NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Glanum

Glanum fue una antigua y rica ciudad de fundación celta, primeramente llamada Glanon (en griego helenístico: Γλανόν),​ que estuvo bajo una gran influencia griega. Estaba dedicada al dios galo de la curación Glanis, nombre que adoptaba antes de ser definitivamente Glanum, nombre que le dio el Imperio Romano a esta antigua ciudad, situada a muy pocos kilómetros de la población francesa de Saint-Rémy-de-Provence, en las Bocas del Ródano. En ella se pueden encontrar estatuas de dioses guerreros, sentados y con las piernas cruzadas, esculpidas por la tribu celta de los saluvios.​ Tuvo su apogeo durante la época del primer emperador romano Augusto. Factores para su desarrollo fueron la protección del límite norte del macizo de los Alpilles, la presencia de un manantial y la proximidad de la Vía Domitia.​ Su destacado Arco de Glanum fue construido en la época de Tiberio.​ En su foro se han encontrado cinco dedicatorias imperiales.​ Referencias Bibliografía Enlaces externos Página oficial del Yacimiento Arqueológico de Glanum Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Glanum.
Гланум

Гланум — руины античного города на территории коммуны Сен-Реми-де-Прованс во французском департаменте Буш-дю-Рон. История В VI—V веках до н. э. здесь появился оппидиум, построенный сальенами, галльской народностью кельто-лигурского происхождения, вокруг источника в долине. Был построен защитный вал из каменной стены сухой кладки, которая перекрыла 300 метровый участок дороги из гор. В IV веке до н. э. возле источника был построен храм кельтского бога Гланиса. Поселенцы были в тесном контакте с греками, что повлияло на архитектуру города. Во II—I веках до н. э. город активно расширяется. В I веке до н. э. Гланум становится Римской колонией, в это время происходит трансформация градостроительной планировки центральной части города. В 260 году жители покидают город под натиском германских племен. После ухода жителей Гланум стал источником камня и других строительных материалов для города Сен-Реми-де-Прованс. Поскольку римская система водостоков и канализационных систем не поддерживалась, руины затопились и покрылись грязью и осадками. Обнаружение и раскопки Мавзолей и триумфальная арка были известны, в 16 веке их посетил король Карл IX, по поручению которого строения очистили и привели в порядок. В XVI—XVII веках вокруг мавзолея и арки проводили раскопки в поисках скульптур и монет. Остатки Гланума исчезли под аллювием, стекающим с гор. Он был вновь открыт археологами в XX веке. Первые раскопки начались в 1921 году и проводились с перерывами до начала 1970-х годов. Достопримечательности Гланума Юлиев мавзолей — здание находилось за северными воротами города и было построено приблизительно в 30-20 годах до н. э. представителями романизированной галльской семьи. Строительство финансировалось тремя братьями, сыновьями Гая Юлия, а сам мавзолей возводился в память их отца и деда. Триумфальная арка — стояла рядом с мавзолеем и была символом римской власти и авторитета. Она была построена в конце царствования Октавиана Августа (умершего в 14 году нашей эры). Верхняя часть арки, включая надпись, отсутствует. Скульптуры, украшающие арку, иллюстрировали как цивилизацию Рима, так и ужасную судьбу её врагов. Центр Гланума — город был ориентирован по оси север-юг. В северном конце был жилой квартал с общественными банями и рынком, в южном — священный квартал с родником и гротом. В центре находился монументальный квартал, форум и общественные здания (базилика, курия, колодцы). Самые ранние памятники, обнаруженные в Глануме, построены поселенцами в конце II и начале I веков до нашей эры. В них заметно сильное влияние эллинского стиля близлежащей греческой колонии Массалия. Галерея Примечания Ссылки (фр.) Официальный сайт
Гланум

