NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Marineland (Antíbol)

Marineland d'Antíbol, en francès: Marineland d'Antibes, és un parc temàtic privat de França gestionat per la multinacional espanyola Parques Reunidos, va ser fundat l'any 1970 a Antíbol (en francès: Antibes) situat a la Costa Blava. És un complex amb 26 hectàrees que consta d'un parc zoològic marí amb un delfinari, un parc aquàtic, un parc de jocs per a infants i un minigolf. L'any 2013 va tenir 1,2 milions de visitants i és un dels parcs zoològics més visitats de França. Història El 1970, Roland de La Poype, un industrial provinent de la noblesa francesa apassionat per la vida marina, creà Marineland d'Antibes amb la intenció de fer més accessibles a la gent els grans animals marins. La especifitat d'un zoo marí descansa en l'aigua de mar que el nodreix, cosa que representa una complexitat tècnica important. Els sistema bomba aigua del mar i la recicla cada 10 hores a través de nombrosos filtres amb una capacitat total de dos milions de litres per hora. Això resulta rendible pel fet que Marineland està a només 300 metres del mar. l'aigua de mar s'agafa a una fondària suficient perquè la temperatura de l'aigua sigui constant tot l'any. Quan es va crear Marineland tenia una parella d'orques, Calypso i Clovis, provinents del zoo de Cleethorpes (Anglaterra) i de l'aquarium de Seattle (Estats Units), respectivament. Desenvolupament Noves orques van substituir les primeres. El 1976 arribà Kim, un mascle i el 1978 arribà Betty, una femella capturada al mar d'Islàndia. El 1996 es va crear Sharks, un aquari de taurons i rajades amb un túnel de 30m que el travessa. Aquest aquari va permetre la reproducció del tauró gris (Carcharhinus plumbeus) en captivitat, per primera vegada al món. El 1998, Marineland creà el CRC: Centre de Recherche pour les Cétacés. La segona etapa important va ser la construcció d'un nou dipòsit per a les orques l'any 2000, amb 44 milions de litres d'aigua marina. Compra per part de Parques Reunidos Durant l'estiu de 2006, el grup espanyol Parques Reunidos, el qual gestionava 72 parcs en 11 països va comprar Marineland d'Antibes per 75 milions d'euros. Un nou equip dirigent arribà a aquest parc amb Bernard Giampaolo com a director el qual havia treballat al Club Med i en el restaurant a Christophe Carasena, que havia treballat a Disneyland París. El 2009, es va crear Antarctica per hostatjar els pingüins subantàrics. El 2010, Marineland va rebre una parella d'ossos polars per a un programa europeu de recuperació d'espècies amenaçades (EEP). Notes i referències Enllaços externs Marineland - Lloc web oficial Galeria amb milers de fotos del parcd'Antíbol Arxivat 2013-06-20 a Wayback Machine.
Marineland

Marineland France, gelegen in Antibes aan de Côte d'Azur, was het grootste dolfinarium in Europa. Het park was, sinds de opening meer dan 50 jaar geleden, een belangrijke toeristische trekpleister in de regio. Omdat nieuwe Franse wetgeving vanaf 2026 shows met walvisachtigen verbood werd de attractie gesloten, de laatste shows met dieren vonden plaats in januari 2025. Geschiedenis Marineland bood onderdak aan duizenden dieren, waaronder orka's, dolfijnen, zeeleeuwen, haaien en andere zeedieren. Het orka-bassin stond lange tijd bekend als het grootste zeedierenbassin ter wereld. Ondanks de prominente positie van het park in de regio, zag Marineland het aantal bezoekers na 2015 sterk dalen. Waar het park 10 jaar geleden nog 1,2 miljoen bezoekers per jaar trok, waren dat er later 425.000. Sluiting De sluiting volgt ook op kritiek van dierenrechtenorganisaties. Het dolfinarium kampte jarenlang met beschuldigingen van slechte dierenwelzijnsstandaarden. Meerdere orka's overleden in het park, naar verluidt door de slechte leefomstandigheden. De laatste shows met dieren vonden plaats in 2025, waarmee een einde kwam aan een tijdperk van maritieme attracties in Marineland. Volgens de directie kwamen de meeste bezoekers speciaal voor de shows met orka's en dolfijnen. Toekomst van de dieren Na de sluiting van Marineland op 5 januari 2025 moet voor ongeveer 4.000 dieren een nieuw onderkomen worden gezocht, waaronder twee orka's: de 23-jarige Wikie en haar 11-jarige zoon Keijo. Omdat de dieren nooit in het wild hebben geleefd, is vrijlating in zee geen optie. Er wordt gekeken naar mogelijke alternatieven, zoals een reservaat of een verhuizing naar andere faciliteiten in bijvoorbeeld Tenerife of Japan.
Marineland w Antibes

