Kostel Notre-Dame-et-Saint-Christophe (Saint-Christol)

Kostel Notre-Dame-St-Christophe (česky kostel Panny Marie a svatého Kryštofa) je bývalý převorský a dnešní farní kostel nalézající se ve francouzské obci Saint-Christol na náhorní plošině Plateau-d’Albion. Nachází se přibližně deset kilometrů severně od města Apt v departementu Vaucluse, v regionu Provence-Alpes-Côte d'Azur. Historie Za svůj vznik a rozvoj vděčí kostel benediktinským mnichům z opatství Saint-André v Villeneuve-lès-Avignon a šlechtickému rodu d’Agoult, zejména pak významnému biskupovi Laugieru d’Agoultovi. Kostel byl původně zasvěcen výhradně svatému Kryštofovi. Z dostupných historických pramenů není zřejmé, kdy přesně se součástí patronátu stala i Panna Maria (Notre-Dame). Historie Již v roce 1118 potvrdil papež Gelasius II. opatství Saint-André (ležícímu u Rhôny) držbu „kostela svatého Kryštofa s přilehlou vsí a územím“; s největší pravděpodobností šlo o předchůdce dnešní stavby. V roce 1160 však biskup Guillaume z Aptu při sepisování seznamu převorství ve své diecézi upřesnil, že darování Saint-Christol provedl již jeho předchůdce Laugier. Biskup Laugier d’Agoult, který v úřadu působil v letech 1103 až 1130, patřil k nejvýznamnějším představitelům vlivného rodu d’Agoult. Tato rodina tehdy ovládala nejen část údolí Apt, ale také celou náhorní plošinu Albion, Mont Amaron a údolí Sault a Banon. Laugier mezi lety 1103 a 1118 postoupil opatství Saint-André rodové území, na němž se již nacházel kostel a malá neopevněná osada (villa). Obě stavby vznikly zřejmě jen krátce předtím, neboť kult svatého Kryštofa se v jihovýchodní Francii začal šířit až v průběhu 11. století. Existence vesnice před rokem 1082 je navíc nepravděpodobná – v tomto roce totiž šlechtic Ripert de Mévouillon převáděl veškerý svůj majetek na náhorní plošině Albion opatství v Cluny, a pokud by osada v té době existovala, byla by v listinách zmíněna v souvislosti s tímto rozsáhlým panstvím (později známým jako Revest-du-Bion). Románská výstavba současné hlavní lodi je datována do let 1150 až 1175. Rozsah území náležejícího opatství Saint-André v Saint-Christol je znám díky rozhodčímu výroku z roku 1270. Tento dokument zmiňuje samotnou vesnici, označenou jako castrum (opevněné sídlo), a okolní úrodné pozemky. Výjimku tvořily rozsáhlé neobdělávané či zalesněné plochy v oblasti Mont-Amaron a zbytku náhorní plošiny, které zůstaly v držení rodu d’Agoult. Tyto pozemky byly v průběhu 13. století postupně kultivovány a osidlovány rolníky; část z nich byla později postoupena opatství Sénanque. Přestože byl Saint-Christol významnější než sousední převorství v Saint-Trinit, které disponovalo jen skromným venkovským zázemím, zůstal po celý středověk až do konce 18. století pouze malou filiálkou opatství ve Villeneuve-lès-Avignon. Zdejší mnišské osazenstvo tvořili obvykle jen jeden či dva řeholníci pověření službou v řádovém kostele. Kvůli rostoucímu počtu obyvatel byla loď kostela v letech 1688 až 1690 rozšířena o severní boční loď o třech klenebních polích, postavenou v pogotickém slohu. V témže století vznikla také zvonice, přistavěná k východnímu okraji jižní stěny románské lodi. V této době prošla proměnou i hlavní loď: původní románské valené klenby byly nahrazeny gotickými křížovými klenbami, což si vyžádalo dodatečné zpevnění jižní stěny opěrnými pilíři. K radikální změně vnitřního uspořádání došlo v roce 1763 po vizitaci biskupa z Aptu. Hlavní oltář, který do té doby stál v „příliš úzkém a nevzhledném presbytáři“ (míněn chór původního románského kostela), byl přemístěn k západní stěně lodi. Současně byl hlavní klasicistní portál, vybudovaný při rozšiřování kostela, přenesen ze západního průčelí na východní, aby byl zajištěn lepší přístup z centra obce. Památková ochrana Od 14. června 1909 je kostel zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1975 byl v rámci památkových úprav původní hlavní oltář navrácen na své historické místo do východní chórové apsidy románské lodi. Architektura Popis stavby a rozměry Jedná se o dvoulodní kostel s odsazenou půlkruhovou apsidou a zvonicí přistavěnou k jižní stěně. Celková koncepce odráží románský původ s pozdějším barokním rozšířením. Následující rozměry jsou přibližné, odvozené z nákresu stavby: Vnější rozměry Celková délka hlavní lodi s chórem: 25,00 m Celková šířka obou lodí (bez pilířů): 16,25 m Šířka hlavní lodi (bez pilířů): 9,25 m Šířka severní boční lodi (bez pilířů): 6,90 m Šířka chórové apsidy: 6,90 m Hloubka chórové apsidy: 4,00 m Rozměry zvonice: 3,35 m (šířka) × 2,75 m (vyložení) Vnitřní rozměry Celková délka hlavní lodi s chórem: 22,90 m Celková délka severní boční lodi: 16,00 m Šířka hlavní lodi (včetně arkádových výklenků): 7,20 m Šířka severní boční lodi: 6,00 m Šířka chórové apsidy (mezi pilíři): 4,40 m Hloubka apsidy: 3,70 m Výška parapetu arkády: 1,60 m Výška arkád: 2,70 m Stavební podoba Současný farní kostel v horní části obce Saint-Christol tvoří dva jasně odlišitelné stavební celky: románská část z 12. století a přístavba ze 17. století, provedená v pozdně gotickém slohu. Jižní, románský oddíl tvoří hlavní loď o třech klenebních polích, která byla původně zaklenuta valenou klenbou. Na východní straně na loď navazuje chórová apsida, která je v interiéru