Catedral de Magúncia

La Catedral de Magúncia o Mainz, també anomenada Catedral de Sant Martí (en alemany: Mainzer Dom o Der Hohe Dom zu Mainz) és al centre històric de Magúncia. És dedicada a Martí de Tours. És predominantment romànica, però alguns afegits exteriors tenen diferents estils arquitectònics, incloent-hi el gòtic, el barroc i estils revivalistes del segle XIX. El 2009, l'edifici acomplí mil anys des de la seua fundació. Història Orígens L'antiga Mogoncíacum romana era ja seu de bisbat, i des del segle IV arrecerava una comunitat cristiana. L'edifici de l'església principal era a prop de l'actual catedral, on és ara l'església de Sant Joan Baptista (Johanniskirche). L'arquebisbe Hatto (891-913) reformà aquesta església, dedicada llavors a Martí de Tours, al voltant del 900. Per un temps aquesta antiga catedral contingué les relíquies de Bonifaci de Fulda, que havia estat bisbe de Magúncia entre el 747 i el 754. L'actual edifici de la catedral es va construir després del 975, durant el període en què Willigis era arquebisbe de Magúncia (975-1011), i s'inaugura el 10 d'agost del 1009. El projecte primer, que es manté de manera general fins hui, era una basílica de tres naus separades per pilars, amb dos absis amb cors, l'un al costat oest i l'altre a l'est. L'absis oest, que era la part principal de l'església i l'utilitzava l'arquebisbe i clergat, tenia un transsepte i una cúpula sobre el creuer. El costat est també tenia un transsepte i una façana flanquejada per torres. Amb Willigis, l'Arquebisbat de Magúncia esdevingué un dels principals centres religiosos i polítics del Sacre Imperi Romanogermànic. A més de la grandària de la catedral, que en el moment de la inauguració podia abrigar tota la població cristiana de la ciutat, un altre aspecte que indicava l'ambició del projecte era la posició de l'altar principal en l'absis oest, en lloc de l'est, cosa que imitava la disposició de l'antiga Basílica de Sant Pere de Roma. També l'entrada est de l'església tenia un atri amb una església separada, que era una referència tant a Sant Pere de Roma com a la Capella Palatina d'Aquisgrà. També les portes de bronze de la Catedral de Magúncia tenen relació amb la capella de Carlemany. Edat mitjana L'edifici de la catedral va patir un incendi el dia de la seua consagració, al 1009, però es reparat molt aviat. El 1081 fou de nou afectat per un gran incendi. Amb suport de l'emperador Enric IV, la catedral es va reconstruir a partir del 1100. Fins al 1125 es renovà el cos est de l'església, amb una gran torre sobre el creuer. El 1137 l'arquebisbe Adalbert I hi va construir la Capella de Gotard de Hildesheim (Gotthard-Kapelle) i per aquesta època començà la reconstrucció de les tres naus. A partir del 1190, amb l'arquebisbe Conrad I, se n'alçà el cos oest, amb transsepte i torres, i les naus guanyaren voltes de pedra. També data d'aquesta època el "Portal del Mercat" (Portal am Markt), que servia de via d'entrada triomfal per als arquebisbes. Com sala capitular s'hi construí la "Memòria", més tard usada com a capella funerària. Finalment, el 4 de juliol del 1239, la nova catedral fou consagrada per l'arquebisbe Siegfried III. Aquest és l'edifici romànic que, de manera general, es manté fins ara. En l'època gòtica es feren algunes alteracions en la catedral. Entre el 1279 i el 1319, una sèrie de capelles s'obriren a les parets de les naus laterals. El 1361, la torre del creuer del costat est es va reconstruir en estil gòtic (suprimida el segle XIX per una altra de neoromànica), i entre el 1390 i el 1410 un claustre gòtic en va substituir l'antic, romànic. L'arquebisbe Joan II de Nassau va construir, en memòria de la seua dinastia, la Capella Nassau, de dos pisos (el segon pis fou destruït al segle XVII). La "Memòria" va guanyar un portal en estil gòtic tardà, decorat amb estàtues de sants, al costat sud de l'església. El 1482 la torre del creuer del costat oest fou refeta en estil gòtic, més tard modificat. Segles XVII i XVIII El 1683, en ple Barroc, l'edifici es va reformular. A l'interior va ser refet el cor alt gòtic de la part oest per a millorar la visibilitat de l'altar principal de l'absis oest. També es feren tribunes per a l'orgue i l'orquestra al costat de l'altar principal, i els altars de la part oest es renovaren en el nou estil barroc. La caiguda d'un llamp el 1767 va causar un gran incendi que afectà les