Marineland w Antibes – istniejący od 1970 rodzaj morskiego parku rozrywki we francuskiej miejscowości Antibes, w swoich założeniach zbliżony do morskiego ogrodu zoologicznego (m.in. niedźwiedzie polarne, lwy morskie). W skład kompleksu wchodzi między innymi delfinarium, antarktydarium (w tym pingwinarium), rekinarium, fokarium, morskie ptakarium (m.in. flemingi), ale także Muzeum Morskie im. admirała de la Poype de Vertrieux (znane częściej jako Muzeum Polype'a, Polype Museum). W kompleksie znajduje się także typowy obiekt akwarium. Bibliografia Oficjalna witryna internetowa Marineland w Antibes (w j. ang., fr. oraz wł.)
Marineland (Antibes)

Marineland (Antibes) var ett delfinarium i Antibes i södra Frankrike. Ägare och grundare var greve Roland de la Poype, vars största passion var delfiner. Anläggningen stängdes 5 januari 2025 på grund av minskande besökarantal och ny fransk lagstiftning som förbjuder uppvisningar med späckhuggare och delfiner från och med år 2026. Marineland, som ligger mellan Cannes och Nice (ital. Nizza) vid Côte d'Azur, har världens största delfinbassäng, 12 meter djup och med 44 miljoner liter vatten, och över 1,5 miljoner besökare per år. Här lever bland andra valar späckhuggaren Wikie, hennes bror Inouk, halvbror Valentin och Valentins mor Freya, och Wikies son Moana, sjölejon, hajar och delfinerna Ecume, Eclair, Alizé, Malou, Kaly, Lotty, Sharky, Fenix, Neo, Nala och Mila-Tami. Lotty, Sharky och Fenix kommer ifrån delfinariet på Kolmårdens djurpark i Östergötland. I maj 2025 avslöjade drönarbilder att två av späckhuggarna och 12 delfiner fortfarande finns kvar i anläggningen. I anläggningen ingår också ett fjärilshus, golfbanor, en anläggning för parkens två isbjörnar, Flocke och Rasputin, en hajtunnel, olika akvarium med bland annat sköldpaddor, rockor och en pingvinanläggning. Det finns även en äventyrspark för barn. Källor
Сен Жан (крепост)

Сен Жан (на френски: Fort Saint-Jean) е крепост в Марсилия, Франция. Откъм старото пристанище на Марсилия могат да се видят двете защитни крепости – Сен Жан и Сен Никола. Крепостта Свети Йоан е защитавала града от север. Тя е построена през XIII в. от рицарите на ордена Свети Йоан. Сегашния си вид крепостта придобива през 1660 г. по времето на Луи XIV. Тогава е построено и второто защитно съоръжение – Сен Никола. Галерия
Fort Saint-Jean

Il Fort Saint-Jean è una fortificazione costruita nel 1660 da Luigi XIV di Francia e che si trova all'ingresso del Vieux Port della città di Marsiglia, di fronte al Fort Saint-Nicolas che si trova sul lato opposto del porto. Commentando la loro costruzione, Luigi XIV disse: In verità, più che per la difesa della città, i due forti vennero costruiti in risposta ad una rivolta contro il governatore locale, tanto che i loro cannoni erano rivolti verso l'interno della città e non verso il mare. Durante la costruzione del forte vennero incorporati nella struttura un edificio preesistente del XII secolo di proprietà dei Cavalieri Ospitalieri, che fungeva da ospizio monastico durante le Crociate, e una torre del XV secolo fatta edificare da Renato d'Angiò. Durante la Rivoluzione francese il forte venne utilizzato come prigione e vi vennero imprigionati Luigi Filippo II, duca di Orléans, e due dei suoi figli, Luigi Carlo, conte di Beaujolais, e Antonio Filippo, duca di Montpensier. Fino alla metà del 1960, quando la Legione straniera era dislocata quasi interamente in Africa, per le reclute destinate alla formazione di base in Algeria il forte era l'ultimo punto di sosta in terra francese. Galleria d'immagini Note Bibliografia (FR) Roger Duchêne e Jean Contrucci, Marseille, 2600 ans d'histoire, Editions Fayard, 2004, ISBN 2-213-60197-6. (EN) David Jacoby, Hospitaller Ships and Transportation across the Mediterranean, in The Hospitallers, the Mediterranean and Europe, ed. Karl Borchardt, Nikolas Jaspert and Helen J. Nicholson, Ashgate, 2007, pp. 57-72, ISBN 0-7546-6275-6., Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Forte Saint-Jean Collegamenti esterni (EN) Fort Saint-Jean, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Fort Saint-Jean

