és hui marcat per l'alineament de la Weberbachstraße. Al centre de la façana hi havia un edifici de portal amb prop de 20 metres d'amplada, ricament estructurat, amb tres entrades -la central de 4,60 m d'amplada i les dues dels flancs amb una amplària de 2,50 m. Aquesta seria l'antiga entrada principal per als banys. Després de passar pel portal, el visitant entrava en una sala rectangular allargada que tenia un absis semicircular amb més de 20 m d'ample enmig de la paret longitudinal oriental. És possible que allí hi hagués un Nimfeu. Al llarg d'un pòrtic que circumdava la palaestra de 20.980 m quadrats a l'oest, al nord i al sud, el visitant entrava als vestuaris i instal·lacions sanitàries d'ambdós flancs del bany pròpiament dit. El frigidari (bany fred) hauria estat el major saló d'aquest conjunt i difícilment hauria estat inferior a la Basílica de Constantí de Trèveris en les dimensions. Al costat del frigidari, el saló del caldari era la zona balneària més imposant. Entre aquestes dues àrees hi havia una sala amb cúpula circular, referida com el tepidari (bany de fulles). El diàmetre de la cúpula, feta d'opus caementicium, era de 16,45 m. Les infraestructures dels banys, en què els antics visitants no podien entrar, incloïen torres d'escales que conduïen a la teulada i a les sales d'escalfament (praefurnia), on s'havien d'instal·lar les calderes d'aigua calenta per al pis radiant i l'escalfament de les parets. Un sistema de passatges subterranis de servei àmpliament ramificat, que no tenia vies d'enllaç amb el conjunt balneari pròpiament dit, es destinava a garantir un bany sense pertorbacions. En l'àrea davall de la palaestra, els pous de llum dels sostres fosos van servir com a il·luminació esparsa. El sistema altament ramificat de passadissos dessota els banys reals no tenia tals ajudes visuals. Alguns dels corredors de servei van ser planejats en dos nivells. Ací, sota l'actual passatge, les aigües residuals dels banys es conduïen a un canal principal que duia al Mosel·la. Les anàlisis van mostrar que aquestes instal·lacions de dos pisos mai es van concloure. Els corredors de les caves també mostren alteracions en els plans, algunes van ser-ne posteriorment pavimentades. Caserna Sembla que els treballs van ser suspesos a partir del 316. Aquest any, esclatà el conflicte sobre el govern exclusiu entre Constantí I el Gran, i el seu coimperador Licini I. Constantí va romandre sobretot als Balcans i, després de derrotar Licini (324), va canviar de residència a l'antiga ciutat de Bizanci, que va inaugurar com a Constantinoble l'11 de maig del 330 dC, mentre molts nous projectes de construcció romanien encara en curs. Desenvolupament postromà Des del 392, Trèveris ja no era la residència imperial, i al voltant de l'any 400, la seu de la prefectura gal·la es va transferir de Trèveris a Arle. Amb la partida de l'administració romana, el conjunt continuà sent utilitzat, si més no en part, ara per la població, que va encongir considerablement en el segle V. En el tumult de les invasions bàrbares, les persones trobaven refugi en les poderoses ruïnes. L'àrea al voltant de la catedral i de la Liebfrauenkirche (església de Nostra Senyora) hi era la principal àrea de poblament i zona central de la ciutat, que es va expandir novament en l'inici de l'edat mitjana. Al segle VI, es va fer habitable el gran pati interior i es va buscar la protecció d'un castell que possiblement s'hauria alçat a la zona del caldari. Les grans obertures de les finestres, inútils per a una fortalesa, se substituïren per petites bretxes. Més tard, una família noble de Trèveris va prendre possessió d'aquest castell. Altres grups familiars també van buscar la protecció de poderoses muralles antigues i van adoptar els noms antics encara sobrevivents dels seus edificis. Així, de Palatio, en establir-se en la zona de la Constantina Palastaula, o de Horreo, perquè aquesta família tenia la seua seu ancestral en els grans graners tardans (horrea). Les famílies que ja no podien prendre possessió de les cobejades ruïnes copiaven deliberadament l'estil arquitectònic romà encara visible, per a poder-se presentar de manera escaient al seu estatus. Així l'anomenat Frankenturm es va construir al segle XI. El 1015, el castell en la caserna romana fou destruït. L'església parroquial al centre de la població dels Banys Imperials, enmig de l'antiga palaestra, fou esmentada per primera vegada el 1101, però seria certament més antiga. Les antigues muralles de la ciutat, que llavors s'havien ensorrat en gran part, eren massa extenses per a ser defensades de manera útil. Així, doncs, es va construir una nova muralla de la ciutat entre els anys 1102 i 1124. Protecció del monument Els Banys Imperials de Trèveris formen part del Patrimoni Mundial de la UNESCO des del 1986. El conjunt també és un Monument cultural d'acord amb la llei de protecció de monuments de l'estat de Renània-Palatinat. La recerca i la replega de troballes estan subjectes a autorització. Galeria d'imatges Referències