půlkruhová, zatímco v exteriéru je uzavřena polygonálně pěti stranami. Historické prameny neuvádějí, kde se v této původní etapě nacházel hlavní vstupní portál. Ve třetím klenebním poli jižní stěny románské stavby se původně nacházel vedlejší vchod s půlkruhovým záklenkem, a to přibližně v místech, kde je dnes vstup do zvonice. Stopy po tomto vstupu jsou dodnes patrné na východním ostění dveří i v exteriéru. Tento vchod pravděpodobně vedl do obdélníkové zahrady s cisternou, která tvořila centrum již zaniklé křížové chodby. Je však také možné, že tento vstup sloužil jako hlavní portál pro věřící. V prvním klenebním poli jižní stěny se dodnes nacházejí půlkruhové dveře vedoucí do prostor přistavěných k románské lodi. Pravděpodobně se jedná o nástupce starších konventních budov, které sloužily zdejší řeholní komunitě. V rámci druhé stavební etapy byla upravena i klenba hlavní lodi; původní románská valená klenba byla tehdy přestavěna v pozdně gotickém slohu, shodném s novou severní lodí. Severní přístavba z konce 17. století se rovněž skládá ze tří klenebních polí. Druhé a třetí pole mají stejnou délku, zatímco první (západní) pole je o polovinu kratší než ostatní. Severní boční loď je o něco více než metr užší než loď hlavní. Západní stěna této nové lodi je oproti průčelí původní románské části výrazně ustoupená; v tomto prostoru se původně nacházela otevřená předsíň. V ose této ustoupené stěny byl při výstavbě druhé lodi zřízen hlavní portál kostela. Ten byl však o necelé století později zazděn a přemístěn do východní stěny, kde se nachází dodatečně. Důvodem byla pravděpodobně lepší ochrana před nepřízní počasí, neboť západní fasáda je vystavena studeným větrům vanoucím od blízké hory Amaron. Nové umístění je navíc pro obyvatele obce lépe přístupné. Původní prostý románský kostel sv. Kryštofa byl zaklenut valenou klenbou, jejíž zbytky (v podobě tzv. kapes či stop po zaklenutí) jsou dodnes patrné na vnitřní i vnější straně štítových zdí. Tuto klenbu podél bočních stěn nesly půlkruhové slepé arkády s dvojnásobně odstupňovanými hranolovitými oblouky, které spočívají na obdobně odstupňovaných nástěnných pilířích; tyto prvky se dochovaly v původní podobě. Lze předpokládat, že valená klenba byla původně rozdělena do jednotlivých polí pomocí pásů s obdélníkovým průřezem. Tyto pasy pravděpodobně dosedaly na pilíře stejné šířky, jaké lze dnes vidět u dodatečně vložených pogotických křížových kleneb. Vrcholy oblouků postranních slepých arkád však zůstávaly výrazně níže než vrcholy klenebních pasů. Chórová apsida, která má polokruhový půdorys, je zaklenuta precizně vyzděnou polokulovitou klenbou – konchou. Vstup do apsidy tvoří klenební pas s obdélníkovým průřezem, který vykazuje směrem do lodi výrazné odstupňování (ústupkový profil) a dosedá na odpovídající odstupňované nástěnné pilíře. Vítězný oblouk apsidy dosahuje přibližně stejné výšky jako postranní arkády a slepé arkády v lodi. Patky klenebního pasu a jeho odstupňování zdobí krátké vlysy v podobě hlavic s motivy akantových listů a vinné révy. Profil náběžní římsy těchto hlavic pak plynule pokračuje po celém obvodu apsidy jako jemně zdobená průběžná římsa. Půlkruhová stěna apsidy je členěna umělecky významnou, poměrně vysokou slepou arkádou, která spočívá na více než metr a půl vysokém soklu (parapetu). Tato dekorativní arkáda sestává z pěti půlkruhových výklenků (nik) a šesti volně stojících sloupků s jemně opracovanými dříky. Sloupky jsou osazeny sochařsky zdobenými hlavicemi, profilovanými náběžnými deskami a patkami (částečně rovněž zdobenými), které spočívají na hranolových soklech (plintech). Na počátku 17. století hrozilo původní románské valené klenbě lodi zřícení. Horní části stavby byly následně ve dvou etapách obnoveny, avšak již bez kamenného zaklenutí. Z listiny sepsané roku 1644 notářem Montjallardem vyplývá, že tehdejší mistr zednický Antonin Jouffraiy ze Saint-Michel dostal za úkol „strhnout klenbu empory[...], nad pilíři kostela vztyčit tři příčné oblouky pro podepření konstrukce, vsadit šest oken a postavit věž z tesaného kamene pro tři zvony“. Tyto zdvojené oblouky (nejedná se o ty současné) tehdy nesly pouze dřevěný krov. Jeho relativně nízká hmotnost již nepředstavovala pro stabilitu kostela riziko. V této době byla také dříve plná severní stěna prolomena třemi okny (v každém poli jedno) a původní menší okna na jižní straně byla zvětšena tak, aby odpovídala nové protější straně; v této podobě se dochovala dodnes. Jen o něco později, mezi lety 1688 a 1690, byla v pozdně gotickém slohu přistavěna severní boční loď. Tato úprava vyžadovala proražení původní severní stěny hlavní lodi, čímž se někdejší slepé arkády změnily v otevřené arkády (v prvním poli vznikla pouze poloviční arkáda). Nová loď byla zaklenuta křížovými žebrovými klenbami. Jejich kápě (klenební pole) dosedají na žebra a na klenební pasy obdélníkového průřezu, které nesou odpovídající nástěnné pilíře. Výšku náběhů oblouků vyznačují profilované náběžné římsy (vlysy). Podél stěn jsou kápě klenby lemovány čelními oblouky tvořenými polovinou profilu žebra. Žebra mají v průřezu tvar seříznutého rovnoramenného trojúhelníku, jehož strany zdobí dva ploché a široké žlábky (výžlabky). Ve středu každého pole se žebra sbíhají v válcovém