Fort Saint-Jean is een fortificatie in de Franse stad Marseille, gebouwd in 1660 in opdracht van Louis XIV bij de ingang van de Vieux-Port. Tegenover het fort, aan de zuidzijde van de haveningang, werd het Fort Saint-Nicolas aangelegd. Tussen de twee forten lag van 1905 tot 1944 een zweefbrug die beide oevers van de haventoegang met elkaar verbond. Deze zweefbrug is in 1944 door het Duitse leger onherstelbaar beschadigd. Galerij met foto's
Fort Saint-Jean

Fort Saint-Jean är en befästning i stadsdelen Hôtel-de-Ville i Marseilles 2:a arrondissement. Fortet uppfördes 1660 på order av kung Ludvig XIV på norra sidan av inloppet till den gamla naturliga hamnen. Det andra hamnfortet, Fort Saint-Nicolas, byggdes vid samma tid på den motsatta södra sidan av hamnen. Malteserordens klostersjukhus från 1100-talet och Renétornet (efter Rene I av Neapel) från 1400-talet inlemmades i fortet. Under 1800-talet och tidiga 1900-talet disponerades Fort Saint-Jean av den franska armén som kaserner och som utrustningsplats för den franska Afrikaarmén och för Främlingslegionen. Under andra världskriget ockuperades Fort Saint-Jean i november 1942 av tysk militär. År 1960 övertogs fortet av kulturministeriet och blev historiskt minnesmärke 1964. Det renoverades 1967-71 och ingår sedan en ombyggnad avslutad 2013 som en del av Musée des Civilisations de l'Europe et de la Méditerranée, vars huvudbyggnad nyuppfördes i anslutning till fortet. Galleri med bilder Se även Château d'If Källor Denna artikel bygger på artikeln Fort Saint-Jean på franskspråkiga Wikipedia. Noter
Palais de Luppé

Le Palais de Luppé est un hôtel particulier situé au n°24bis Rond-Point des Arènes à Arles. Édifié sur la base d'un hôtel particulier du XVIIe siècle, situé 4 rue Diderot, qui abrita une usine avant d'être racheté, agrandit, et orienté vers les arènes au début du XXe siècle par Jean-Amédée Gibert, pour le compte de l'acquéreur, le sculpteur Gaston de Luppé (1872-1939). Le bâtiment, qui appartient toujours aux descendants de Gaston de Luppé depuis le décès de ce dernier, a été occupé pendant 21 ans par la Fondation Vincent van Gogh. Architecture L'hôtel particulier d'origine situé rue Diderot a appartenu successivement aux familles Romieu, Cornillon de Lédenon, au général de Miollis et enfin au Vicomte de Bouillé. Transformé en usine de torréfaction de chicorée puis inoccupé, il est racheté en 1905 par le sculpteur Gaston de Luppé. Ce dernier décidera d'une transformation de fond. En rachetant des maisons dans l'alignement des arènes, il fait construire la façade actuelle qui donnera au bâtiment son flair florentin. Le mérite en revient à Jean-Amédée Gibert, Grand prix de Rome de peinture en 1898, ainsi chargé de sa première réalisation en tant qu'architecte. La collaboration entre les deux artistes se prolongera avec la réalisation du monument aux morts d'Arles. Jean-Amédée Gibert dessine les plans du palais entre 1908 et 1912, l'année suivante les travaux sont entamés. Ils seront interrompus en 1927. Cette réalisation témoigne du goût prononcé de Gaston de Luppé et de Jean-Amédée Gibert pour la renaissance florentine. Cette influence conduit notamment à l'installation d'une loggia au dernier niveau de la façade, dont le fronton porte la devise du vicomte : "Deo duce ferro comte" Décors Jean-Amédée Gibert réalise un décor peint en trompe-l'œil à l'intérieur de l’hôtel encore influencé par la renaissance italienne . Ce décor nous est connu par une série de dessins préparatoire conservés au musée Grobet-Labadié à Marseille, ainsi que par quelques rares photographies. Ce même musée conserve aussi quelques dessins d’aménagement de l'hôtel Il installa entre autres un oratoire en marbre antique, abritant une sculpture de la bienheureuse Jeanne-Marie de Maillé, parente des Caumont La Force. Les différentes cours intérieures sont aménagées dans le style pompéien avec des jardins en terrasses. La grille Gibert dessine pour l'entrée du palais sur la rue Diderot ainsi que l'entrée sur les Arènes une magnifique grille de ferronnerie, réalisée par Cyrille Rougier. Le dessin est toujours conservé au musée Grobet-Labadié. Elles sont ornées des armes de la famille de Luppé "d'azur à trois bandes d'or" sur la porte de gauche, et de la famille Caumont La Force : "D'azur à trois léopards d'or" sur la porte de droite, ainsi que la devise des Luppé : "E lupis Vasconiae" (Des loups de Gascogne). Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des monuments historiques français Portail d’Arles
Фаро (дворец)