Гланум — руїни античного міста на території містечка Сен-Ремі-де-Прованс у французькому департаменті Буш-дю-Рон. Історія У VI-V століттях до н.е. тут з'явився опідіум, побудований сальєнами, галльською народністю кельто-лігурського походження, навколо джерела в долині. Був побудований захисний вал з кам'яної стіни сухої кладки, яка перекрила 300 метрова ділянка дороги з гір. У IV столітті до н.е. біля джерела був побудований храм кельтського бога Гланіса. Поселенці були в тісному контакті з греками, що вплинуло на архітектуру міста. У II-I століттях до н.е. місто активно розширюється. У I столітті до н.е. Гланум стає Римською колонією, в цей час відбувається трансформація містобудівного планування центральної частини міста. У 260 році жителі залишають місто під натиском германських племен. Після відходу жителів Гланум став джерелом каменю та інших будівельних матеріалів для міста Сен-Ремі-де-Прованс. Оскільки римська системи водостоків і каналізації не знайшла підтримки, руїни затопилися і вкрилися брудом і опадами. Виявлення і розкопки Мавзолей і тріумфальна арка були відомі, в XVI столітті їх відвідав король Карл IX, за дорученням якого будови очистили і привели в порядок. У XVI-XVII століттях навколо мавзолею і арки проводили розкопки в пошуках скульптур і монет. Залишки Гланума зникли під алювієм, що стікає з гір. Він був знову відкритий археологами в XX столітті. Перші розкопки почалися в 1921 році і проводилися з перервами до початку 1970-х років. Пам'ятки Гланума Юліїв мавзолей — будинок перебував за північними воротами міста і був побудований приблизно в 30-20 роках до н. е. представниками романізованої галльської сім'ї. Будівництво фінансувалося трьома братами, синами Гая Юлія, а сам мавзолей зводився в пам'ять їх батька і діда. Тріумфальна арка — стояла поруч із мавзолеєм і була символом римської влади і авторитету. Вона була побудована в кінці царювання Октавіана Августа (померлого в 14 році н.е.). Верхня частина арки, включаючи напис, відсутня. Скульптури, що прикрашають арку, ілюстрували як цивілізацію Рима, так і жахливу долю її ворогів. Центр Гланума — місто було орієнтоване по осі північ-південь. У північному кінці був житловий квартал з громадськими лазнями і ринком, в південному - священний квартал з джерелом і гротом. У центрі знаходився монументальний квартал, форум і громадські будівлі (базиліка, курія, колодязі). Найбільш ранні пам'ятки, виявлені в Глануме, були побудовані поселенцями в кінці II і початку I століть до н.е. У них помітно сильний вплив еллінського стилю прилеглої грецької колонії Массалія. Галерея Примітки Посилання Site archéologique de Glanum [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] - Офіційний сайт
Nice Lawn Tennis Club

The Nice Lawn Tennis Club is a tennis club located on the Parc Imperial complex in Nice, France. It is the home venue of the ATP World Tour's Nice Open as of 2010, and the Hopman Cup as of 2023. History The complex opened in 1902. It is located at 5 Avenue Suzanne Lenglen. It is home to 18 clay courts, including a center court stadium. From 1902 to 1920, the complex was run by the Hotel Imperial, the current club took over the complex in 1920 and until 1970 the club hosted the South of France Championships for men and ended in 1971 for women. The grass courts were turned into clay courts during that time. In 1997, the tennis club hosted a Fed Cup semifinals tie between France and Belgium. Notable tournaments Nice International Winter Championships Nice Lawn Tennis Club Championships Open de Nice Côte d'Azur South of France Championships External links Nice Lawn Tennis Club
Nice Lawn Tennis Club