svorníku s vytesanými náběhy žeber a prostým rostlinným dekorem. Žebra jsou osazena v úrovni náběžných římsových profilů na hlavicích; dvě z nich mají podobu lidských hlav s bohatým rostlinným dekorem v horní části. Kápě klenby a stěny jsou hladce omítnuty. Ve stejném období (1688–1690) byla znovu zaklenuta i hlavní loď, přičemž byla použita shodná konstrukce křížových žeber jako u nově budované severní boční lodi. O tehdejších stavebních pracích svědčí nápis: „I.A. (Jean Aubert) 1688, dokončeno 1690, I.A. z VILLEMUSU“. Informace o ceně a podrobnostech zakázky se dochovaly díky záznamům výše zmíněné notářské kanceláře. Denuis Barbier ze Saultu potvrdil 8. května 1688 správnost nápisu a zároveň zveřejnil detaily smlouvy. Stavitelem byl „Jean Aubert, zedník z obce Villemus“, jehož úkolem bylo kostel opravit a rozšířit severním směrem o tři další klenební pole. Exteriér Vnější vzhled kostela je velmi prostý, prakticky postrádá jakoukoli umělecky hodnotnou sochařskou výzdobu. Jediným výrazným prvkem je polygonální závěr chóru postavený na půdorysu poloviny osmiúhelníku. Tvoří jej pět plochých, strohých stěn, které narušuje pouze štíhlé, polokruhově zakončené okno v ose apsidy. Stěny chóru jsou nahoře zakončeny vystupující profilovanou korunní římsou, nad níž mírně přesahuje vápencová krytina jehlancové střechy. Svislá tupoúhlá nároží jsou armována pečlivě opracovanými kamennými kvádry střední velikosti. Tato nárožní vazba mírně vystupuje před líc okolního zdiva, které je vybudováno převážně z menších, nahrubo opracovaných lomových kamenů kladených do pravidelných i nepravidelných řádků. Jeden z dobových pramenů na základě vzhledu zdiva spekuluje, že „celá stavba byla původně pravděpodobně postavena z tohoto materiálu“. Tentýž zdroj dále uvádí: „Štítová stěna nad ním stále nese stopy původního obložení z malých a středních kvádrů (stopy zazděného okenního otvoru v ose?).“ Teze, že by celá románská stavba byla obložena středně velkými kamennými deskami, se však jeví jako nepravděpodobná. V takovém případě by totiž dochované kvádry na nárožích i v plochách stěn (např. na východním štítu) musely nad okolní líc zdiva vystupovat mnohem výrazněji, než je tomu v tomto případě. Rovněž zde nejsou patrné žádné stopy po zazděném okně; ty lze nalézt pouze na západním štítu, a to přímo nad stávajícím oknem. Interpretaci zdiva však komplikují četné opravy, kterými kostel v minulosti prošel. Lze se však domnívat, že původně byly z opracovaných středněformátových kvádrů s jemnými sparami vyzděny pouze nárožní části, hrany otvorů, pilíře a oblouky. Ostatní plochy stěn tvořilo řádkové zdivo z menších lomových kamenů a valounů s širšími sparami. Na některých kvádrech se dochovaly kamenické značky – v chóru jde především o četná písmena „A“, na jednom z pilířů lodi se nachází písmeno „E“. Patrné jsou také stopy po opracování dlátem (šatýrování), a to zejména na druhotně použitých kamenných blocích u pilířů hlavní lodi a na nárožích zvonice. V horní části jižní stěny, přibližně 1,5 metru pod současnou výrazně předsazenou okapní hranou, se nacházejí dvě trojstupňové konzoly. Ty spolu s dalšími podobnými prvky určovaly původní výšku okapních stěn, na nichž dříve spočívaly vaznice, případně i kamenná podokapní římsa. Ke změně došlo až při rozšíření kostela v 17. století, kdy bylo rozhodnuto o společném zastřešení obou lodí pomocí jednotného dřevěného krovu. To si vyžádalo nadezdění okapních stěn do současné výšky a odpovídající zvýšení štítů. Tímto zásahem vznikla dnešní podoba střech: nad hlavní lodí se nachází symetrická sedlová střecha se sklonem přibližně 20 stupňů, na kterou na severní straně s mírným výškovým odsazením navazuje pultová střecha boční lodi s výrazně nižším sklonem. Hlavní loď je kryta pálenou krytinou římského typu (prejz), přičemž dešťová voda na obou stranách volně odtéká. Na severu dopadá na níže položenou plochu pultové střechy, odkud je z okapu odváděna měděným podokapním žlabem. Vzhledem k tomu, že na plochu pultové střechy není z blízkého okolí vidět, nelze její krytinu přesně určit, ale kvůli nízkému sklonu se předpokládá použití měděného plechu. Trojstupňové vyložení severní okapní hrany je tvořeno dvěma řadami nad sebou vyskládaných a zamaltovaných prejzů. Románská loď zřejmě původně neměla vnější opěrné pilíře. Na jižní straně, přibližně v místech vnitřních pasů dělících klenbu do polí, se nacházejí dva opěrné pilíře obdélníkového půdorysu. Jejich vnější horní strana je zkosená a sahá do výšky asi 1,5 metru pod okap. V prodloužení západního průčelí stojí podobný pilíř, který má však dvojnásobnou hloubku. Na východním konci jižní stěny přebírá statickou funkci přistavěná zvonice. Zvonice má nad úrovní okapu lodi téměř čtvercový půdorys a její výrazně přetažené okapy sahají necelý metr nad hřeben střechy lodi. Věžní helmice má tvar jehlanu se sklonem přibližně 50 stupňů, jehož spodní okraj se mírně láme do plochého sklonu. Dřevěná konstrukce krovu je kryta břidlicovými šablonami. Na vrcholu věže je osazen krátký hranolový pilířek s patkou a hlavicí, zakončený koulí. Z ní vyrůstá kovový kříž s jemně zdobenou korouhvičkou a kohoutem. Na západní, jižní a východní straně věže se nachází po jednom štíhlém, polokruhově zakončeném otvoru, jejichž vrcholy leží asi