Дворецът Фаро (на френски: Le Pharo) в Марсилия е построен (1858-1860) по нареждане на император Наполеон III. Проектиран е от Хектор Лафуел - един от архитектите на Парижкия Лувър. Този дворец императорът е посветил на съпругата си Евгения. Самият той и свитата му са отседнали там единствено по време на тържественото откриване на Двореца и никога повече не са го посетили, а Евгения е била там само за няколко нощи преди смъртта си. История По време на едно от посещенията си в Марсилия през 1851 г., като френски президент, Луи-Наполеон Бонапарт изразява желанието си да построи резиденция в града. Обществото бързо се съгласява, тъй като принц-президентът предлага сумата от един милион франка от собствен капитал. Сумата е използвана за закупуване на земята. Малко преди Наполеон III да стане император през 1851 г., той възлага на женевския архитект Самюел Вочер да намери подходящо място за императорска резиденция. Вочер предлага място срещу крепостта Сен Жан с изглед към пристанището и залива на Марсилия и представя плановете си през февруари 1853 г. Те са преработени от архитекта Хектор Лефуел. Конструкцията е подобна на тази на вила Евгения в Биариц, чието строителство започва през 1854 г. Общността се нуждаеше от почти 1,2 милиона франка, за да закупи земята. Строителството започва на 15 август 1858 г., рождения ден на Наполеон Бонапарт. Напредъкът на строителството е забавен заради липсата на пари и трудностите с доставката на камък, поради едновременното изграждане на Марсилийската катедрала. През август 1861 г. Вочер е обвинен за забавянето на работата и е заменен от Анри-Жак Есперандийо, който завършва катедралата в Марсилия. Вътрешната и фасадна декорация са поверени на скулпторите Франсоа Жилбер, Витоз и Симон. При падането на Наполеон III през 1870 г., след дванадесет години строеж, дворецът не е завършен; императорската двойка никога не е живяла там. След Наполеон III След падането на Наполеон III гражданите унищожават наполеоновите емблеми и орнаменти, които украсяват фасадата на сградата. Когато императорът умира през 1873 г., град Марсилия завежда дело срещу бившата императрица. Това води до процес, в края на който през 1884 г. се взема решение замъка и неговите градини да бъдат дадени на града, при условие, че бъдат използвани за благотворителни цели. До края на 19 век сградата е служила като болница за лекуване на холера и туберкулоза. Сградите откъм крайбрежната улица са заети от Медицинския факултет през 1890 г. През 1905 г. там е създаден Институтът за тропическа медицина, който да служи за здравето на армията. От 2012 г. той е седалище на Университета в Екс-Марсилия. Сега в двореца се помещава конгресен център; освен това са добавени подземни помещения под градините. До двореца се намира Паметникът на героите. Източници
Palais du Pharo