Le Nice Lawn Tennis Club (ou Nice LTC) est un club de tennis (ainsi qu'un stade de tennis) situé à Nice (Alpes-Maritimes), au 5 avenue Suzanne-Lenglen. Il est le premier club de tennis de province en termes de licenciés selon Nice-Matin en 2013. Historique L’Hôtel Impérial, érigé en 1902, accueille au début de son histoire l'aristocratie européenne en vacances à Nice et exploite plusieurs courts de tennis sur gazon. Viennent s’entraîner des joueurs célèbres tels que Suzanne Lenglen et Max Decugis. Après une réquisition durant la première guerre mondiale, l’activité de l'hôtel s’étiole et en 1920 l'exploitation cesse. C'est association actuelle, créée le 6 février 1919 mais située à l’époque Place Mozart qui reprendra le site. Son siège sera construit en 1924. Par la suite, le club se modernise avec notamment la création d'un court central entouré de gradins. Les terrains en gazons sont convertis en terre battue. Les années 1960 sont marquées par une forte progression de l'équipe masculine du club jusqu'à la montée en première division en 1970. Les joueurs sont alors Robert Haillet, Pierre Darmon, Jean-Noël Grinda et Jean-Claude Molinari. De 1977 à 1980, le club est champion de France de tennis par équipe. En 1980, il devient champion d'Europe par équipe, avec dans ses rangs : Yannick Noah, Jean-Louis Haillet, Dominique Bedel, Bernard Paul, Christophe Casa, Gilles Moretton ou encore Patrice Beust. En 1971, le club crée l'Open de Nice, un tournoi de tennis masculin qui se tiendra jusqu'en 1995. En 2010, il est relancé en catégorie World Tour 250 sous le nom d'Open de Nice Côte d’Azur. Il est présidé par Didier Frantz depuis le 16 mai 2024. Équipements Le club dispose de 8 courts de tennis en terre battue, 7 en terre battue synthétique, 1 en gazon synthétique, 2 en GreenSet. Il est également équipé de salles de musculation, de fitness ainsi que d'un « club house » comprenant un restaurant avec terrasse, une salle de bridge, des salles de réunion et une boutique. En 1997, les installations du club accueillirent la demi-finale dames de la Fed Cup entre la France et la Belgique. Palmarès Champion de France par équipe hommes : 1977, 1978, 1979, 1980 et 1985 Champion d'Europe par équipe hommes : 1980 Notes et références Voir aussi Liens externes Site officiel Portail du tennis Portail de Nice
Santa Maxima

Santa Maxima (occità) o Sainte-Maxime (francès) és un municipi francès del departament de Var, a la regió de Provença-Alps-Costa Blava, situat a la costa nord golf de Saint-Tropez. Té 11.785 habitants (cens de 1999) i un terme municipal de 81,61 km². El codi postal és 83120. Demografia Alcaldes Agermanaments Neuenbürg Bellport (Nova York) Pacte d'amistat amb Anderlecht
Sainte-Maxime

Sainte-Maxime (en occitano Santa Maxima) es una población y comuna francesa, que se encuentra en la región de Provenza-Alpes-Costa Azul, departamento de Var, en el distrito de Draguignan y cantón de Grimaud. Demografía Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Sainte-Maxime. Enlaces externos INSEE
Sainte-Maxime

Sainte-Maxime település Franciaországban, Var megyében. Lakosainak száma 14 118 fő (2023. január 1.). Sainte-Maxime Le Muy, Grimaud, Le Plan-de-la-Tour, Roquebrune-sur-Argens és Vidauban községekkel határos. Népesség A település népessége az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (francia)
Sainte-Maxime

Sainte-Maxime è un comune francese di 13 721 abitanti situato nel dipartimento del Var della regione della Provenza-Alpi-Costa Azzurra. Geografia fisica Sainte-Maxime si affaccia sul Golfo di Saint-Tropez, nella costa sud-orientale del Var. Ha alle spalle i Monti dei Maures che la proteggono dal maestrale. Nel litorale della cittadina sfocia anche un piccolo torrentello, il Prèconil, che attraversa tutto il territorio comunale. Storia Sainte-Maxime venne fondata attorno all'anno 1000 dai monaci delle Isole di Lerino, i quali vi fondarono un monastero intitolato a Sainte-Maxime. Rimase fino all'800 un piccolo porto di pescatori, dove però erano attivi anche alcuni traffici navali per il commercio di olio, legname, vino e sughero verso Marsiglia e l'Italia. Agli albori del XX secolo il turismo arrivò anche in questo piccolo paesino provenzale che divenne la meta ideali di molti artisti. Nel 1944 Sainte-Maxime si trovò al centro di uno degli sbarchi alleati durante l'operazione Dragoon, che permise la liberazione di una vasta parte del sud della Francia dall'oppressione nazista. La liberazione di Sainte-Maxime fu alquanto difficoltosa poiché gli americani della Delta Force per avere la meglio sui tedeschi dovettero combattere casa per casa, con gravi conseguenze sui civili e sulle abitazioni. Economia Turismo Un'importante voce dell'economia locale è rappresentata dal turismo. Sainte-Maxime offre infatti un discreto patrimonio artistico, raccolto per lo più attorno al centro storico, come la Tour Carrée, simbolo del paese, edificata dai monaci in funzione difensiva nel XVI secolo. Vi sono inoltre diversi campeggi, un lungomare, spiagge e diversi traghetti per Saint-Tropez e Port Grimaud. Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sainte-Maxime Collegamenti esterni (FR) Sito ufficiale, su sainte-maxime.fr.
Sainte-Maxime