torres del costat oest, el costat nord del transsepte i la Capella Gotthard. Franz Ignaz Michael Neumann, fill del cèlebre arquitecte Johann Balthasar Neumann, fou l'encarregat de la reconstrucció de la part superior de la torre del creuer oest en estil barroc-rococó, obra que s'acabà al 1774. En l'interior, Franz Anton Hermann va realitzar un cadirat del cor en estil rococó. El 1793, durant el setge la Magúncia en la guerra de la Primera Coalició, en el context de la Revolució Francesa, la part est de l'església fou atacada per l'artilleria, i causà un incendi a les torres d'aquell costat de l'edifici i a la teulada de la nau. Restauració historicista Entre els anys 1803 i 1814, Magúncia fou governada per un alcalde francés, Jeanbon de Saint-André, que arribà a considerar la demolició de la catedral. La decoració interna de l'edifici fou retirada o destruïda, amb algunes excepcions com el cadiral rococó de fusta, que es va recuperat després d'haver estat venut. La part de la decoració interior de l'església de Nostra Senyora, que es trobava davant la catedral i havia estat destruïda, es va transferir a la catedral, incloses les portes de bronze de l'època de Willigis (c. 1000), una pica baptismal del 1328 i un grup escultòric de la Deposició en el Túmulo del 1495. L'Arquebisbat de Magúncia, que havia estat eliminat pels francesos el 1798, fou establert com a bisbat el 1802. José Luis Colmar, el primer bisbe d'aquest període, va aconseguir el 1803 que l'edifici tornàs a ser la catedral de la ciutat, després d'haver estat usat pels francesos com a dipòsit militar. Colmar consagrà la catedral novament el 15 d'agost del 1804. En el context de la restauració, el 1828 l'arquitecte Georg Moller reformà la torre gòtica del costat est, i hi afegí una cúpula d'estructura de ferro de forma oval. Al segle XIX, el bisbat de Magúncia estigué marcat per l'acció del bisbe Wilhelm Emmanuel von Ketteler (1850-1879), un dels renovadors del catolicisme alemany, amb important activitat en els camps polític, social i religiós. Durant la seua administració la catedral patí una gran reforma. A dins, les superfícies es pintaren amb frescs a partir del 1859. El 1870 es modificà la cúpula del costat est construïda 40 anys abans per Moller. Fins al 1879, l'arquitecte Peter Cuypers donà a la cúpula octogonal l'estil neoromànic que té hui. També l'estructura interior del cor est fou modificada, i la part superior de les torres del costat est van guanyar un estil igual al de la cúpula. El 1878 va ser acabada la pintura dels frescs en l'interior del temple, dels quals resten escenes de la Vida de Crist del pintor Philipp Veit. Segle XX Entre el 1909 i el 1928 els fonaments de l'edifici van ser reforçats amb formigó. El 1925 es creà el Museu Catedralici i Diocesà (Dom- und Diözesanmuseum) en l'antiga sala capitular i claustre. Durant la Segona Guerra Mundial, el bombardeig aeri de l'11 i 12 d'agost del 1942 provocà un incendi en el claustre i a les teulades de la nau. El 8 i 9 de setembre del 1944, un altre atac va destruir parts del claustre i de les capelles laterals de la nau. També la Capella de Sant Gotard fou molt afectada. Les tasques de reconstrucció acabaren al 1975, quan l'edifici fou pintat amb una capa protectora, en tons rogencs, que la caracteritza. Coronacions La Catedral de Magúncia va ser un lloc central per als reis i emperadors del Sacre Imperi Romanogermànic. En particular, l'edifici va tenir una relació especial amb la Dinastia sàlica, que donà quatre reis entre 1024 i 1125. L'arquebisbe Aribo coronà a la catedral el primer rei de la dinastia, Conrad II, el 1024. Quan la catedral es reinaugurà al 1036, hi foren Conrad, ja emperador, i el seu fill Enric III. El 1044, hi fou coronada Agnés d'Aquitània, esposa d'Enric III. Rodolf de Suàbia, antirei de l'imperi, fou també coronat a la catedral. Després de l'incendi del 1081, l'emperador Enric IV va promoure la reconstrucció de l'edifici, i n'utilitzà com a model la Catedral d'Espira. Hi fou coronada, el 25 de juliol del 1110, Matilde d'Anglaterra, núvia d'Enric V. Els nuvis es van casar a la catedral el dia 5 de gener del 1114. El gran emperador Frederic II de Germània, de la dinastia dels Hohenstaufen, fou coronat a la catedral el 1212. També la catedral fou el lloc escollit per a la realització d'algunes corts (Reichtage) del Sacre Imperi, la darrera de les quals al 1517. Referències