Opatství Saint-Victor (Marseille)

Opatství Saint-Victor de Marseille založil v 5. století svatý Jan Kassián v blízkosti hrobů marseillských mučedníků, mezi nimiž byl i svatý Viktor z Marseille († 303 nebo 304), po němž nese klášter své jméno. Opatství získalo značný význam na přelomu prvního tisíciletí díky svému vlivu v celém regionu Provence. Jeden z jeho opatů, Guillaume de Grimoard, byl v roce 1362 zvolen papežem pod jménem Urban V.. Od 15. století však začalo opatství nezvratně upadat. Již více než 1500 let je Saint-Victor jedním z hlavních center katolicismu na jihu Francie. Přestože byl klášter během Francouzské revoluce zrušen, jeho kostel slouží k bohoslužebným účelům dodnes. V roce 1968 nechal starosta Marseille Gaston Defferre přemístit do krypt opatství bohatou sbírku sarkofágů z konce 4. až první poloviny 5. století, které byly v kostele dříve uloženy. Tyto sarkofágy byly předtím vystaveny v muzeu na zámku Borély. Díky tomuto přesunu se opatství Saint-Victor stalo po Arles nejvýznamnějším muzeem křesťanského umění prvního tisíciletí v Provence. Od roku 1840 je opatství zapsáno na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1934 povýšil papež Pius XI. klášterní kostel na basiliku minor. Historie opatství První křesťanská sídla Lokalita řeckého a římského pohřebiště Opatství je postaveno na místě bývalého lomu, který byl využíván v helénistickém období. Otevřená galerie dosahovala své největší hloubky přímo pod dnešní kaplí svatého Ondřeje (Saint-André), která se nachází v kryptě opatství pod Isarnovou věží, kde je dnes hlavní vstup. Toto místo později v řecké a římské době sloužilo jako rozsáhlé pohřebiště a stalo se třetím největším místem pro pohřbívání ve městě, situovaným na jižním břehu Starého přístavu (Vieux-Port). Název ulice rue Sainte dodnes uchovává vzpomínku na toto osídlení. Pozůstatky byly objeveny nejen pod opatstvím a v jeho okolí, ale také v blízkosti loděnice (bassin de carénage) a při stavbě tunelu Prado-Carénage. Známky křesťanského kultu ve 4. století Na místě této rozlehlé nekropole byla založena raně křesťanská stavba, částečně vytesaná do skály, která mohla sloužit jako místo odpočinku pro těla mučedníků. Podle Řehoře z Tours sahají počátky křesťanské misie v Galii do poloviny 3. století. Nejnovější historické výzkumy potvrzují aktivní přítomnost křesťanů v Marseille od 4. století, zatímco zmínky o příchodu svaté Marie Magdaleny, svatého Lazara nebo mučedníků z 1. a 2. století řadí mezi legendy. Sbírka kamenných artefaktů v bývalé sakristii krypty Saint-Victor obsahuje mramorovou desku nalezenou v roce 1839, na níž je slavný nápis (na obou stranách neúplný). Tento nápis je již mnoho let předmětem sporů, neboť podle interpretace může dokazovat starobylost marseillského martyrologia (seznamu mučedníků). Existují dvě hypotézy založené na doplnění chybějícího textu: Křesťanská hypotéza: Podle některých jde o nápis připomínající mučednickou smrt Volusiana a Fortunata, kteří zahynuli v plamenech během Deciova pronásledování v polovině 3. století. Symbol kotvy, který se na desce nachází, byl jedním ze znaků raných křesťanů a použité formulace údajně nepřipouštějí pochybnosti. Světská hypotéza: Moderní historici se přiklánějí k názoru, že jde o nápis připomínající památku dvou námořníků, kteří zahynuli při ztroskotání lodi. Právě na tomto raně křesťanském hřbitově mohl být pohřben svatý Viktor. Tato postava, stejně slavná jako málo známá, byl údajně křesťanský důstojník popravený kolem roku 290 na příkaz císaře Maximiana. Někteří badatelé posouvají datum jeho mučednictví na 21. července roku 303 nebo 304. První stavby z 5. století Marseillská církev se začala formovat na samém počátku 4. století, o čemž svědčí přítomnost marseillského biskupa Oresia na koncilu v Arles v roce 314. Jeden z jeho nástupců, Proculus (380–430), nechal vybudovat stavbu tvořenou dnešní kaplí Notre-Dame-de-la-Confession a atriem. Tato stavba byla v 11. století přeměněna na kryptu vybudováním současného horního opatství. Celková osa této původní konstrukce vede severojižním směrem, je tedy kolmá k orientaci východ-západ dnešního kostela. Rekonstrukci této raně křesťanské památky navrhl archeolog Michel Fixot. Proculus se tímto způsobem snažil potvrdit výsadní roli Marseille vůči Arles, které bylo tehdy hlavním náboženským centrem provincie Viennensis v Burgundském vévodství. Tato náboženská a politická rivalita mezi Marseille a Arles poznamenala dějiny Saint-Victor až do 15. století, kdy byla Provence po smrti neapolského krále Reného začleněna do Francouzského království. Podle tradice klášter založil svatý Jan Kassián. Po dlouhém pobytu mezi poustevnickými mnichy v Egyptě se roku 416 vylodil v Marseille. Pravděpodobně ho sem přivedl Lazar, biskup z Aix, s nímž se setkal o rok dříve v Palestině na koncilu v Diospolis. Kassián zůstal v Marseille až do své smrti (mezi lety 433 a 435). Shromáždil kolem sebe učedníky a sepsal významná díla, která sloužila jako pravidla života a základ pro úvahy těm, které lákalo mnišství. Jde zejména o spisy De institutis coenobiorum (O pravidlech cenobitů) a Collationes (Rozhovory s otci). Jeho díla měla obrovský ohlas a svým žákům je doporučoval i sám svatý Benedikt. Ačkoli Jan Kassián nebyl prvním zakladatelem klášterů v Galii – protože Honoratus z Arles založil klášter v Lérins kolem roku 410 a svatý Martin působil na severu (klášter Saint-Martin de Ligugé u Poitiers v roce 361 nebo klášter Marmoutier de Tours v roce 372) – byl prvním, kdo kláštery umístil do městského prostředí. V Marseille údajně založil dva kláštery: jeden pro ženy, opatství svatého Spasitele (Saint-Sauveur), které se nacházelo jižně od dnešního náměstí place de Lenche, a druhý pro muže jižně od Starého přístavu, opatství svatého Viktora (Saint-Victor). Někteří historici namítají, že přesné umístění těchto původních staveb není známo; jejich existence je sice možná, ale nikoliv nezvratně prokázaná. Co je však jisté, je existence poutní budovy na místě dnešního Saint-Victor již v 5. století. Díky svému městskému charakteru a viditelnosti se tyto kláštery rychle staly významnými a prestižními vzdělávacími centry, která v 5. století výrazně přispěla k duchovnímu věhlasu Marseille. Zdejší teologické postoje, inspirované semipelagianismem, pomohly zformovat skutečnou „marseillskou kněžskou školu“ a podnítily četné debaty. Duchovní bohatství města a ohlas těchto diskusí (které po Kassiánovi pokračovaly u Salviana z Marseille) se rozvíjely v srdci sídla, které vzkvétalo i v dobách barbarských vpádů po celé 6. století. Úpadek a opuštění (8. století – polovina 10. století) Po tomto zářivém období vstoupila marseillská církev do éry turbulencí. Po dvě třetiny 6. století nelze doložit jméno žádného biskupa. Po biskupovi Petrovi, doloženém na počátku 7. století, ze záznamů na století a půl mizí jakákoli jména, což je důkazem všeobecného chaosu, který dopadl i na opatství Saint-Victor. Navíc od 7. století do poloviny 10. století přestal mít klášter Saint-Victor svůj vlastní život, a tudíž i dějiny. Jelikož se marseillský biskup usídlil přímo v Saint-Victor, post opata již nebyl zapotřebí. Opatství navíc ztratilo vlastní majetek; jeho hospodaření (mensa) a hospodaření biskupského kostela splynulo v jedno a bylo spravováno marseillskými preláty. S 8. stoletím začíná pohnutá doba spojená zejména s arabsko-muslimskou invazí. V roce 736 dobyl Marseille Karel Martel poté, co se vévoda Maurontus spojil se Saracény, aby si uchoval autonomii. Během karolinského období zůstalo opatství pod správou biskupů, kteří v průběhu 9. století získali pro Saint-Victor několik královských výsad. Středomořské