půl metru pod okapem věže. Jde o zvuková okna, v jejichž špaletách jsou zavěšeny zvony zvonící kolmo ke stěnám. Boční loď má na severní stěně dva masivní opěrné pilíře, které odpovídají pilířům na hlavní lodi a končí přibližně metr pod okapem. Severozápadní nároží této lodi je v obou směrech pouze mírně zesíleno; toto zesílení se plynule zužuje směrem vzhůru téměř v celé výšce stěny až do ztracena. V jižní stěně je v každém klenebním poli přibližně uprostřed jeho šířky a v polovině výšky stěny prolomeno jedno štíhlé, polokruhově zakončené okno. Obdobné okno se nachází také v ose západního průčelí, je však umístěno výrazně výše. V krátkém zachovalém úseku původní severní stěny hlavní lodi (při jejím západním konci) je vsazeno další, menší polokruhové okénko. Severní stěna boční lodi je ve druhém a třetím poli prolomena vždy dvojicí štíhlých, polokruhově zakončených oken. Ta jsou umístěna zhruba v polovině výšky stěny a v půdorysu se nacházejí těsně vedle opěrných pilířů. Ve východní stěně boční lodi je umístěn dvoukřídlý obdélný hlavní portál s klasicistním rámováním. Po obou stranách jej lemují ploché pilastry s jemně tesanými hlavicemi a patkami. Ty nesou mohutný, několikrát horizontálně odstupňovaný překlad, krytý shora přesahující deskou. Přímo nad portálem se nachází kruhové okno (volské oko) v prostém šambránovém rámu. Výzdoba Kostel v Saint-Christol by zůstal prostou stavbou, nebýt neobyčejně bohaté umělecké výzdoby jeho apsidy. Tato skutečnost je u takto jednoduchého venkovského převorství překvapivá, zvláště v regionu, kde je románská plastika poměrně vzácná. Dekorace je rovnoměrně rozprostřena po celé ploše polokruhové stěny apsidy, aniž by působila přeplněně, a vytváří tak symbolické pozadí oltáře. Jednotlivé architektonické prvky apsidy jsou velmi vyvážené. Poměrně vysoká arkáda spočívá na průběžném, zhruba 1,5 metru vysokém soklu (poprsni). Nese pečlivě vyzděnou konchu (polokulovou klenbu), jejíž patku zvýrazňuje hlavní římsa jemně zdobená stylizovanými akantovými listy. Pod touto římsou probíhá vlys s motivem vlnovky. Na vítězném oblouku přechází římsa v úrovni patek oblouku v kapitelové vlysy. Tyto vlysy kombinují motivy drobných vlnovek (na jižní straně) nebo pilovitého vzoru (na severní straně) s perlovcem, motivem „piruet“ a elegantním rostlinným dekorem. Na pravé straně jsou patrné korintizující voluty s velkými vinnými listy v rozích, které obklopují buď další široký list, nebo masivní vinnou révu. Krásně tvarované žebrované a zubaté listy drží u řapíku malý prstenec ve tvaru půlměsíce. Na severní straně se rozvíjí dekor z akantových listů a volut. Zdejší akant silně připomíná bodláky rostoucí v mnoha druzích na planině Albion a v pohoří Lure. Na zadní straně pilíře směrem do lodi jsou vyobrazeny stylizované listy vodních rostlin v džbánu – nádobě určené pro sběr hroznů. Celou délku poprsní zdi (soklu) kryje mohutná, mírně předsazená a čelně profilovaná deska. Ta podle antického vzoru spočívá na širokém pásu z velkoformátových, téměř čtvercových kamenných kvádrů, které jsou ve své výšce dvakrát horizontálně odstupňovány. V místech styčných spar jsou kvádry mírně zalomeny, čímž přesně sledují zakřivení apsidy. Pozadí arkádových nik a spodní část soklu tvoří převážně drobné lomové zdivo kladené v pravidelných řádcích. Přibližně uprostřed první, druhé a čtvrté arkády jsou do zdiva nepravidelně vloženy velké kamenné kvádry, které sahají od soklu až do výše hlavic. V horní polovině centrální arkády je prolomeno štíhlé, polokruhově zakončené okno osvětlující kněžiště. Jeho špalety se směrem do interiéru rozšiřují a jsou vyzděny ze středních až velkých kamenných bloků, zatímco záklenek tvoří klínové klenáky. Pět arkádových oblouků z klínových klenáků nese šest štíhlých volně stojících sloupů s jemnou kamenickou prací. Oblouky se nad náběžními deskami (římsami) vždy sbíhají do společného tvarového kamene. Dříky sloupů jsou opatřeny sochařsky zdobenými hlavicemi a profilovanými náběžníky. Čtyři vnitřní dříky spočívají na patkách s vysokým reliéfem, zatímco dva krajní mají patky s prostou profilací. Všechny patky jsou podloženy hranolovými plinty. Dříky sloupů zdobí mimořádně bohatý rostlinný a zvířecí dekor v plochém reliéfu. Výjimkou jsou dva sloupy po stranách středového okna, které mají střídmější výzdobu. Právě tyto sloupy arkád nesou nejpozoruhodnější dekoraci, která si zaslouží podrobný popis a interpretaci jejich hlavic, dříků i patek. Galerie slepých arkád Sloup Nr. 1 Tento sloup je umístěn bezprostředně za severním pilířem vítězného oblouku, který jej při pohledu z hlavní lodi téměř zcela zakrývá. Sloup spočívá na poměrně prosté patce tvořené silnějším a tenčím oblounem, které jsou od sebe odděleny výžlabkem zdobeným kuličkovým dekorem. Dřík sloupu je po celém obvodu zdoben motivem vinné révy, jejíž úponky se splétají do tvaru osmiček. Tyto úponky vytvářejí síť medailonů v podobě kosočtverců. Medailony obsahují listy vinné révy, hrozny, stáčené úponky, stylizované květy, rozety, hvězdy a ptáky zobrazené z profilu. Ve spodní části dříku je patrná přední část těla medvěda v profilu, který pokládá tlapu na vinnou révu a v otevřené tlamě drží plod (?). Oko zvířete bylo původně osazeno černým kamenem, který se však nedochoval. Hlavice