Sainte-Maxime is een gemeente in Frankrijk, gelegen in het departement Var, aan de Franse Rivièra. De inwoners worden Maximois genoemd. De gemeente telde 14.118 inwoners op 1 januari 2023. Geografie Het stadje ligt aan de noordkant van de baai van St. Tropez en wordt door de beboste heuvels beschermd tegen de mistral. De oppervlakte van Sainte-Maxime bedraagt 81,61 vierkante kilometer. Op 1 januari 2023 was de bevolkingsdichtheid 173 inwoners per km² Demografie Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen). Monumenten De haven ligt aan de Place du 15-Août-1944 (bevrijdingsdag van Ste-Maxime). Het 18e-eeuwse altaar van de kerk bestaat geheel uit marmer. Bezienswaardigheden De Gorges de Pennafort De plaquette die het verkrijgen van de naam pavillon bleu in 2005 gedenkt. Semafoor (127 m.): Vanaf de Semafoor kunnen de omtrekken van de kaap Sardineau aan de kaap Saint-Pierre, en het massif des Maures gezien worden. Het casino Afbeeldingen Externe links Gemeente Sainte-Maxime (fr) Statistische informatie op de website van het Franse bureau voor statistiek INSEE
Sainte-Maxime

Sainte-Maxime – miejscowość i gmina we Francji, w regionie Prowansja-Alpy-Lazurowe Wybrzeże, w departamencie Var. Według danych na rok 1990 gminę zamieszkiwało 10 015 osób, a gęstość zaludnienia wynosiła 123 osoby/km² (wśród 963 gmin regionu Prowansja-Alpy-W. Lazurowe Sainte-Maxime plasuje się na 70. miejscu pod względem liczby ludności, natomiast pod względem powierzchni na miejscu 60.). Współpraca Miejscowość partnerska: Anderlecht, Belgia Bibliografia Francuski urząd statystyczny. (fr.).
Сент-Максим

Сент-Макси́м (фр. Sainte-Maxime, окс. Santa Maxima) — коммуна на юго-востоке Франции в регионе Прованс — Альпы — Лазурный Берег, департамент Вар, округ Драгиньян. Входит в состав и является центром кантона Сент-Максим. Код INSEE коммуны — 83115. Мэр коммуны — Винсент Мориз, мандат действует на протяжении 2014—2020 гг. Площадь коммуны — 81,61 км², население — 13 739 человек (2006) с тенденцией к стабилизации: 13 736 человек (2012), плотность населения — 168,0 чел/км². Географическое положение Коммуна расположена на северном берегу бухты Сен-Тропе на высоте от 0 до 532 метров над уровнем моря. Климат мягкий, средиземноморский. Покрытые лесами склоны гор Массива-де-Море защищают Сент-Максим от порывов мистраля. Районы жилой застройки Domaine du Golf de Sainte-Maxime, а также Domaine de Beauvallon отличаются высокими ценами на недвижимость. Население Население коммуны в 2011 году составляло 13 337 человек, а в 2012 году — 13 736 человек. Динамика населения: Экономика В 2010 году из 7474 человек трудоспособного возраста (от 15 до 64 лет) 5374 были экономически активными, 2100 — неактивными (показатель активности 71,9 %, в 1999 году — 68,0 %). Из 5374 активных трудоспособных жителей работали 4630 человек (2602 мужчины и 2028 женщин), 744 числились безработными (318 мужчин и 426 женщин). Среди 2100 трудоспособных неактивных граждан 445 были учениками либо студентами, 982 — пенсионерами, а ещё 673 были неактивны в силу других причин. На протяжении 2010 года в коммуне числилось 6927 облагаемых налогом домохозяйств, в которых проживало 14 415,5 человек. При этом медиана доходов составила 19 591 евро на одного налогоплательщика. Города-партнёры Нойенбюрг Бельпорт Андерлехт Примечания Ссылки Официальный сайт мэрии коммуны Сент-Максим (фр.)
Сент-Максім