regiony, které tak dlouho nesly pochodeň antické kultury, v této době nevratně upadly. V roce 838 vyplenila město saracénská flota (pravděpodobně ze Španělska) a odvlekla do zajetí duchovní i jeptišky. Opatství Saint-Victor bylo zničeno. V roce 848 město zpustošili pro změnu řečtí piráti. Po tomto období představovalo jediné účinné útočiště opevněné sídlo zvané Château Babon. V roce 923 Saracéni, kteří se vylodili v masivu Maures, nedokázali tuto citadelu dobýt, ale opětovně zdevastovali opatství Saint-Victor. Marseillský biskup město opustil a uchýlil se do Arles. Toto dlouhé období nepokojů a opuštění klášterů skončilo, až když Vilém I. Provensálský, zvaný „Osvoboditel“, definitivně porazil Saracény u La Garde-Freinet v roce 972. Do Provence se vrátil mír. Saint Victor, provensálská mocnost Zlatý věk kláštera (950–1150) Na konci tohoto období se život v Marseille organizoval mezi třemi stabilními mocnostmi: marseillskými vikomty, biskupem a opatem od svatého Viktora. V roce 976 biskup Honoratus z Marseille opustil klášter a zformovala se nová mnišská komunita. Datum vydání listiny marseillského biskupa Honorata, kterou se v opatství Saint-Victor zavádí řehole svatého Benedikta, bylo předmětem dlouhých sporů. Podle otce Paula Amargiera je správným datem 31. říjen 977. Tato řehole s sebou nese nastolení svobody (libertas) na všech úrovních, soudní i hospodářské. V roce 1005, dříve než opustil svůj úřad a předal jej svému synovci Ponsovi I., Honorát oddělil biskupské a opatské majetky (menses). Mniši si poté zvolili za opata Guifreda, který již dříve vedl komunitu v opatství Psalmodie v departementu Gard. Toto usazení benediktinů zahajuje pro Opatství Saint-Victor de Marseille zářné období pod vedením významných mužů, jako byli opati Wilfred (či Guifred, 1005–1020) a Isarn (1020–1047). Isarn byl úzce spjat s Odilonem, opatem v Cluny: „Tyto dvě světla světa tvořila jediné srdce, jedinou duši“. Silný vliv opatství byl dán také vazbami, které spojovaly opaty ze Saint-Victor s marseillskou a provensálskou aristokracií, což podpořilo růst jeho světské moci a pozemkového majetku. Během tohoto období, kdy opatství uplatňovalo hluboký duchovní a kulturní vliv v Provence procházející politickou a náboženskou reorganizací, se územní državy opatství značně rozrostly: jen v marseillské diecézi záviselo v 11. a 12. století na Saint-Victor 440 kostelů a převorství. Opatství mělo své podřízené domy také v diecézích Aix, Fréjus-Toulon, Riez, Gap, Embrun a Vaison-la-Romaine. Převorstvím Saint-Victor byl i klášter Sainte-Perpétue, zvaný „opatství La Celle“, kam se v roce 1225 uchýlila Garsenda ze Sabranu, matka provensálského hraběte Ramona Berenguera IV. Opatství vlastnilo statky také v diecézích v Auvergne (Saint-Flour, Mende, Rodez), v Languedocu (Nîmes, Béziers, Agde, Narbonne, Albi, Toulouse), v Bigorre a v Katalánsku (Barcelona). Své državy získalo až na Sardinii (Cagliari, Sassari) a v Kastilii (Toledo) V Marseille celý jižní břeh Starého přístavu (Vieux-Port) patřil mnichům, zejména jihovýchodní oblast až k dnešní ulici Beauvau, kde se nacházela bohatá soliska. Ta si mniši ponechali až do roku 1518, kdy je anektoval František I. Francouzský, aby rozšířil arzenál galér. Získali také právo na vodu od Saint-Menet až k moři. Postupně expandovali po celém vikomtství, založili více než šedesát převorství a stali se jedním z hlavních zemědělských investorů v jižní Provence. V opatství žilo přes šedesát mnichů a dvacet noviců. Saint-Victor se tak znovu stal významným duchovním a vzdělanostním centrem. Horní kostel prošel kompletní přestavbou. Tato obnova bylo doprovázena zachováním raně křesťanských prvků a novým uspořádáním sarkofágů a martyria. V téže době byly znovu sepsány pašije svatého Viktora, životopis Cassiana a krátce po smrti také životopis Isarna – tří světců, o které se tato obnova opírá.Je to také období záměrné záměny Lazara, Cassianova společníka a budoucího biskupa v Aix, s Lazarem z Bethánie, bratrem Marie Magdaleny, považovaným za prvního biskupa v Marseille, a to včetně jejich relikvií. Yann Codou vysvětluje, že pro vliv opatství bylo nezbytné potvrdit prvenství Marseille a tohoto místa v evangelizaci Provence, v zavedení mnišství na Západě Cassianem a v roli Isarna, jehož hrob byl umístěn doprostřed sarkofágů v době, kdy klášter přijal řeholi svatého Benedikta. Kostel byl vysvěcen papežem Benediktem IX. dne 15. října 1040, a to listinou, která byla předmětem mnoha studií. Ačkoliv je tento akt podvrhem (apokryfem), Paul Amargier usuzuje, že písaři, autoři falzifikátu, použili originál, který upravili, aby posílili roli Saint-Victor na úkor Arles tím, že opatství udělili titul „Secunda Roma“ (Druhý Řím); datum 1040 však pro svěcení zůstává v platnosti. Během druhé poloviny 11. století stáli v čele opatství Saint-Victor tito opatové: Pierre (1047–1060), Durand (1060–1065), Bernard de Millau (1065–1079) a Richard de Millau (1079–1106). Posledně jmenovaný byl již v době, kdy jej papež určil nástupcem jeho bratra Bernarda, kardinálem. Stal se jedním z nejaktivnějších zastánců gregoriánské reformy a patřil k nejvýznamnějším pomocníkům papežů Řehoře VII. a Urbana II.. Opatství Saint-Victor požívalo výjimečné výsady: na základě buly papeže Lva IX. podléhalo přímo Svatému stolci, nikoliv místnímu biskupovi. Tuto vynětí z biskupské pravomoci (exempci) potvrdili i následující papežové. Papežové navíc opatství pověřovali reformou řady starých klášterů. Richard de Millau, který byl v roce 1079 zvolen kardinálem, se stal legátem papeže Řehoře VII. I po svém jmenování arcibiskupem v Narbonne nadále vedl marseillskou komunitu. V 11. století se opatové ze Saint-Victor stali nejmocnějšími muži v regionu; v roce 1073 se dokonce Raymond, mnich z tohoto opatství, stal biskupem v Marseille. Ve skutečnosti to byla – více než bula Lva IX. sepsaná v dosti nejasných pojmech – právě angažovanost opatů Bernarda a Richarda de Millau ve službách papeže Řehoře VII., co skutečně znamenalo emancipaci opatství Saint-Victor od místních politických a církevních struktur a jeho přímé napojení na Řím. Sestavení velkého kopiáře (sbírky listin) opatství Saint-Victor kolem let 1070–1080 představuje vyvrcholení procesu, během něhož opatství přetrhlo veškeré formální vazby s marseillským biskupem i s rodinou vikomtů a ustavilo se jako klášterní panství podléhající přímo papeži. Nicméně po smrti Řehoře VII. získaly kláštery, které byly dříve pod reformní správou Saint-Victor, svou nezávislost zpět. Krize od poloviny 12. století do poloviny 13. století Od poloviny 12. století se začínají objevovat potíže, když se Provence stává předmětem sporů mezi hrabaty z Toulouse a aragonskými králi. Příjmy z převorství a kostelů přicházejí málo nebo vůbec. Opatství je nuceno sahat k půjčkám a v poslední čtvrtině 12. století se ocitá pod tíhou dluhů. Kolem roku 1182 povoluje papež Lucius III. zcizování (prodej) majetku. Klášter je nucen půjčovat si od židovských věřitelů, které později odškodňuje biskup z Fréjus. Další problém vyvstává s ambicemi vznikající měšťanské vrstvy, která se dožaduje hospodářské a politické moci a v roce 1188 zakládá bratrstvo Ducha svatého. Měšťané začínají postupně zasahovat do mocenských her, které byly dříve vyhrazeny pouze opatovi, biskupovi a vikomtovi. Papežská bula z 25. června 1188 sice nařizuje lepší správu, ale situace se nadále zhoršuje a disciplína upadá: mizí společný život, nedodržuje se slib chudoby a knihovna je ponechána napospas plenění. Papežové Celestýn III. a Inocent III. se pokoušejí v opatství obnovit disciplínu. Ve skutečnosti však materiální starosti převažují nad náboženskou horlivostí. Jednotliví