tohoto sloupu je propojena se stěnou. Pod jejími nárožími visí na výhonech vinné révy oddělených rozetami masivní hrozny a vinné listy. Tato bohatá reliéfní výzdoba odpovídá svou kresbou i technikou provedení jak dekoru na dříku sloupu, tak výzdobě kapitelových vlysů na vítězném oblouku. První sloup rozvíjí téma „vinné révy“. Její propletené úponky, listy a plodenství se pnou kolem celého dříku, rozkvétají a nabízejí své plody. Motiv vinohradu je v tomto kněžišti zpracován velmi bohatě, až s bujnou fantazií. Prostor se tak mění v pohádkovou zahradu, obraz ráje s loubími, ptactvem zobajícím plody, zlodějskými medvědy, okřídlenými bytostmi a především fantastickými zvířaty. Na zdejší náhorní plošině bylo vinařství prakticky neznámé. Pokud se zde přesto motivy listů a hroznů objevují (podobně jako v Saint-André de Rosans, kde jsou rovněž vyobrazeny spolu s monstry), má toto téma převzaté z antiky a předkřesťanské doby dekorativní význam a zároveň mystický obsah. Ve Starém zákoně symbolizuje vinice ráj, zatímco v Novém zákoně přirovnává Kristus sám sebe k vinné révě, jejímž plodem je eucharistie Nové smlouvy. Medvěd, stejně jako liška, miluje ovoce, a v této scéně lze tedy spatřovat ozvuky antických bajek. Kromě toho byl medvěd v údolí Ubaye (Barcelonnette) rozšířen až do konce 18. století a v pohoří Lure a Albion se vyskytoval ještě v 19. století. Roku 1784 napsal Darluc ve svém díle Historie naturelle de Provence o medvědech v provensálských horách: „Ačkoliv je medvěd těžkopádný, dokáže šplhat na stromy a obratně používat tlap ke sběru plodů.“ V medvědovi, který je na sloupu detailně vyobrazen i s kožešinou, bychom proto neměli vidět pouze symbol nenasytnosti, ale spíše realistické zobrazení, které pokračuje i na dalších sloupech motivem králíků. Sloup Nr. 2 Dřík sloupu obepínají hladké spirálovité pásy. Mezi nimi se rozrůstá stylizovaný pletenec listoví a rozvilin, jehož motivy se v každém meziprostoru liší, směrem vzhůru se však s drobnými odchylkami opakují. Pod hlavicí je vyobrazen hrozen šťavnatého vína doprovázený révovými listy. Samotná hlavice připomíná kytici jemně tesaných, hranatých a až s puntičkářskou přesností vyvedených vinných listů. Otvory po vrtáku vytvářejí hluboké stíny, které kresbu listoví zvýrazňují a dodávají celému dílu na mimořádné působivosti. Je možné, že i zde – podobně jako u předchozího sloupu – má být znázorněno vinné loubí. Jeden z pramenů uvádí, že lze na dříku „v jeho středu rozpoznat dvě vystupující přední části těl králíků a tři ptačí hlavy“. To je však jen těžko doložitelné. Pokud by se ale fotografie dříku otočila o 45 stupňů doleva, bylo by skutečně možné v jednom z polí spatřit několik hlav zajíců či králíků hledících přímo na diváka, jejichž dlouhé slechy jsou už z poloviny zakryty horním pásem. Tato interpretace se však zdá být stejně málo přesvědčivá jako údajné ptačí hlavy. Stejně jako u následujících tří sloupů stojí i tento na základně tvořené vysokým reliéfem bájného tvora či hybrida, složeného z lidských a zvířecích prvků. Již zmíněný pramen v něm spatřuje sirénu s naddimenzovanou lidskou hlavou a pouze naznačenými křídly na šíji. Obličej s výrazně ženskými rysy charakterizují široce rozevřené, vypouklé mandlové oči a účes v délce po ramena. Rukama vyčnívajícíma ze širokých rukávů si bytost přikládá k ústům předmět, který lze kvůli poškození jen stěží identifikovat. Zdá se však, že oběma rukama tiskne k masitým rtům dva olifanty, do nichž s mocně nafouknutými tvářemi duje. Tato sevřená kompozice je symetricky uspořádána kolem osy dříku. I zde dříve vsazené černé kameny (dnes ztracené) zdůrazňovaly zorničky netvora. Siréna se ve středověké ikonografii objevuje často, přičemž ptačí siréna je vzácnější než rybí. Dlouhé vlasy – zde poněkud hrubě ztvárněné dvěma prameny tuhých, spirálovitě stočených loken – charakterizují nástrahy smyslnosti, které kazatelé rádi přirovnávali k Afroditiným sítím. Svůdná, děsivá, ale zároveň okouzlující Siréna láká lidi, aby je skrze své milostné umění a melodické, leč klamné zvuky (zde pomocí olifantů) uvrhla do záhuby – pokud si po vzoru moudrého Odyssea z opatrnosti „neucpou uši“. Tato postava bezděky připomíná Homérův text (Odyssea XII, 43–45): „Ztracen je ten, kdo z nerozvážnosti zaslechne zpěv sirén; nikdy ho již doma neuvítá žena a děti; sirény ho očarují svým líbezným zpěvem.“ Pro středověkého člověka byla siréna obrazem svádění, ženským démonem a symbolem pokušení a smilstva. Sloup Nr. 3 Dřík tohoto sloupu zdobí po celé délce stejně široké žlábky kanelura, jejichž hloubka se však v jedné a dvou třetinách délky výrazně mění, a to střídavě žlábek od žlábku. Jednotlivé kanelury oddělují úzké lišty a jejich horní konce jsou půlkruhově zakončeny. V hlubších polích jsou v horní části zavěšeny drobné střapce. Dřík od hlavice odděluje prstenec s oblým profilem. Hlavice nese precizně vyřezávané akantové listy a uvolněná rohová poupata se spirálovitými úponky a plody. Bez jakéhokoli profilovaného zakončení dosedá dřík přímo na základnu tvořenou vysokým reliéfem hybrida se dvěma těly odpočívajících lvů a společnou lidskou hlavou starce. Ten upírá strnulý čelní pohled na diváka a má zavřená ústa. Jeho horní ret zdobí zatočený knír a bradu pokrývá dlouhý rozeklaný plnovous, jehož konce