Сент-Максі́м (фр. Sainte-Maxime) — муніципалітет у Франції, у регіоні Прованс — Альпи — Лазурний Берег, департамент Вар. Населення — 14 394 особи (2022). Муніципалітет розташований на відстані близько 700 км на південний схід від Парижа, 105 км на схід від Марселя, 65 км на схід від Тулона. Демографія Динаміка населення (INSEE ): Розподіл населення за віком та статтю (2006): Економіка 2010 року серед 7474 осіб працездатного віку (15—64 років) 5374 були активними, 2100 — неактивними (показник активності 71,9%, у 1999 році було 68,0%). З 5374 активних мешканців працювало 4630 осіб (2602 чоловіки та 2028 жінок), безробітними було 744 (318 чоловіків та 426 жінок). Серед 2100 неактивних 445 осіб було учнями чи студентами, 982 — пенсіонерами, 673 були неактивними з інших причин. У 2010 році у муніципалітеті числилось 6927 оподаткованих домогосподарств, у яких проживали 14415,5 особи, медіана доходів виносила 19 591 євро на одного особоспоживача. Сусідні муніципалітети Галерея зображень Посилання Мерія муніципалітету Сент-Максім Див. також Список муніципалітетів департаменту Вар Примітки
Nellcôte

Villa Nellcôte (often referred to as Nellcôte) is a 16-room mansion built during the Belle Époque on a headland above the sea at Villefranche-sur-Mer on the Côte d'Azur in Southern France. Among rock music fans, it is known as the recording location of the 1972 album Exile on Main St. by the English band the Rolling Stones. History In the late 1890s, a former banker, Eugene Thomas, built the imposing villa fronted with marble Ionic columns. Originally it bore the name of Château Amicitia. In 1919, the villa, since renamed Villa Nellcôte, was acquired by the Bordes family, famous shipowners specialising in the transport of sodium nitrate between Chile and France. The Villa Nellcôte was leased from April 1971 to October 1971 by Keith Richards, guitarist of the Rolling Stones. Recording sessions for the band's critically acclaimed 1972 album Exile on Main St. took place in its basement. Richards lived in the house only until late August 1971, after which he left France due to legal problems. In October 1973, a court in Nice imposed a one-year suspended sentence and a 5,000 franc fine on Richards for trafficking cannabis, and banned him from entering France for two years. Richards claimed that during the Nazi occupation of France in the early 1940s, Villa Nellcôte had served as the headquarters of the local Gestapo, with the floor vents in the basement reportedly being decorated with swastikas. However, this story is almost certainly false. The swastika was a common motif in Belle Époque designs. The Germans were not in the south of France long enough. From June 1940 to September 1943, Villefranche-sur-Mer was under first Vichy French, then under Fascist Italian control. The Nazi occupation began only after that — and they left again in August 1944. With the war turning against them and an invasion expected on the Côte d'Azur, it seems unlikely that the Germans would have spent those 11 months getting local foundries to make custom cast-iron ventilation grates adorned with a swastika motif. Nor is there any record of a Gestapo HQ in Villefranche-sur-Mer. It is presently owned by a Russian national, who purchased it for 100 million euros ($128 million) in 2005. While the house is not visible from the street, it can be seen from the water. Notes
Districte de Carpentràs

El Districte de Carpentràs és un dels tres districtes del departament francès de la Valclusa, a la regió de Provença-Alps-Costa Blava. Des del 2017 Té 77 municipis. El cap del districte és la prefectura de Carpentràs. Cantons abans 2017 cantó de Baumas de Venisa cantó de Carpentràs Nord cantó de Carpentràs Sud cantó de Malaucena cantó de Mormeiron cantó de Pèrnas dei Fònts cantó de Saut cantó de Vaison municipis des del 2017 Des del 2017, té 77 municipis al nord del Valclusa. Vegeu també Cantons de la Valclusa
Arrondissement Carpentras