opatové se domáhají svých práv o to urputněji, o co více potřebují peníze na stavbu klášterních budov. Pod pravomoc opatů spadá celé jižní pobřeží Starého přístavu se solisky a také oblast mezi plání Saint-Michel (dnešní náměstí Jean Jaurès) a kopcem Notre-Dame de la Garde, stejně jako část údolí řeky Huveaune s jejími béals (kanály) a mlýny. Smrt marseillského vikomta Raimonda Geoffroie III. (zvaného Barral) v roce 1192, který po sobě nezanechal mužského dědice, vyvolává skutečný politicko-náboženský propletenec. Barral zanechal jedinou dceru, Barralu, provdanou za Huga IV. z Baux (Uc IV des Baux). Ten si s podporou provensálského hraběte Alfonse II. (který byl jako aragonský král Alfonsem II.) nárokuje vikomtské panství v Marseille. Barral měl však také dva bratry, oba duchovní: Geoffroie IV., biskupa z Béziers, a Roncelina, mnicha a pozdějšího opata v Saint-Victor. Marseillané v obavách, že by rod z Baux mohl příliš stranit Arles, vtrhli roku 1193 do opatství Saint-Victor, napáchali tam značné škody a doslova odtud „vytáhli“ opata Roncelina, aby ho prohlásili marseillským vikomtem. Roncelin se oženil; jméno jeho manželky není jisté, uvádí se Audiarz nebo Alasacie. Tato situace zpočátku zřejmě nikoho nepohoršovala, protože Roncelin se účastnil různých shromáždění v roli vikomta. Později se však vztahy vyhrotily a v září 1209 papež Inocent III. Roncelina exkomunikoval. Ten se v roce 1211 podrobil, zapudil svou ženu a vrátil se do opatství, které 22. července 1212 převzalo veškerý jeho majetek. Léta následující po Roncelinově smrti (1215) přinesla obnovení konfliktů a vzpouru města proti hraběti i biskupovi. Marseille se přiklonila na stranu Raimunda VI. z Toulouse, podezřelého ze spoluviny na vraždě papežského legáta v roce 1208. Následovala exkomunikace města v roce 1218 a rozpuštění bratrstva Ducha svatého. Po mnoha peripetiích se spory postupně uklidnily; biskup uznal existenci městské obce (komuny) v roce 1220 a její privilegia potvrdili v roce 1225 oba soupeřící panovníci, Raimund VII. z Toulouse i Raimund Berengar IV., nový provensálský hrabě. Nakonec i opatství uzavřelo s komunou dohodu, která uznala jeho práva, ale postoupila je městu na 6 let výměnou za roční rentu. Od té chvíle tvořili tři pilíře moci obec, opat a biskup. Během celého 13. století však následovaly další konflikty, při nichž byla veškerá zbývající panská práva opatství postupně převáděna na město. Na začátku 13. století byla zahájena stavba nového opatského kostela z podnětu Hugua de Glazinis, který byl v roce 1250 pohřben „v chrámu, jejž téměř celý od základů vybudoval“, jak uvádí jeho epitaf i kronika opatství Saint-Victor. Práce začaly v roce 1201, ale oltář Panny Marie v horním kostele byl vysvěcen až 3. května 1251. Celá stavba byla dokončena až kolem roku 1279. Tyto středověké konstrukce tvoří základy dnešních krypt a Isarnova věž byla v tomto období navýšena. V roce 1214 dostal marseillský kněz, mistr Pierre, nápad postavit na kopci zvaném „La Garde“ kapli zasvěcenou Panně Marii. Protože tento kopec patřil opatství Saint-Victor, požádal mistr Pierre opata o povolení k zahájení prací. Opat mu dovolil na místě vysázet vinice, obdělávat zahradu a postavit kapli, ze které se později stala slavná bazilika Notre-Dame de la Garde. Úpravy za Urbana V. Guillaume de Grimoard, který byl od roku 1361 opatem v Saint-Victor, byl v roce 1362 zvolen papežem a přijal jméno Urban V. Rozšířením kostela pověřil mistra zednického Rastina, který již 9. ledna 1363 zahájil s dvaadvaceti dělníky práce na horním kostele. Protože Saint-Victor hrál důležitou roli v systému opevnění města Marseille, získalo opatství defenzivní charakter: věž postavená nad severním ramenem příčné lodi sloužila jako donjon (hlavní obranná věž) a čtyři opěrné pilíře kolem chóru plnily funkci věžic. Horní část tohoto donjonu, v níž bylo umístěno třiadvacet zvonů, se nedochovala. Chór tvoří jedno pole s křížovou žebrovou klenbou, na které navazuje čtvercová apsida. V severní boční lodi byla mezi Isarnovu věž a donjon přidána kaple. V roce 1365 (pravděpodobně 11. října) přijel Urban V. osobně zkontrolovat postup prací. Marseille ho přivítala s velkou slávou: u kostela svatého Lazara (který se nacházel v místech dnešního vyústění dálnice A7) jej přijal biskup Guillaume Sudre. Papež v doprovodu svých kardinálů poté pokračoval ke klášteru trinitářů, na náměstí Place de Lenche, ke kostelu Les Accoules a nakonec do Saint-Victor. Urban V. potvrdil vynětí opatství z biskupské pravomoci; Saint-Victor tak podléhal přímo papeži. Papež Urban V. zemřel 19. prosince 1370 v Avignonu. Původně byl pohřben v katedrále Notre-Dame des Doms, ale protože si přál, aby jeho ostatky byly později převezeny do marseillského opatství Saint-Victor, vydala se jeho rakev 31. května 1372 na cestu do Marseille. Pohřební obřad v Saint-Victor se konal 5. června 1372 pod vedením jeho bratra, kardinála Anglica de Grimoard. Ceremoniálu se zúčastnilo mnoho prelátů a několik opatů, včetně Étienna Auberta, opata ze Saint-Victor. Byl pohřben v hrobce, kterou u mistra kameníka Jeana Joglariho objednal jeho nástupce Řehoř XI. Jednalo se o monument 7 metrů vysoký a 3,75 metru široký s vytesanou ležící postavou zesnulého (gisant), umístěný v levé části chóru. Představu o podobě hrobky si lze udělat podle kresby z konce 18. století a podle hrobky Inocence VI., která se dochovala v kartouze ve Villeneuve-lès-Avignon. Hrobka Urbana V. bohužel zmizela. Na stěně chóru jsou patrné pouze stopy po vytržených sloupech a fiálách; spolu s řadou kamenných trojlistých oblouků je to vše, co zbylo z památníku rozebraného na konci starého režimu (Ancien Régime). Není známo, zda byl monument rozprodán, nebo příliš dobře ukryt. Ležící postava umístěná v roce 1980 je odlitkem té, která se nacházela na kenotafu v bývalém kostele Saint-Martial v Avignonu. Rakev, která byla okovaná železem a potažená sametem, nebyla nikdy nalezena. Úpadek a zánik kláštera 15. a 16. století Období rozkvětu za Urbana V. bylo jednou z posledních velkých ér opatství. To následně, stejně jako zbytek Provence a města, trpělo pustošením moru (1348) a poté neustálými konflikty, řáděním žoldnéřských skupin (grandes compagnies) a četnými pohromami stoleté války. Život se zde začal postupně obnovovat až po roce 1430. Na počátku 15. století poskytlo opatství azyl vzdoropapeži Petru de Luna, zvanému Benedikt XIII., který musel uprchnout z Avignonu, než se vrátil do Španělska. Vzdoropapež sídlil v opatství svatého Viktora dvakrát (1404 a 1407), čímž se klášter na několik měsíců stal faktickým sídlem papežského dvora. Tyto pobyty však opatství vyšly velmi draho. V dubnu 1481 byl v opatství vězněn kardinál Jean Balue, kterého předtím Ludvík XI. v roce 1469 nechal na téměř dvanáct let uvěznit na zámku v Loches. Od 16. století začali mniši z řádu svatého Viktora porušovat řeholi svého zakladatele svatého Benedikta. Mniši opouštěli klášter a dávali přednost životu ve městě, kde se ubytovávali. Navíc se honosně oblékali, neboť šlo často o druhorozené syny provensálské šlechty. Svým oděvem dávali najevo příslušnost k této aristokracii, což však představovalo závažné porušení mnišských pravidel. Opatství svatého Viktora disponovalo významnou knihovnou, o jejíž existenci víme díky nařízení opata Mainiera z roku 1198 a inventáři z roku 1374. Tato knihovna obsahovala četná díla z oblasti teologie a liturgie, ale také práva, historie, klasické literatury, medicíny a vědy. Učenec J. A. B. Mortreuil se pokusil vysvětlit zmizení této knihovny na základě textu Louise Antoina de Ruffiho z roku 1696, který uváděl, že „většina rukopisů této knihovny byla odvezena do