bytost svírá oběma rukama a táhne je směrem dolů. Paže kryjí široké rukávy oděvu. Ramena netvora halí dlouhé vlasy splývající ze zadní části hlavy, které plynule přecházejí v hřívy lvích těl. Čelo zakrývá rovně střižená ofina. Stejně jako u ostatních plastik i zde chybí černé či barevné leštěné kameny, které původně vyplňovaly hluboké otvory zorniček. Tento podivný bájný tvor, napůl člověk a napůl lev, připomínající egyptskou sfingu, se interpretuje jen obtížně. Pronikavý pohled této bytosti, stále ještě poznamenané primitivní zvířeckostí, vzbuzuje nejprve strach. Bujný vlas a vous jsou znaky mužnosti a síly. Klid a moudrost, které vyzařují z ušlechtilé tváře starce, však ve spojení se lví silou mohou být symbolem moci a ochrany. V této sfinze a lvu na následujícím symetrickém sloupu v blízkosti chórové osy lze nepochybně spatřovat strážce nejsvětějšího prostoru. Sloup Nr. 4 Hlavici tohoto sloupu zdobí výhradně široce rozvinuté akantové listy, jejichž podklad byl opracován vrtákem. Hlavici od dříku odděluje prstenec tvořený úzkým oblým profilem. Dřík nese ploché a konvexní pásy v nízkém reliéfu, které se v těsných spirálách ovíjejí kolem jeho osy. Dole je dřík zakončen bez profilace a dosedá přímo na vysoký reliéf základny. Osa této převážně symetrické kompozice probíhá – podobně jako u předchozích sloupů – přesně radiálně ke středu polokruhového půdorysu kněžiště. Netvor, lev se dvěma těly a společnou hlavou, dřepí zadní částí na zemi a zatíná do ní drápy. Přední části těl se směrem ke středu zvedají a tlapami ochranitelsky svírají kouli, která spočívá na centrálním nízkém sloupku s oblou profilovanou náběžní deskou a patkou. Tyčící se krk a ramena pokrývá pramínková hříva. Nad sloupkem s koulí se uprostřed zvedá naddimenzovaná lví hlava s dokořán rozevřenýma očima a malýma odstávajícíma ušima. Lev svírá v tlamě mezi vystouplými lícními kostmi a vyceněnými předními zuby mohutné tělo obrovského hada, který představuje jediný nesymetrický prvek celé kompozice. Na pravé straně základny se přední část hada ovíjí kolem lví hřívy a zezadu se zakusuje do horní části krku. Na levé straně se celá zadní část hada obtáčí kolem lvího trupu a dole kolem jeho zadní části. Srst, svalnaté tlapy, drápy i ocasy šelem jsou detailně propracovány, stejně jako šupiny hada, jehož instinktivně dozadu zakloněná hlava má ďábelský výraz: velké oči, malé odstávající uši a kočičí nos. Podobně jako u předchozích motivů i zde dominuje téměř úplná symetrie kompozice; pouze tělo hada je tvarováno s jistou volností, aby dokonalá souměrnost nepůsobila rušivě. Výklad tohoto vysokého reliéfu jako souboje lva s hadem – zápasu, v němž se klidná a jasná lví síla poměřuje s hadí lstivostí – je jednoznačný. Z tohoto symbolu boje Krista proti Satanovi, tedy dobra proti zlu ve všech jeho podobách, vychází s Boží pomocí vítězně moc dobra. Lev jakožto symbol božské moci je zde zachycen v majestátním a triumfálním postoji. Přední tlapy klade na malou kouli, která představuje zemskou sféru (dějiště věčného zápasu mezi dobrem a zlem). Koule spočívá na sloupu, jenž symbolizuje kosmický pilíř a strom života. Celá scéna vytesaná do kamene se odehrává v naprostém mlčení, což dodává symbolu mimořádný rozměr. Toto královské a úctu vzbuzující zvíře je zároveň mocným strážcem svatyně. Podle románského pojetí mohli tito lví netvoři mít dvojí význam: představovali ničivou sílu nestvůry i moc ochránce. Symetrické členění na dvě těla se společnou hlavou se v románských reliéfech objevuje velmi často na hlavicích, méně obvyklé je však u bází sloupů, jako je tomu zde. Cílem však není zpodobnit fantastickou bytost s jednou hlavou a dvěma těly. Účelem je zjevně to, aby scéna byla srozumitelná nejen při čelním pohledu, ale i při pohledu z různých stran. Teoreticky má být zobrazen pouze jeden tvor s jednou hlavou a jedním tělem. Pohled z boku, při kterém už druhé tělo není vidět, by tedy byl ve výsledku realističtější než pohled čelní. Sloup Nr. 5 Také tento sloup má hlavici zdobenou precizně tesanými, široce rozvinutými akantovými listy, podobně jako u předchozího sloupu. Od horního prstence s oblým profilem ji odděluje řada otvorů vytvořených vrtákem. Dřík sloupu zdobí plochý reliéf v podobě obdobné prvnímu sloupu. Plocha je vodorovně rozdělena do šesti úrovní oddělených pletenými šňůrami. V dolních pěti patrech je vyobrazeno vždy po čtyřech (možná šesti?) vzpřímených ptácích, kteří se k sobě střídavě otáčejí zády nebo čelem. Jejich dlouhé krky s neobyčejnou lehkostí a půvabem přerůstají přes dělicí šňůry jednotlivých pater, a to střídavě zezadu dopředu a zepředu dozadu. Dlouhými zahnutými zobáky si ptáci zřejmě rozdrásávají hruď; toto gesto v románské ikonografii odkazuje spíše na pelikány než na ibisy, kterým se tito ptáci jinak podobají. Jejich dlouhé „prsty“ jsou zakončeny silně zahnutými drápy. Dokonale vykreslené opeření každého zvířete tvoří jemně se překrývající pera a jejich křídla přiléhají k tělu směrem dolů v linii připomínající lyru. V nejvyšším patře se ptáci s podobně propletenými krky a zobáky drásajícími hruď mění v proti sobě stojící okřídlené draky – bájné bytosti s rozepjatými křídly, nohama s drápy a kroucenými hadími ocasy. Pelikán byl v křesťanském umění symbolem Krista. Tato symbolika vychází