Das Palais du Pharo ist ein Palast in Marseille, der ab 1858 von Napoleon III. für seine Frau Eugénie de Montijo erbaut wurde. Er überragt die Hafenpassage des Vieux Port und grenzt an den Jardin du Pharo. Geschichte Louis-Napoleon Bonaparte hatte 1851 als französischer Staatspräsident bei einem seiner Besuche in Marseille den Wunsch geäußert, einen Wohnsitz in der Stadt zu bauen. Die Gemeinde zeigte sich schnell dazu bereit, als der Prinz-Präsident eine Million Franc Eigenkapital anbot. Der Betrag wurde verwendet, um das Land zu kaufen. Kurz bevor Louis-Napoleon Bonaparte 1851 als Napoleon III. Kaiser wurde, beauftragte er den Genfer Architekten Samuel Vaucher, einen geeigneten Ort für die kaiserliche Residenz zu suchen. Vaucher schlug ein Gelände gegenüber dem Fort Saint-Jean mit Blick auf den Hafen und die Bucht von Marseille vor und präsentierte im Februar 1853 seine Pläne. Sie wurden vom Architekten Hector Lefuel überarbeitet. Der Bau ähnelt dem der Villa Eugénie in Biarritz, deren Bau 1854 begann. Die Gemeinde benötigte knapp 1,2 Millionen Franc, um das Land zu erwerben. Mit dem Bau wurde am 15. August 1858, dem Geburtstag von Napoleon Bonaparte, begonnen. Der Baufortschritt wurde durch Mangel an Geld und Lieferschwierigkeiten von Stein wegen des gleichzeitigen Baus der Kathedrale von Marseille gebremst. Im August 1861 wurde Vaucher für die Verzögerung bei der Arbeit verantwortlich gemacht und durch Henri-Jacques Espérandieu ersetzt, der auch die Kathedrale von Marseille vollendete. Die Bildhauer François Gilbert, Vittoz und Simon wurden mit der Innen- und Fassadenverzierung betraut. Beim Sturz von Napoleon III. 1870 war der Palast nach zwölf Jahren Bauzeit nicht fertiggestellt; das Kaiserpaar hat dort nie gelebt. Nach Napoleon III. Nach dem Sturz des Regimes griffen Gegner Napoleons III. Symbole des Imperiums an; insbesondere zerstörte die Menge napoleonische Embleme und Ornamente, die die Fassade des Gebäudes schmückten. Als 1873 der Kaiser starb, reichte die Stadt Marseille Klage gegen die ehemalige Kaiserin ein. Dies führte zu einem Prozess, an dessen Ende Eugenie 1884 beschloss, das Schloss und seine Gärten der Stadt anzubieten, sofern sie für gemeinnützige Zwecke genutzt werden. Bis Ende des 19. Jahrhunderts dient das Gebäude als Krankenhaus für Cholera und Tuberkulose. Die Gebäude an der Seite der Promenade wurden 1890 von der Medizinischen Fakultät bezogen. 1905 wurde dort das Institut für Tropenmedizin im Dienste der Gesundheit der Armee eingerichtet. Seit 2012 ist es Sitz der Universität Aix-Marseille. Der Palast beherbergt heute ein Kongresszentrum; dazu wurden unterirdische Räume unter den Gärten ergänzt. Auch der Verwaltungssitz Communauté urbaine Marseille Provence Métropole ist in einem Gebäude untergebracht. Neben dem Palast befindet sich das Denkmal für die Helden und Opfer des Meeres, das unter Denkmalschutz steht. Weblinks Eigene Webpräsenz Einzelnachweise
Palais du Pharo

The Palais du Pharo (French pronunciation: [palɛ dy faʁo] Occitan: Palais del Pharo) is a palace in Marseille, southern France, overlooking the Mediterranean Sea, west of the Old Port (Vieux-Port). It was built in Second Empire style by Emperor Napoleon III for Empress Eugénie, starting in 1858. However, at the fall of the Second Empire in 1870, the building had just been finished. Nowadays, the palace and its gardens are used for events, with the park open to the public. In 2025 it became a monument historique, celebrating its significance in local heritage. History In 1884, amid a cholera epidemic, the palace was transformed into a hospital. For the rest of the century, under the Third Republic, it was used for the treatment of cholera and tuberculosis victims. From 1905 to 2013, an institute for the study of tropical medicines, the École du Pharo, operated in a building in the palace park, part of the French Armed Forces Health Service. Since 2015, Aix-Marseille University has its headquarters in the building. See also École du Pharo References External links Official website
Palais du Pharo