Francie“. Mortreuil předpokládal, že Julien Medicejský, opat u svatého Viktora v letech 1570–1584, daroval rukopisy své příbuzné, královně Kateřině Medicejské. Tato hypotéza vyvolala ostrou polemiku s Augustinem Fabrem, který se bez jakýchkoli důkazů domníval, že to byl kardinál Richelieu, kdo si nechal většinu knih předat. Během období Katolické ligy, za diktatury Charlese de Casaulx, bylo opatství obsazeno vojsky vévody Savojského pod vedením Méolhana, guvernéra Notre-Dame de la Garde, a následně znovu dobyto obyvateli Marseille. Sekularizace v „velkém století“ (Grand Siècle) Po smrti Charlese de Casaulx nebyla v klášteře zahájena žádná reforma. Dne 22. září 1648 napsali městští konšelé kardinálu Mazarinovi, aby ho informovali, že u papeže intervenují s žádostí o sekularizaci opatství. Papež Innocent X. však vydání sekularizační buly odmítl a raději svěřil osud marseillského kláštera benediktinské kongregaci svatého Maura, která již dříve pozvedla kláštery Montmajour, Saint-Denis a Saint-Germain-des-Prés. Během 17. století byl Ludvík XIV. znepokojen nepořádky zjištěnými uvnitř opatství a 4. dubna 1662 schválil konkordát podepsaný mezi reformovanými benediktiny od sv. Maura a mnichy od sv. Viktora. Dne 21. července 1669 vydal Ludvík XIV. nařízení, kterým tento konkordát zrušil. Nicméně i přes své sliby pokračovala část mnichů v rozmařilém životě. V roce 1708 marseillský biskup Charles Gaspard Guillaume de Vintimille du Luc konstatoval, že klášterní klauzura již neexistuje a že řeholníci si pronajímají domy ve městě, aby mohli vymetat plesy. Během moru v roce 1720 nebyl postoj mnichů – na rozdíl od zbytku duchovenstva – vůbec hrdinský. Mniši se pouze uzavřeli za hradbami svého kláštera, kde pečlivě zazdili všechny otvory, a spokojili se s tím, že poslali několik almužen a oznámili, že se modlí za spásu všech. Dne 13. července 1726, navzdory odporu opata Jacquese de Goyon de Matignon (bývalého biskupa z Condomu), povýšil papež Benedikt XIII. svatého Viktora na kolegiátní kostel, jehož kapitulu tvořil opat, kantor, pokladník a šestnáct kanovníků. Touto sekularizací se z mnichů stali kanovníci. 17. prosince 1739 vydal papež Klement XII. oficiální sekularizační bulu. V roce 1774 pak královský dekret učinil z kapituly šlechtickou instituci, jejíž členové museli být provensálského původu a prokazovat šlechtický původ u čtyř předků. Od tohoto data nosili kanovníci titul kanovník-hrabě od svatého Viktora. Papežská bula jim dovolila nosit mimo chór jako řeholní oděv pouze škapulíř. Posledním opatem u svatého Viktora byl princ Louis François Camille de Lorraine Lambesc. Zemřel v srpnu 1788 a do vypuknutí revoluce o několik měsíců později již nebyl nahrazen. Demontáž během revoluce V předvečer revoluce tvořilo opatství svatého Viktora rozsáhlý komplex, který se ve vztahu k dnešnímu kostelu dělil na dvě odlišné části: Na jihu se nacházela křížová chodba, ložnice neboli dormidium, kapitulní síň a stavba zvaná mnišské lavabo (umývárna), napájená ze studny. Tyto budovy sahaly až ke středové ose dnešní třídy Avenue de la Corse. Na severu byl vybudován malý ambit a opatský palác. Tyto stavby, které přehrazovaly ulici Rue Sainte, zaujímaly část náměstí Place Saint-Victor a zahradu na dnešním náměstí Square Berthe-Albrecht. Vnější zdi těchto staveb byly zpevněny čtvercovými věžemi s cimbuřím. Podoba tohoto opatství je nám známa díky různým plánům a rytinám, zejména pak díky kresbám Josepha Marchanda, který během revolučního období vytvořil řadu skic. Ústavodárné národní shromáždění dekretem z 2. listopadu 1789 dalo církevní majetek, včetně majetku kongregací, k dispozici národu. Dekretem z 13. února 1790 pak zakázalo řeholní sliby a zrušilo řádné náboženské řády. Opatství se tak v roce 1791 stalo národním majetkem. V červnu 1793 bylo do prodeje nabídnuto osm parcel, ale žádná nenašla kupce. V červenci 1793 byla zahájena dražba založená na jedenácti parcelách. Tím začalo rozebírání areálu, doprovázené demolicí křížové chodby. K ještě závažnější události však došlo po podpisu dekretu z 6. ledna 1794 (podepsaného Barrasem, Fréronem, Salicetim a Ricordem), který nařizoval zničení kostelů, jež sloužily jako sídla pro schůze federalistů. Jelikož bylo opatství sídlem sekce číslo 20, byla otázka jeho zničení znovu otevřena. V roce 1794 byla opatství i oba kostely zbaveny pokladů, relikvie byly spáleny a zlato se stříbrem posloužilo k ražbě mincí. Místo se stalo skladem slámy a sena, a dokonce i vězením. Podle Josepha Marchanda byl kostel zachován jen proto, že v něm byli ubytováni trestanci. Tentýž Joseph Marchand zanechal svědectví o tom, že křížová chodba sloužila k ubytování Allobrožské legie (Légion des Allobroges). V průběhu roku 1797 umožnil relativní klid některým věřícím žádat o využívání bývalého kostela k bohoslužbám; budovu však zabavila armáda pro uskladnění píce pro své koně. V prosinci 1802 převzalo prostory zpět arcibiskupství. Rozhodnutí o navrácení kostela svatého Viktora k bohoslužebným účelům padlo 14. ledna 1803. Pro horní kostel nabylo účinnosti 19. května 1804 a pro krypty v roce 1822. Destrukce křížové chodby a celého komplexu budov, která začala za revoluce, pokračovala až do poloviny 19. století. Došlo k prodloužení ulice Rue Sainte a také ulice Rue de la Corderie, která byla přejmenována na Avenue de la Corse. Byly vytvořeny nové ulice: Rue de l’Abbaye: vede podél jižní lodě kostela a její výstavba si vyžádala úplné zničení křížové chodby. Rue du Commandant-Lamy: spojuje Rue Sainte a Avenue de la Corse a byla vybudována v místech, kde dříve stál dormitář (společná ložnice mnichů). Mezi ulicemi Rue de l’Abbaye a Avenue de la Corse vyrostly nové budovy, včetně současné budovy fary postavené v roce 1860. V jejích sklepech se dodnes nachází studna, která původně zásobovala vodou mnišské lavabo (umývárnu). Současný kostel Horní kostel Kostel se skládá ze dvou velmi odlišných částí: na jedné straně je to hlavní loď a na straně druhé transept a chór. Vstup se nachází v Isarnově věži. Vstupní portikus (předsíň) Vstup do horního kostela je umístěn na východní straně v Isarnově věži. Tento portikus je velmi střídmý; výrazně vypouklá klenba spočívá na dvou mohutných lomených obloucích obdélníkového průřezu bez svorníku, které dosedají na pilíře s ostrými hranami vnořené do rohů. Uvnitř portiku se nachází sarkofág z carrarského mramoru pocházející z konce 4. nebo začátku 5. století. Tento sarkofág byl objeven během vykopávek prováděných v podzemí této místnosti. Výzdoba je maximálně zjednodušená: uprostřed se nachází latinský kříž umístěný v obdélníkovém poli, který je z obou stran lemován dvěma velkými panely se strigily (klasický dekorativní motiv tvořený řadou vlnovek ve tvaru písmene S). Hlavní loď Hlavní loď se čtyřmi poli a bočními loděmi je postavena v gotickém stylu. Tyto části pocházejí z doby opata Hugua de Glavinis, který zemřel v roce 1250. Původně se počítalo s křížovými žebrovými klenbami v celém prostoru, ale pro hlavní loď se architekt nakonec rozhodl použít lomenou valenou klenbu. Tím zůstaly nevyužité přípory (úzké sloupky), které měly původně nést patky žebroví. Díky tomu loď navozuje dojem románského slohu. V 17. století bylo do lodi přivedeno přímé osvětlení proražením oken v klenbách. V zadní části lodi se na tribuně nacházejí varhany, které v roce 1840 postavil A. Zieger. V roce 1974 byla instalována varhanní skříň navržená D. Godelem (Ženeva) a zhotovená marseillskou firmou Foix, zatímco varhanář J. Dunand z Villeurbanne vytvořil nástrojovou část s využitím přibližně dvaceti původních Ziegerových rejstříků. Pod těmito varhanami se nachází vstup do krypt. Levá (severní) boční loď