ze starobylé víry, že pelikán krmí mláďata vlastní krví. Toto chování bylo přirovnáváno ke Kristu, který za lidstvo obětoval svou krev, a tím i svůj život. Původ této interpretace sahá k antickému pozorování přírody. Pelikáni hltají potravu a následně ji vyvrhují, aby nakrmili svá mláďata. Přitom se může zdát, že hruď pelikána je znečištěna krví ryb. Antičtí pozorovatelé si tento jev vyložili tak, že pelikán krmí potomstvo vlastní krví. Kvůli neznalosti skutečné podoby pelikánů byli tito ptáci ve středověku velmi často zobrazováni chybně, podobně jako tomu bylo u slonů a jiných tropických či orientálních zvířat. Bájní ptáci na tomto dříku (stejně jako na ostatních) tvoří dekorativní motiv známý z Orientu. Často se vyskytuje na textiliích či kobercích, které se po křížových výpravách rozšířily po celém Západě a sloužily sochařům a mozaikářům jako vzory pro jejich ornamenty – jako například v klášterním kostele v Ganagobie. Základnu sloupu tvoří vysoký reliéf rybí sirény, která rukou zvedá konec svého šupinatého ocasu s ploutví. Poprsí sirény doprovázejí dva dlouhé prameny tuhých loken, které odstávají od obličeje a sahají za ocasem až k zemi, respektive do vln. Její ruce jsou zpracovány podobně jako u ptačí sirény, k níž tvoří jakýsi protějšek. Bohužel je tato skulptura v oblasti horní části těla silně poškozena. Rybí siréna byla ve středověku mnohem rozšířenějším motivem než ptačí siréna a sloužila jako symbol ženského svádění. V kostele Saint-Christol je poprsí sirény ztvárněno dosti hrubě, s malými prsy a příliš velkýma, silnýma rukama, a to i přes záměrně jemně prokreslené prsty a nehty. Hrubě, otekle a spíše mužsky působí i obličej ptačí sirény ze sloupu č. 2, která zde nemá klasickou mladistvou tvář, ale spíše rysy zralého věku. Sloup Nr. 6 Poslední sloup stojí, podobně jako ten první, bezprostředně za přízedním pilířem vítězného oblouku, tentokrát však za jižním. Při pohledu z lodi je jím téměř zcela zakryt. Sloup korunuje klasická hlavice s akantovými listy, kterou od dříku odděluje prstenec s oblým profilem doprovázeným jedním velmi úzkým proužkem. Dřík zdobí plochý reliéf, který je v dolní části značně poškozen a do velké míry již nečitelný. V horní části jsou na pohledové straně patrné dvě nestvůry stojící zády k sobě. Oběma hrdly prochází společná smyčka splétaného provazu, za kterou jsou ve stejné výšce u horního okraje dříku „oběšeny“. Mají spodní části těl lvů s dlouhými zadními končetinami, z nichž jedna se vždy kříží s nohou protějšku. Jejich horní poloviny těl s hlavami s dravčími zobáky, které směřují mírně vzhůru, připomínají dravé ptáky, například orly. Každý z nich svírá v zobáku předmět podobný mořské hvězdici. Jejich ramena či zakrnělá křídla směřují do stran. Opeření těchto stvůr má šupinovitý charakter, srst je tečkovaná a částečně rýhovaná, což plochému reliéfu dodává jistou plasticitu. V navrtaných otvorech zorniček se dochovaly původní černé kameny. Těsně pod stehny zadních lvích nohou lze v mnohem menším měřítku rozpoznat z profilu malou lví hlavu s rozevřenou tlamou. Podle jednoho z pramenů patří tyto hlavy heraldickým lvům stojícím na zadních nohách. Podobně jako u bájných zvířat na sloupu č. 5 se i u těchto motivů jedná o prvky s převážně dekorativní funkcí, které byly sochařsky vytvořeny podle vzoru orientálních dekorů. Dřík stojí na poměrně prosté základně tvořené silnějším a tenčím oblým profilem, které jsou od sebe odděleny výžlabkem. Hlavní oltář Rozměry Mensa (oltářní deska): 1,83 × 0,83 × 0,17 m Podstavec: 1,48 × 0,45 × 0,79 m Relikviářová schránka: 0,08 × 0,09 × 0,06 m Nádherná a bohatá dekorace je plně opodstatněna významem hlavního oltáře v apsidě chóru, který tvoří ústřední bod celého kostela. Tento oltář byl vytvořen přímo pro tuto stavbu, což bývá spíše vzácností, a navíc jej vytesal stejný sochař, který se podílel na výzdobě samotné apsidy. Šťastnou shodou okolností byl oltář v roce 1975 navrácen na své původní místo do románského chóru. Hlavní oltář se skládá z velké mensy a umělecky zdobeného podstavce z jemného vápence. Obě části ležely odděleně v temných koutech kostela pravděpodobně od roku 1763, tedy zhruba 250 let poté, co byl u západní stěny hlavní lodi vztyčen oltář nový. Hrana oltářní desky je po celém obvodu profilována shodně jako náběžné desky slepých arkád v hlavní lodi nebo krycí desky hlavic v apsidě chóru. Mensu nese trojstranně zdobený monolit, jehož původní vyčnívající horní okraj a svislé hrany byly kdysi odsekány. Pravděpodobně se tak stalo v 17. nebo 18. století, kdy byl oltář „obkládán“ dřevem. Plocha, na níž spočívá oltářní deska, je jen nahrubo opracována do čtverce. V jejím středu je vyhlouben malý obdélníkový „loculus“ (schránka na relikvie) s polodrážkou na okrajích, do níž lze vložit víko tak, aby lícovalo s povrchem. Čelní a boční stěny podstavce zdobí ploché reliéfy. Čelní strana má tvar protáhlého obdélníku, který je dole a po stranách lemován širokým rámem; horní část tvořila původně stejně široká vyčnívající římsa. Boční rám byl kvůli osekání hran silně poškozen, horní římsa byla odstraněna úplně. Uvnitř rámu se nachází menší obdélník vyplněný architektonickým motivem – slepou arkádou se třemi polokruhovými oblouky, které spočívají na čtyřech sloupcích. Sloupky jsou opatřeny