Arrondissement Carpentras je francouzský arrondissement ležící v departementu Vaucluse v regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur. Člení se dále na 8 kantonů a 58 obcí. Kantony Beaumes-de-Venise Carpentras-Nord Carpentras-Sud Malaucène Mormoiron Pernes-les-Fontaines Sault Vaison-la-Romaine Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Arrondissement Carpentras na Wikimedia Commons Šablona:Arrondissementy v regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur
Arrondissement Carpentras

Das Arrondissement Carpentras ist eine Verwaltungseinheit des französischen Départements Vaucluse innerhalb der Region Provence-Alpes-Côte d’Azur. Verwaltungssitz (Unterpräfektur) ist Carpentras. Im Arrondissement liegen 78 Gemeinden, die sich auf acht Wahlkreise (Kantone) aufteilen. Wahlkreise Kanton Bollène Kanton Carpentras Kanton Monteux (mit 6 von 7 Gemeinden) Kanton Orange Kanton Pernes-les-Fontaines Kanton Sorgues (mit 3 von 5 Gemeinden) Kanton Vaison-la-Romaine Kanton Valréas Gemeinden Die Gemeinden des Arrondissements Carpentras sind: Neuordnung der Arrondissements 2017 Durch die Neuordnung der Arrondissements im Jahr 2017 wurde aus dem Arrondissement Avignon die Fläche der 21 Gemeinden Bollène, Caderousse, Camaret-sur-Aigues, Châteauneuf-du-Pape, Grillon, Jonquières, Lagarde-Paréol, Lamotte-du-Rhône, Lapalud, Mondragon, Mornas, Orange, Piolenc, Richerenches, Sainte-Cécile-les-Vignes, Sérignan-du-Comtat, Travaillan, Uchaux, Valréas, Violès und Visan dem Arrondissement Carpentras zugewiesen. Dafür wechselte vom Arrondissement Carpentras die Fläche der zwei Gemeinden Entraigues-sur-la-Sorgue und Velleron zum Arrondissement Avignon. Weitere Neuordnungen Zum 12. Oktober 2021 wurde die Gemeinde Courthézon aus dem Arrondissement Avignon in das Arrondissement Carpentras übergeführt. Weblinks Einzelnachweise
Arrondissement of Carpentras

The arrondissement of Carpentras is an arrondissement of France in the Vaucluse department in the Provence-Alpes-Côte d'Azur region. It has 78 communes. Its population is 226,140 (2021), and its area is 1,839.8 km2 (710.4 sq mi). Composition The communes of the arrondissement of Carpentras, and their INSEE codes, are: History The arrondissement of Carpentras was created in 1800. At the January 2017 reorganisation of the arrondissements of Vaucluse, it received 21 communes from the arrondissement of Avignon, and it lost two communes to the arrondissement of Avignon. As a result of the reorganisation of the cantons of France which came into effect in 2015, the borders of the cantons are no longer related to the borders of the arrondissements. The cantons of the arrondissement of Carpentras were, as of January 2015: References
Distrito de Carpentras

El distrito de Carpentras nenota es un distrito (en francés arrondissement) de Francia, que se localiza en el departamento de Vaucluse, de la región de Provenza-Alpes-Costa Azul (en francés Provence-Alpes-Côte d'Azur). Cuenta con 8 cantones y 58 comunas. División territorial Cantones Los cantones del distrito de Carpentras son: Cantón de Beaumes-de-Venise Cantón de Carpentras-Nord Cantón de Carpentras-Sud Cantón de Malaucène Cantón de Mormoiron Cantón de Pernes-les-Fontaines Cantón de Sault Cantón de Vaison-la-Romaine Comunas Véase también Cantones de Vaucluse Comunas de Vaucluse Enlaces externos Carpentras sobre el Instituto Nacional de Estadística y de Estudios Económicos de Francia (INSEE, en francés)