Na konci této lodi, v blízkosti varhan, se nachází vstup do kaple Nejsvětější svátosti. Vlevo od tohoto vchodu je umístěna socha Panny Marie Moudrosti (Notre-Dame de la Sagesse), zhotovená podle vzoru katalánské madony z 11. století. V této kapli se nachází oltářní deska z bílého mramoru (rozměry 1,78 × 1,12 m) z 5. století. Na její čelní straně jsou vyobrazeny dvě skupiny po šesti holubicích obklopující Kristův monogram. Na zadní straně je stejný centrální emblém obklopen ovcemi. Na kratších stranách jsou vlysy holubic zobajících hrozny z vinné révy. V kapli situované mezi věžemi Isarn a Urbana V. se nachází socha svatého Viktora, patrona města Marseille. Autorem sochy je Richard Van Rhijn; do baziliky byla instalována 24. ledna 2007 a požehnána marseillským arcibiskupem Georgesem Pontierem. Pravá (jižní) boční loď V zadní části, pod varhanami, se nachází vstup do kaple Ducha svatého. Je zde umístěna studna s monolitickým roubením pocházející ze Saint-Rémy-de-Provence, která dnes slouží jako křtitelnice. V této kapli najdeme také tesanou hlavu Krista a tapisérii od Lorimy-Delarozièra znázorňující Ducha svatého. V dalším poli lodi umožňuje dřevěná lávka nahlédnout do podzemí na jižní část krypty, kde se nachází kaple svatého Blažeje a atrium (dvůr). Abrahámův sarkofág V dalším poli lodi, pod tapisérií od Lorimy-Delarozièra představující Apokalypsu (přímo naproti vstupnímu portiku), je vystaven sarkofág z nažloutlého travertinu. Víko má sedlový tvar, přičemž jedna jeho strana imituje střešní krytinu. Na podélné straně je vyobrazeno Obětování Abraháma a Uzdravení slepého. Tento sarkofág (rozměry 1,93 × 0,70 × 0,58 m) byl nalezen v roce 1970 během prací na zpevňování a podezdívání jednoho z pilířů hlavní lodi a stal se předmětem velmi podrobných archeologických studií. Vnitřek sarkofágu Zbytky oděvů a kostra byly prozkoumány týmem vědců a techniků z laboratoře pro konzervaci, restaurování a archeologický výzkum CNRS v Draguignanu. Pohřbenou osobou byla žena ve věku kolem dvaceti let, vysoká 1,57 m. Její antropologický typ se nepodařilo určit. Tato mladá dospělá žena vykazovala na pravé noze následky prodělané dětské obrny (poliomyelitidy). Hedvábné oděvy zahrnovaly zejména tuniku zdobenou tkanými pásy a lemem protkávaným zlatými nitěmi. Na hlavě měla osoba věnec z rostlin, symbol vítězství a věčného života. Tato žena musela patřit k vysoké společenské vrstvě, což naznačuje bohatost soch na sarkofágu, hedvábné šaty, zlatý kříž položený na čele a použití kadidla, které bylo v té době velmi nákladnou ingrediencí. Sochařská výzdoba sarkofágu Vyobrazení na delší straně vany jsou rozdělena do tří skupin: Vlevo: Výjev Abraháma chystajícího se obětovat svého syna Izáka. V pravé ruce třímá nůž, zatímco levou přidržuje přikrčeného syna. Na nebi se objevuje Boží ruka, aby jeho gesto zadržela, zatímco beran tahá za cíp Abrahámova pláště, aby na sebe upozornil. Bůh tak žádá, aby byly lidské oběti nahrazeny oběťmi zvířecími. Uprostřed: Vousatý Kristus stojí na hoře, ze které vytékají čtyři řeky. Levou rukou podává svitek Petrovi a pravici zvedá nad Pavla, který ho oslavuje. Postavu Krista rámují dvě palmy. Vpravo: Dvě postavy obklopují Krista, který uzdravuje slepce tím, že se ukazováčkem dotýká jeho očí. Zde je Kristus zobrazen bezvousý s dlouhými vlasy rozprostřenými po obou stranách tváře. Scéna uzdravení slepce odkazuje na symboliku Krista jako „světla světa“. Transept (příčná loď) Severní transept je prolomen kruhovým oknem (okulem), zatímco jižní má půlkruhový oblouk. V obou ramenech se nacházejí mřížované niky s kolekcí relikviářů. V zadní části jižního transeptu je vystaven obraz od Papetyho znázorňující svatého Josefa s Ježíškem, zatímco severní transept zdobí obraz Panny Marie od Michela Serreho. Z jižního transeptu je také přístup do sakristie. Chór (kněžiště) Východní část směrem k ulici Rue Saint-Victor, zahrnující transept a chór, nechal přestavět papež Urban V. Pětiboká apsida je z vnější strany zpevněna čtyřmi mohutnými cimbuřovými pilíři. Tato část vystupovala z linie klášterního opevnění a tvořila skutečnou pevnost se zdmi silnými až 3,25 metru. Paty zdí jsou výrazně zešikmené (talutované). Apsidu osvětlují tři úzká okna zasazená do hlubokých špalet. Na evangelní straně (vlevo) se nachází enfeu (pohřební výklenek), což je vše, co zbylo z náhrobku vytesaného v roce 1372 pro papeže Urbana V. Svatostánek a hlavní oltář, vysvěcené v roce 1966, jsou dílem Jeana Bernarda a tovaryšského bratrstva Compagnons du Devoir. Hlavní oltář je vyroben z kamene a bronzu. Na vlysu jsou v řečtině vytesána slova svatého Pavla: „Jeden Pán Ježíš Kristus“. Oltář podepírají dvě nohy, z nichž každá nese čtyři sochy: sv. Viktor, sv. Petr, sv. Pavel, sv. Kassián sv. Jan Křtitel, Urban V., sv. Lazar, sv. Marie Magdaléna Svorník klenby chóru pochází z let 1360–1370 a zobrazuje svatého Viktora na koni. Postroj koně i oděv jezdce jsou vyobrazeny velmi věrně a historicky přesně. Velké varhany na kůru První písemná zmínka o varhanách v opatství pochází z roku 1630 (šlo o nástroj se 16 rejstříky a dvěma manuály objednaný u bratří Eustachových, v roce 1765 rozšířený o další manuál a pedál). V roce 1839 byla stavba nového nástroje se třemi manuály a třiceti rejstříky svěřena Augustinu Zeigerovi (který využil část stávajících píšťal). Ovšem již koncem století nechal François Mader přemístit pozitiv do chóru, čímž se hlavní varhany zredukovaly na zhruba patnáct rejstříků. I přes několik pozdějších zásahů (zejména od firmy Michel-Merklin-&-Kuhn) zůstaly varhany v tomto neúplném stavu až do prvních úprav v roce 1964 a následné téměř úplné rekonstrukce v roce 1975, kterou provedli Pierre Chéron a Athanase Dunand. Tím vznikl současný nástroj. Dnešní velké varhany jsou koncipovány s vestavěným hracím stolem (console en fenêtre) a zadním pozitivem (positif de dos). Skládají se z padesáti rejstříků rozdělených do čtyř manuálů (po 56 tónech) a pedálu (32 tónů). Krypta Vstup do krypty vede po schodišti v zadní části lodi pod varhanami. Vchází se přímo do sálu kaple svatého Mauronta, která spolu s ostatními prostorami tvoří podnoží západní části horního kostela. Kaple svatého Mauronta V této kapli jsou vystaveny sarkofágy Sedmi spáčů, svatého Mořice a jeho druhů. Čtyři ze sedmi spáčů Jedná se o fragment levého rohu sarkofágu z carrarského mramoru z konce 4. století. Znázorňuje procesí pěti apoštolů; kompletní dílo pravděpodobně zobrazovalo Krista na hoře, jak předává zákon svatému Petrovi v obklopení dvanácti apoštolů. Postavy se pohybují pod dekorativním vlysem tvořeným cimbuřím a opevněnými branami. Podle historika J.