stylizovanými hlavicemi a náběžníky. Dole stojí na poměrně velkých polokulovitých patkách (v pohledu jako půlkruhy). Pozadí nik a cvikly nad oblouky tvoří uzavřené plochy s patrným jemným šrafováním. Každý z oblouků se klene nad velkým mezikružím, které obepíná výrazně menší středový kruh. Pravděpodobně jde o zobrazení tří pramenů, z jejichž trubic prýští voda v podobě rovnoměrně širokého proudu (v šíři sloupků), stéká k zemi a tam vytváří polokulovitou pěnu, což opět odpovídá půlkruhovému tvaru patek. Ve vnitřním kruhu se původně širší proud vody zužuje, což obratně znázorňuje odtok. Po obou stranách tohoto výjevu se tyčí svislý kmen stromu; na pravé straně visí z jeho zahnutých větví srdčité listy břečťanu, na levé by mohlo jít o hrozny vína. Na spodním okraji jsou ve vnitřní třetině patrné čtyři srdčité listy se šupinatou a jinou strukturou na zahnutých stoncích. Ve vnějších třetinách je pak vyobrazeno po pěti spirálovitých rostlinných úponcích. Boční stěny podstavce zdobí vlevo motivy šneků, akantových či bodlákových listů, vpravo pak dva velké propletené révové listy v podobném provedení, jako jsou ty v apsidě chóru. Jde o stylizované listy se zubatým okrajem, reliéfně vystouplým hlavním žebrovím a vyřezávaným žilkováním. Tento oltář, který se podobá oltáři v katedrále v Aptu, věrněji navazuje na klasickou tradici, v níž slepé arkády rámovaly kovové reliéfy, které se však do dnešních dnů nedochovaly. Jeho zajímavá symbolika představuje na čelní straně pod třemi arkádami (symbolizujícími nebesa) tři božské ctnosti v podobě tryskajících pramenů: víru, naději a lásku. Symbolický význam pramene se objevuje ve Starém zákoně (Ez 47,1.7; Iz 12,3: „Budete čerpat vodu s radostí z pramenů spásy“), ale i v Novém zákoně, například u Jana (Jan 7,37–38): „Kdo žízní, pojď ke mně a pij, kdo věří ve mne; jak praví Písmo: Proudy živé vody potečou z jeho nitra“. Voda jako symbol Ducha svatého odkazuje také k hymnu k „Nejsvětější Trojici, prameni života“. Zde vodní zdroje vyvěrají přímo z kamenného kvádru – skály, tedy Krista – tohoto oltáře, na němž se slaví Nejsvětější eucharistie, často označovaná jako pramen života. Břečťan obklopující tento výjev je stálezelená rostlina, symbol nesmrtelnosti a věčného života duše. Výzdoba oltáře zřejmě obsahuje i číselnou symboliku: číslo 3 odpovídá v křestním rituálu Trojici a zde může představovat tři božské ctnosti. Ty doplňují čtyři půlkruhové patky sloupků, které odpovídají čtyřem kardinálním ctnostem: statečnosti, spravedlnosti, moudrosti a mírnosti. Součet čísel 3 a 4 dává sedmičku, která připomíná sedm darů Ducha svatého a spojení země - svazek, který se neustále obnovuje při mešní oběti. Technické aspekty Veškerá sochařská výzdoba chórové apsidy a oltáře v kostele Notre-Dame et Saint-Christophe je zhotovena z jemného vápence. Všechny hlavice vycházejí více či méně z korintského vzoru. Odlehčení hmoty a výrazné stíny jsou výsledkem četných otvorů vytvořených vrtákem, a to jak u vysokých reliéfů, tak u vlysů na hlavicích vítězného oblouku či kruhových reliéfů na bázích. Dříky sloupů a oltář zdobí jemně vypracované nízké reliéfy. U pečlivě ztvárněného zvířecího a rostlinného dekoru vyniká mimořádná kvalita provedení, ať už jde o srst a opeření nestvůr, nebo o nesmírně detailní tvarosloví listoví. Celá plastická výzdoba převorského kostela v Saint-Christol se nejeví jen jako dílo jedné sochařské huti, ale spíše jako práce jediného, mimořádně nadaného umělce, jakkoli se to může zdát neobvyklé. Bez ohledu na to, zda jde o vlysy, sloupy nebo oltář, je všude patrný tentýž osobitý rukopis. Reliéfy vykazují shodné dekorativní prvky s pravidelným rýhováním, jako je tomu u oltáře, báze č. 4 či hlavice č. 5. Všude nacházíme také stejný typ révového listu s charakteristickým zubatým okrajem – vyvinutý list s výrazně prořezanými a vykrajovanými laloky (připomínajícími bodlák či akant) a s nápadným žebrovím, které u řapíku nasedá na prstenec ve tvaru půlměsíce. Sochař důsledně používal motiv šupin pro strukturu těla hada, ocasu sirény, krku pelikána, těl ptáků i některých listů v rámu čelní strany oltářního podstavce. Podobně je srst většinou tečkovaná nebo čárkovaná, například u lvů či přední části těla medvěda. Tyto techniky a struktury ukazují na jednu a tutéž ruku. Místy se na plastikách dochovaly i stopy barev, zejména červené a také černé kolem očí ptačí sirény. To naznačuje, že skulptury byly původně kompletně polychromované, což jednotlivé výjevy činilo názornějšími – rostlinné části byly pravděpodobně zelené, tekoucí voda modrá a architektura béžová. Literatura Thorsten Droste: Die Provence. Ein Begleiter zu den Kunststätten und Naturschönheiten im Sonnenland Frankreich. DuMont Buchverlag, Köln 1986, s. 278, ISBN 3-7701-3927-5 Thorsten Droste: Dauphiné und Haute-Provence. Entdeckungsfahrten zwischen Rhône und Alpen, von Lyon bis zur Verdon-Schlucht. DuMont Buchverlag, Köln 1992, s. 253, ISBN 3-7701-2408-1 Guy Barruol: Romanik der Hoch-Provence. Echter Verlag, Würzburg 1984, s. 285–301, ISBN 3-429-00878-6 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Notre-Dame-St-Christophe (Saint-Christol d’Albion) na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Notre-Dame-et-Saint-Christophe de Saint-Christol na Wikimedia Commons