Il Palais du Pharo è un palazzo che si trova sulla costa occidentale di Marsiglia, in una posizione che domina il Porto vecchio e che permette una vista panoramica anche del nuovo porto. Il palazzo venne costruito sotto Luigi Napoleone Bonaparte, che ne fece dono alla moglie Eugenia, sui terreni che erano stati offerti dalla città di Marsiglia nel 1855. Il palazzo è oggi di proprietà della città di Marsiglia, che lo ha messo a disposizione del pubblico. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palais du Pharo Collegamenti esterni Sito ufficiale, su palaisdupharo.marseille.fr. (EN) Palais du Pharo, su Structurae.
Palais du Pharo

Palais du Pharo of Le Pharo is een bouwwerk ten zuidwesten van de Vieux-Port in de Franse stad Marseille. Het gebouw werd in 1858 gebouwd onder Napoleon III voor Eugénie de Montijo. De architecten waren J.M. Vaucher en M. Lefuel. Het paleis is van 1905 tot 1954 onderkomen geweest van de medische faculteit. Tegenwoordig is het een conferentiecentrum. Externe link (fr) Officiële site
ITER

ITER, originalment de l'anglès International Thermonuclear Experimental Reactor però actualment referit a «camí vers l'energia de fusió» del llatí iter, ‘camí’, és un projecte internacional de construcció d'un reactor de fusió nuclear a gran escala, de tipus tokamak, que hauria de permetre generar 500MW de potència mitjançant un procés de fusió similar al que té lloc al Sol, molt diferents dels actuals reactors de fissió. S'està construint prop de Cadarache, un poble del sud-est de França. Després de completar la construcció del reactor principal i el primer plasma, cosa que es preveu fer el 2033–2034, l'ITER es convertirà en el més gros dels cent de fusió construïts des de la dècada de 1950, amb sis vegades el volum de plasma del reactor japonès JT-60SA, que és el més gros tokamak operatiu a dia d'avui. L'ITER hauria de produir prou energia de fusió de forma contínua per produir deu vegades l'energia tèrmica necessària per absorbir el plasma per curts períodes, en concret, durant uns vuit minuts, temps en què podria arribar a produir aproximadament 500 MW bruts. En el projecte col·laboren com a membres fundadors: la Unió Europea, la Xina, l'Índia, el Japó, Corea del Sud, la Federació Russa i els Estats Units d'Amèrica, sota els auspicis de l'Agència Internacional de l'Energia Atòmica. El projecte també compta amb acords de cooperació amb Austràlia, Canadà, el Kazakhstan i Tailàndia. La construcció va començar el 2013 i el muntatge del reactor el 2020. Va ser descrit com un dels experiments científics més cars de tots els temps, el més complicat projecte d'enginyeria de tota la història humana i un dels més ambiciosos projectes de col·laoració humana juntament amb el desenvolupament de l'Estació Espacial Internacional i el Gran Col·lisionador d'Hadrons. S'espera que el seu successor, el DEMOnstration Power Plant (DEMO), liderat per EUROfusion, sigui un dels primers reactors de fusió capaç de produir electricitat de mode experimental. Crítica El fet de voler imitar artificialment els processos que es produeixen al Sol, amb un cost considerable va ser criticat pel fet que hi ha mètodes molt més eficients per captar l'energia del Sol. A més, si produeix residus radioactius en quantitats més petits que la fissió, en produeix. Segons Jaume Morron: «No és necessari gastar enormes recursos econòmics en generar-la artificialment. El que cal es destinar els recursos econòmics que siguin necessaris a extreure electricitat amb la màxima eficiència d'aquesta energia que el sol ens ofereix de manera gratuïta, distribuïda i inesgotable.» Manquen dècades fins que una primera central de fusió comercial podria funcionar, quan al contrari la tècnica dels renovables (energia eòlica i solar) és a punt i molt més barat. Referències Vegeu també Fusion for Energy Enllaços externs ITER - Lloc web oficial (anglès)