-B. Grossona byl tento reliéf pravděpodobně vzat z jiného hřbitova, aby ozdobil hrob, o kterém mniši ze Saint-Victor tvrdili, že patří „sedmi spáčům“. Sarkofág svatého Mořice Hlavní strana tohoto sarkofágu svatého Mořice z konce 4. století je rozdělena do sedmi arkád zdobených mušlemi, které nesou tordované (spirálové) sloupy s korintskými hlavicemi. Uprostřed trůní bezvousý Kristus, u jehož nohou stojí ovce vzhlížející k němu – obraz zesnulého povolaného do ráje. Po obou stranách Krista je dvanáct apoštolů seskupených po dvou; sedí a drží svitek nebo knihu. Sarkofág druhů svatého Mořice Tento sarkofág (2,10 × 0,55 m) z carrarského mramoru pochází rovněž z konce 4. století. Jeho čelní strana je rozdělena do pěti polí. Uprostřed je Kristus učící apoštoly Petra a Pavla (proto se mu také říká „Kristus učitel“). Vpravo je zobrazeno zatčení Krista a jeho předvedení před Pontia Piláta, kterému přinášejí konvici na vodu, aby si mohl umýt ruce. Vlevo se Kristus zjevuje apoštolu Pavlovi (zobrazen s vousem a vysokým čelem) a následuje scéna Pavlova kamenování v Lystře. Isarnova kaple V této kapli se pod přístupovým schodištěm nachází náhrobní kámen opata Isarna. Na východní stěně jsou v nikách vystaveny: sarkofág svaté Eusebie, sarkofág družek svaté Voršily a téměř naproti Isarnovu náhrobku epitaf Hugua de Glazinis. Na jedné z kleneb pak fragment fresky zobrazuje mnichy stavitele. Náhrobní kámen opata Isarna Aubin Louis Millin byl ve své knize „Cesta po departementech jihu Francie“ pravděpodobně první, kdo zveřejnil rytinu tohoto nejslavnějšího uměleckého díla opatství. Deska byla vyříznuta ze dna vany starého sarkofágu, jehož tvar si uchovala. Opat Isarn je zobrazen jako ležící postava na dlouhé desce zakončené dvěma půlkruhy, jejíž střed je obdélníkový a širší než konce. Tělo je viditelné pouze v obou půlkruzích: v jednom hlava a biskupská berla, ve druhém nohy. Na obdélníkové desce je v osmi řádcích vytesán nápis. Menší nápisy jsou rovněž vyryty po obvodu obou kružnic a na příčném břevnu berly. Tyto nápisy pocházejí z konce 11. století, byly tedy zhotoveny krátce po Isarnově smrti v roce 1047. Překlad nápisu pořídil otec Paul Amargier. Zde leží posvátné ostatky našeho slavného otce Isarna, údy učiněné slavnými tolika zásluhami byl dokonalý ve všech podobách ctnosti. Muž Boží, byl ke všem a ve všem radostný. To, co učil, také uváděl v skutek, opat dobrý a blahoslavený. I ze svých učedníků učinil dobré lidi. Takové bylo pravidlo jeho života, a když byl nucen překročit práh existence, opustil ji s odvahou. Věrně spravoval po dvakrát deset a sedm let (27 let) sladké stádce Páně jemu svěřené, které opustil osmého dne před říjnovými kalendami (24. září), aby vstoupil do království světla. Kolem hlavy: Buď pozorný, prosím tě, ty, kdo čteš, k tomu, co ze mě, bědného zesnulého, učinil zákon zrozený z viny prvního člověka. U nohou: A s povzdechem z hloubi srdce říkej a opakuj: Bože, smiluj se nad ním. Amen. Sarkofág svaté Eusebie Louis Antoine de Ruffi zobrazil tento sarkofág ve svých dějinách Marseille. Uprostřed sarkofágu (2,05 × 0,62 × 0,54 m) z počátku 4. století se nachází medailon s portrétem, lemovaný dvěma panely se strigily. Pod medailonem je vyobrazen Jonáš a po jeho levici velká ryba, která ho spolkla a znovu vyvrhla. Vpravo přijímá Mojžíš desky zákona. Vlevo pak Mojžíš udeří svou holí do skály, aby z ní vytryskl pramen. Sarkofág družek svaté Voršily Tento sarkofág (1,92 × 0,65 × 0,43 m) pochází z první poloviny 5. století. Čelní strana je rozdělena sedmi arkádami spočívajícími na sloupech. Uprostřed stojí Kristus, korunovaný Boží rukou, na hoře, z níž vytékají čtyři řeky. Po stranách ho obklopují svatý Petr nesoucí kříž a svatý Pavel, doplnění z každé strany pěti apoštoly. Na vlysu víka jsou vlevo vyobrazeni dva jeleni pijící u pramene mezi dvěma stromy – scéna představuje ráj. Uprostřed nesou dva andělé rám, nad nímž dva delfíni obklopují Kristův monogram (CHRISMON). Vpravo je zachycen zázrak svatby v Káně a zázrak s hroznem ze Zaslíbené země. Epitaf Hugua de Glazinis Tato náhrobní deska pochází z poloviny 13. století. V současnosti jí chybí pravý dolní roh, ale v díle Louise Antoina de Ruffiho byla ještě vyobrazena neporušená. Vlevo dole je znázorněn portál opatství s věží a zvonicí, lemovaný dvěma věžemi. Uprostřed se nachází maltézský kříž a vpravo kněz oděný v kněžském rouchu. Mniši stavitelé Na klenebním pasu Isarnovy kaple se dochoval zbytek nástěnné malby ze 13. století. Na tomto fragmentu fresky s červeným pozadím, černými konturami a tyrkysově modrými tunikami je rozpoznatelná scéna ze stavby. Gesta dělníků jsou zachycena velmi pečlivě: jeden používá kamenický nástroj, za ním kráčí další dělník s kapucí, sehnutý pod nákladem stavebního kamene. Vpředu třetí dělník pracuje s lopatou, zatímco čtvrtý postupuje s pokrývačským náčiním. Umělec zde ztvárnil řemeslníky, kteří ve 13. století pracovali na dokončení horního kostela. Kaple svatého Ondřeje (Chapelle Saint-André) Směrem na sever od Isarnovy kaple se nachází kaple svatého Ondřeje, která je včleněna do základů Isarnovy věže. V této kapli se dříve nacházel kříž ve tvaru písmene X (ondřejský kříž), který jako válečnou kořist přivezl z řeckého Patrasu některý ze šlechticů čtvrté křížové výpravy a který obsahoval relikvie svatého Ondřeje. Dne 19. ledna 1980 byl tento kříž delegací marseillské diecéze a farnosti Saint-Victor pod vedením kardinála Rogera Etchegaraye předán archimandritovi řecké církve. Ten jako projev díků daroval opatství ikonu s vyobrazením světce. Otvor na východní straně kaple umožňuje pohled na archeologické vykopávky a několik původních sarkofágů. Stará sakristie Západně od kaple svatého Ondřeje se nachází místnost objevená v roce 1857, nazývaná Stará sakristie. Jsou zde vystaveny různé historické pozůstatky, zejména: epitaf Fortunata a Volusiana, sarkofág s trůnícím Kristem, sarkofág s ovcemi a jeleny, fragment sarkofágu Anastasis (Zmrtvýchvstání), víko sarkofágu s akrotérii a antický pohanský epitaf. Při vstupu do této místnosti je po pravé straně patrná západní základna Isarnovy věže, postavená z precizně opracovaných kamenných kvádrů pocházejících z mysu Couronne. Mohutnost tohoto zdiva kontrastuje s rustikálním stylem starších staveb, což umožňuje připsat výstavbu Isarnovy věže období s výrazně lepšími technickými i finančními možnostmi, tedy počátku 12. století. Epitaf Fortunata a Volusiana Viz odstavec o řeckém a římském období v dějinách opatství. Sarkofág s trůnícím Kristem Tento sarkofág (délka 2,07 m × výška 0,44 m) z vápence z lomu Cassis pochází z poloviny 5. století. Dochovaly se z něj pouze fragmenty, které však díky dochovaným starým nákresům umožnily jeho celkovou rekonstrukci. V centrální části je v medailonu neseném dvěma okřídlenými génii (andílky) vyobrazen sedící Kristus s otevřenou knihou. Na obou koncích jsou zobrazeni svatý Pavel (vlevo) a svatý Petr s křížem (vpravo), kteří se obracejí ke Kristu a oslavují jej. Sarkofág s ovcemi a jeleny Tento dvoumetrový sarkofág z kamene z Cassis pochází rovněž z 5. století. Rekonstruován byl podle historických kreseb Louise Antoina de Ruffiho a Josepha Marchanda. Výjevy na vaně sarkofágu zobrazují: uprostřed Beránka Božího stojícího na hoře, z níž vytékají rajské řeky, a po stranách zázraky v Káni Galilejské a rozmnožení chlebů. Víko zdobí dvě skupiny po třech ovcích směřující ke středu, kde se nachází chrismon s latinizovaným písmenem „rho“ a řeckými písmeny Α (alfa) a ω (omega). Fragment sarkofágu „Anastasis“ (Zmrtvýchvstání) Jde o fragment sarkofágu z carrarského mramoru z konce 4. století. Mezi čtyřmi dochovanými arkádami se nachází původní centrální pole s křížem, nad nímž je umístěno chrismon. Vojáci střežící hrob po obou stranách žerdi představují poražené barbary. Dva apoštolové oslavující ústřední motiv jsou svatý Pavel s vysokým čelem (vpravo) a svatý Petr (vlevo). Na zbývajících arkádách byli vyobrazeni ostatní apoštolové. Víko sarkofágu s akrotérii Toto víko sarkofágu je na čelní straně zdobeno dvěma akrotérii (okrasnými prvky) v podobě mužských hlav s dlouhými vlnitými vlasy. Na této straně je také vyryt dlouhý nápis pocházející z doby druhotného využití sarkofágu v 5. až 6. století, který oslavuje šlechtičnu jménem Eugénie. Antický pohanský epitaf Tato náhrobní stéla z druhé poloviny 2. století byla nalezena jako druhotně použitý stavební materiál v středověkém zdivu. Pohanská pohřební formule DM vyrytá uvnitř půlkruhu znamená „bohům mánům“ (Dis Manibus – zasvěceno duchům zemřelých). Martyrium Martyrium je vybudováno nad dvěma sesterskými hroby z konce 4. století, které jsou vytesány přímo do skály. Tyto hroby, orientované ve směru sever-jih, jsou uzavřeny těžkými deskami z vápence z Cassis a obsahovaly těla dvou mužů. Tradiční výklad, platný od vykopávek Fernanda Benoita v roce 1963, považuje tato těla za ostatky mučedníků, od čehož je odvozen i název „martyrium“. Nad těmito hroby byla již v raně křesťanské době postavena malá bazilika, jejíž struktura zůstala patrná i přes středověké přestavby. Bazilika se skládá z úzké hlavní lodi (3,17 m) s valenou klenbou a bočních lodí s pasy, které dosedají na čtvercové pilíře z kamene z mysu Couronne. Pravá boční loď na západní straně byla ve středověku výrazně upravena. U levého pilíře při vstupu do lodi je umístěna socha Černé Madony (označované též jako Notre-Dame de la Confession), zatímco sarkofág svatého Cassiana se nachází uprostřed. Černá Madona neboli Notre-Dame de la Confession Tato socha o výšce 98 centimetrů je vyrobena z ořechového dřeva, které postupem času ztmavlo. Pochází z období konce 12. až začátku 14. století. Během Francouzské revoluce se sochu podařilo zachránit, avšak její poklad, tvořený drahocennými oděvy a šperky, byl v roce 1794 rozptýlen. Socha byla prodána v dražbě obecnímu úředníkovi panu Laforêtovi; následně byla vystavována v různých kostelech, až byla 20. května 1804 slavnostně navrácena do opatství Saint-Victor. Panna Maria s korunou a závojem sedí na trůnu v majestátu a na klíně drží levou rukou Ježíška. Zvláštní úctě se těší zejména 2. února, na svátek Uvedení Páně do chrámu (v lidové tradici Hromnice). Sarkofág Jana Cassiana Tento sarkofág (délka 1,40 m × šířka 0,48 m × výška 0,45 m) z mramoru z lomu Saint-Béat byl původně určen pro dítě a pochází z první poloviny 5. století. Je rozdělen do pěti nik oddělených pilastry. Vlevo jsou vyobrazeni rodiče představující zemřelé dítě. Uprostřed je zachycen mladý muž s pozvednutýma rukama v gestu modlitby (tzv. orant). Zbývající tři pole vyplňují postavy světců. Hrobka svatého Chrysanta a svaté Darie Tento sarkofág z carrarského mramoru o délce 2,14 metru pochází z konce 4. století. Čelní strana sarkofágu je rozdělena do sedmi polí. V centrální části se nachází kříž vztyčený na hoře, z níž pramení rajské řeky, u kterých pijí dva jeleni. Ve třech polích vlevo jsou zachyceny výjevy ze života svatého Pavla: jeho oslava Krista, zatčení vojákem a mučednická smrt. Vpravo jsou zobrazeny scény ze života svatého Petra: oslava Krista, zapření Krista a jeho zatčení. Kaple svatého Lazara Vstup do této kaple rámují dva pilíře: vlevo je pilíř, který v současnosti není vidět, a vpravo kulatý sloup vytesaný přímo do skály, jehož hlavice má podobu hlavy. Předpokládá se, že hlava na hlavici představuje Lazara, biskupa z Aix-en-Provence, který přišel do Marseille. Zobrazena je pouze hlava, jejíž rysy vykazují jasný archaismus, spolu s biskupskou berlou drženou rukou. Sarkofág (délka 1,30 m × šířka 0,36 m × výška 0,33 m) je nazýván „Sarkofágem svatých Nevinnátek“. Je vyroben z bílého mramoru, pochází pravděpodobně z 2. století a nalezen byl v roce 1628. Přední strana je rozdělena na čtyři skupiny: vlevo dva amorkové kují velký kulatý štít, následují tři amorkové kující holenní chránič, poté dva amorkové držící disk spočívající na hlavě sfinze (zobrazující Romula a Rema kojené vlčicí) a nakonec tři amorkové kující přilbu. Na basreliéfu je vyobrazena Máří Magdaléna opírající se o skálu, u jejíž paty leží lebka. Jsou zde zachyceni také čtyři andělé a Kristus na kříži. Toto dílo je připisováno žákovi slavného sochaře Pierra Pugeta. Atrium a kaple svatého Blažeje Atrium, původně obsahovalo devět sloupů pocházejících z pohanských staveb, z nichž tři byly mramorové a ostatní žulové. Prefekt Charles-François Delacroix nechal kolem roku 1803 tyto antické pilíře pod záminkou zpevňovacích prací odstranit a nahradit je sloupy nejasného stylu. Jižní, východní a západní strana atria byly zdobeny monolitickými žulovými sloupy (s výjimkou západního sloupu, který byl mramorový), z nichž pouze dva byly nahrazeny kamennými sloupy. Západní sloup nahrazen nebyl a dva sloupy v jihovýchodním a jihozápadním rohu byly zastoupeny pilíři přisazenými k jižní stěně, která tvoří závěr atria. Čtyři sloupy na severní straně atria byly nahrazeny válcovými dříky složenými z příliš silných kamenných bubnů. Původní sloupy byly využity k výzdobě zahrad a křižovatek. Jeden z těchto sloupů dnes nese bustu Homéra v ulici d’Aubagne. Jediným pozůstatkem výzdoby atria je květinová mozaika pocházející z 5. až 6. století. Motiv obsahuje prvky ve tvaru kalichu střídající se s tvary připomínajícími protáhlé mandle, doplněné po stranách volutami. Panství, mlýny a pozemky Mapa viktorinských převorství a kostelů v Dolní Provence v 11. a 12. století svědčí o náboženském, politickém i hospodářském vlivu opatství v celém regionu Provence. Dodnes mnoho místních názvů (toponym) dokládá tuto četnou a dávnou přítomnost – ať už jde o pomístní názvy bez dnes již doložené přímé vazby na opatství, nebo o lokality odpovídající bývalým převorstvím spadajícím pod opatskou správu v sousedních vesnicích, jako je například Saint-Victor v obci Cucuron. Spolkový život a tradice U příležitosti oslav šestistého výročí vysvěcení nového hlavního oltáře, které vykonal papež Urban V. dne 15. října 1365 po dokončení renovace opatského kostela svatého Viktora, byl rok 1965 vyhlášen „rokem svatého Viktora“. Ve dnech 29. a 30. ledna 1966 se pak konal kongres, jehož sborník vyšel jako speciální vydání časopisu Provence Historique. V roce 1963, v rámci příprav na toto kolokvium, zahájilo město Marseille společně s Ministerstvem kultury archeologické vykopávky. Ty byly svěřeny Fernandu Benoitovi, členovi Institutu, a doprovázela je kompletní obnova opatství, které bylo v roce 1997 zapsáno na seznam historických památek. Vykopávky vedly k různým objevům, včetně skalního hrobu v martyriu. Po skončení kolokvia byla založena Asociace přátel svatého Viktora (Association des amis de Saint-Victor). Hromnice (La chandeleur) Podle 12. kapitoly knihy Leviticus ve Starém zákoně musí žena, která porodí chlapce, počkat 40 dní, než může znovu vstoupit do chrámu (v případě narození dcery je tato lhůta 80 dní). Panna Maria tedy představila svého syna v chrámu 2. února a přinesla tam obětní dary. Tento den se nazývá Hromnice. Při této příležitosti je socha Černé Madony vystavena v horním kostele a koná se procesí. Tento svátek, typický pro Marseille, je velmi populární a na začátku 19. století shromažďoval mezi 60 000 a 80 000 lidí. K této události neodmyslitelně patří nákup navetek v blízké pekárně. Tato sušenka ve tvaru lodičky připomíná člun, který podle legendy přivezl k břehům Saintes-Maries-de-la-Mer Marii Salome, Marii Jakubovu a Máří Magdalénu v doprovodu Sáry. Svíce ze zeleného vosku Během Hromnic se v kostele jako obětina zapalují svíce ze zeleného vosku. Původ tohoto zvyku je velmi starý. François Marchetti o něm hovoří již ve své knize Výklad marseillských zvyků a tradic z roku 1683. Podle tohoto autora praxe připomíná privilegium Panny Marie, která mohla porodit a přitom zůstat pannou – zelený vosk byl totiž vyhrazen hrabatům z Provence k pečetění pergamenů, jimiž se udělovala nebo potvrzovala privilegia. Jiné, prostší vysvětlení vidí v zelené barvě symbol mladých výhonků nového roku a barvu naděje. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye Saint-Victor de Marseille na francouzské Wikipedii. Literatura Paul Amargier, Isarn, un moine pour notre temps, Association Saint-Isarn, 1982. Paul Amargier, Relations de Saint-Victor de Marseille avec ses prieurés Languedociens, in: Les Moines Noirs (XIIIe-XIVe s.), Toulouse, Édouard Privat éditeur, coll. « Cahiers de Fanjeaux 19 », 1984 (ISBN 2-7089-3418-X), s. 215-237 Paul Amargier, Urbain V, un homme, une vie, Société des médiévistes provençaux, Basilique Saint-Victor, Marseille, 1987. Imprimerie Robert. Paul Amargier, Un âge d’or du monachisme, Saint-Victor de Marseille (990-1090), éditeur Tacussel, Marseille, 1990 (ISBN 978-2-903963-52-1). Paul Amargier, Marseille au Moyen Âge, édition La Thune, Marseille, 1996, (ISBN 978-2-9509917-2-0). Paul Amargier, Marseille au Ve siècle, La Thune, Marseille, 1998, (ISBN 978-2-84453-002-8). Henri Arnaud, 1789 l’église de Marseille dans la tourmente, Imprimerie Robert, Marseille, 1988. Édouard Baratier (dir.), Max Escalon de Fonton, François Salviat, Maurice Euzennat, Félix Reynaud, *René Pillorget, Charles Carrière, André Villard et Michel Vovelle, Histoire de Marseille, Toulouse, Privat, coll. « Univers de la France et des pays francophones », 1990 (1re éd. 1973), 512 p. (ISBN 2-7089-4754-0). Fernand Benoit, Marseille. Abbaye de Saint-Victor, in: Congrès archéologique de France. 95e session. Aix-en-Provence et Nice. 1932, Paris, Société française d'archéologie, 1933, s. 173-206 Fernand Benoit, Sarcophages paléochrétiens d’Arles et de Marseille, supplément à Gallia, C.N.R.S., Paris, 1954. Joseph Bérenger, Saint-Victor, secunda Roma, imprimerie marseillaise, 1927. Régis Bertrand, Le Christ des Marseillais, La Thune, Marseille, 2008, (ISBN 978-2-913847-43-9). Bicentenaire de la paroisse Saint-Victor, Actes du colloque historique (18 octobre 1997), La Thune, Marseille, 1999, (ISBN 978-2-84453-003-5). Adrien Blés, Dictionnaire historique des rues de Marseille, Ed. Jeanne Laffitte, Marseille, 1989, (ISBN 2-86276-195-8). Jean Boissieu et Éric Arrouas, Saint-Victor, une ville, une abbaye, Marseille, Jeanne Laffitte, 1986, 104 s., 2-86276-134-6. Marc Bouiron, Henri Tréziny, Bruno Bizot, Armelle Guilcher, Jean Guyon et Mireille Pagni, Marseille, trames et paysages urbains de Gyptis au roi René, Actes du colloque international d’archéologie, 3-5 novembre 1999, Études massaliètes Numéro 7, éditions édisud, Aix-en-Provence, 2001 (ISBN 978-2-7449-0250-5). Victor Louis Bourilly, Essai sur l'histoire politique de la commune de Marseille : des origines à la victoire de Charles d'Anjou (1264), Aix-en-Provence, A. Dragon, 1926, 526 s. André Bouyala d’Arnaud, Évocation du vieux Marseille, les éditions de minuit, Paris, 1961.Document utilisé pour la rédaction de l’article Raymond Boyer, et ses collaborateurs, Vie et mort de Marseille à la fin de l'Antiquité, Ateliers du Patrimoine, Imprimerie municipale de Marseille, 1987, 123 s. Raoul Busquet, Histoire de Marseille, Robert Laffont, Paris, 1978. Mgr Chaillan, La vieille église de Saint-Victor de Marseille et le pape Urbain V, Tacussel, Marseille, 1929. Michel Clerc, Massalia, histoire de Marseille dans l’Antiquité, des origines à la fin de l’Empire romain d’occident, Tacussel, Marseille, 1927, 2 díly. Adolphe Crémieux, Marseille et la royauté pendant la minorité de Louis XIV (1643-1660), Librairie Hachette, Paris 1917, 2 díly. Jean-Claude Devos, L'abbaye Saint-Victor de Marseille et la réforme grégorienne, s. 32-40, dans Provence historique, sv. 6, Hors série : Mélanges Busquet. Questions d'histoire de Provence (XIe - XIXe siècle), 1956. Geneviève Drocourt-Dubreuil, Art funéraire et prière des morts aux temps paléochrétiens (IVe – Ve siècles), documents d'histoire d'archéologie et d'architecture 2, Ateliers du Patrimoine, Ville de Marseille, Diffusion de Boccard, imprimerie municipale, 1989, 130 s. Roger Duchêne et Jean Contrucci, Marseille : 2 600 ans d'histoire, Paris, Fayard, 1998 (ISBN 2-213-60197-6). Jean-Pierre Ellul, (curé de Saint-Victor, La Chandeleur à Saint-Victor, traditions et coutumes, Association Saint-Isarn, Imprimerie Robert, 1988. Jean-Pierre Ellul, avec ses collaborateurs, photos de Ph. Caudron, L'Abbaye Saint-Victor de Marseille, Réalisations Ste PEC à Septèmes-les-Vallons, plaquette de 25 s., plans. 1997. (ISBN 978-2-84293-005-9) Augustin Fabre, Les rues de Marseille, édition Camoin, Marseille, 1869, 5 dílů. Paul-Albert Février, Michel Bats, Babriel Camps, Michel Fixot, Jean Guton, Jean Riser, La Provence des origines à l’an mil, éditions ouest-France, 1989, (ISBN 978-2-7373-0456-9). Michel Fixot et Jean-Pierre Pelletier (préf. Bernard Millet), Saint-Victor de Marseille : de la basilique paléochrétienne à l'abbatiale médiévale, Marseille, Images en manœuvres éditions, agence pour le patrimoine Provence-Alpes-Côte d’Azur, novembre 2004, 116 s. (ISBN 2-84995-031-9). Michel Fixot et Jean-Pierre Pelletier, Saint-Victor de Marseille. Étude archéologique et monumentale, Brepols Publishers, Turnhout, 2009, (ISBN 978-2-503-53257-8). Paul Gaffarel et de Duranty, La peste de 1720 à Marseille & en France, librairie académique Perrin, Paris, 1911. Charles Kothen, Notice sur les cryptes de l'abbaye de Saint-Victor-lez-Marseille. Marius Olive éd. Marseille, 1864. Robert Levet, La vierge de la Garde au milieu des bastions, quatre siècles de cohabitation entre l’église et l’armée sur une colline de Marseille (1525-1941), Paul Tacussel, Marseille, 1994. Paul Masson (sous la direction de), Encyclopédie départementale des Bouches-du-Rhône, Archives départementales des Bouches-du-Rhône, Marseille, 17 volumes parus de 1913 à 1937. Florian Mazel, La noblesse et l’Église en Provence, fin Xe – début XIVe siècle, éditions du CTHS, Paris, 2002, (ISBN 978-2-7355-0503-6). Aubin-Louis Millin, Voyage dans les départements du midi de la France, Imprimerie impériale, Paris, 1807-1811, quatre volumes et un atlas. Jean-Claude Moulinier, Autour de la tombe de Saint-Victor, sa doctrine spirituelle, La Thune, Marseille, 2002, (ISBN 978-2-903963-97-2). Jean Rémy Palanque, Le diocèse de Marseille, Letouzey & Ané, Paris 1967. Jean-Pierre Poly, La Provence et la société féodale (879-1166), édition Bordas, Paris, 1976, (ISBN 978-2-04-007740-2). Arnaud Ramière de Fortanier, Illustration du vieux Marseille, ed. Aubanel, Avignon, 1978, (ISBN 978-2-7006-0080-3). Arnaud Ramière de Fortanier (dir.), Geneviève Drocourt et Daniel Drocourt (préf. Gaston Defferre), Saint-Victor de Marseille : Site et monument, Marseille, Imprimerie municipale, 1973. Recueil des actes du Congrès sur l’histoire de l’abbaye Saint-Victor de Marseille 29-30 janvier 1966, Provence Historique, La pensée universitaire, Aix-en-Provence, Tome XVI, fascicule 65, juillet-septembre 1966. Jean-Baptiste Renault, L’écrit diplomatique à Saint-Victor de Marseille et en Provence (ca. 950-ca. 1120), dans Bulletin du Centre d'études médiévales, Auxerre, 2014, č. 18-1. Henri Rolland, « Chartes inédites de Saint-Victor de Marseille (XIe-XIIe s.) », dans Provence historique, 1956, numéro spécial Mélanges Busquet. Questions d'histoire de Provence (XIe – XIXe siècle), s. 23-31 Jean-Marie Rouquette, « L'abbaye Saint-Victor de Marseille », dans Provence romane, coll. la nuit des temps, édition du zodiaque, 1974. Louis Antoine de Ruffi, Histoire de la ville de Marseille, contenant tout ce qui s'est passé de plus mémorable depuis sa fondation, durant le temps qu'elle a été république & sous domination des Romains, Bourguignons, Visigots, Ostrogots, Rois de Bourgogne, Vicomtes de Marseille, Comtes de Provence & de nos Rois très chrétiens. Henri Martel éd., Marseille, 1696. Charles Seinturier chanoine, Saint-Victor de Marseille, les Amis de Saint-Victor (épuisé) Charles Seinturier (préf. Robert Coffy), Marseille chrétienne dans l'histoire : son église dans un cheminement vingt fois séculaire, Marseille, Jeanne Laffitte, 1994 (1re éd. 1987), 252 s. (ISBN 2-86276-245-8). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství Saint-Victor de Marseille na Wikimedia Commons