NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hôtel de Fortis

L'hôtel de Fortis est un hôtel particulier situé au no 16 rue Matheron à Aix-en-Provence. Historique Le bâtiment fut construit vers la fin du XVIIe siècle. Architecture La façade, en pierre de Bibémus et bien conservée, est encadrée dans sa hauteur par deux pilastres à refends, marquant un style épuré et néo-antique, typique du Grand Siècle. Informations complémentaires L'hôtel est divisé en appartements et n'est pas visitable librement. Articles connexes Liste des monuments historiques d'Aix-en-Provence Références bibliographiques Évocation du vieil Aix, André Bouyala-d'Arnaud, 1964. Le Guide d'Aix-en-Provence et du pays d'Aix, dir. Noël Coulet, 1988. Architecture et décoration du XVIe au XIXe siècle, t. 2, Jean-Luc Massot, éd. Édisud, Aix-en-Provence, 1992. (ISBN 2-85744-602-0). Notes Portail d’Aix-en-Provence Portail du baroque Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Provence
ГЕС Саліньяк

ГЕС Саліньяк (фр. Salignac) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Знаходячись між ГЕС Сістерон (вище за течією) та ГЕС Oraison, входить до каскаду ГЕС на річці Дюранс (ліва притока Рони), яка на цій ділянці розділяє дві частини Французьких Передальп — Передальпи Дофіне на заході та Прованські Передальпи на сході. Станція працює на основі типової для більшості ГЕС каскаду схемі з відведенням ресурсу до дериваційного каналу, піднятого за допомогою дамб над довколишньою місцевістю. Русло річки перекрили греблею Saint-Lazare висотою 28 метрів та довжиною 250 метрів, яка включає чотири водопропускних шлюзи по центру, земляний відтинок біля правого берегу та поріг на вході у канал біля лівого. Вона утримує невелике сховище площею поверхні 1,18 км2 та об'ємом 6,2 млн м3, звідки бере початок дериваційний канал довжиною майже 5 км, прокладений по лівобережжю Дюрансу уздовж гірського масиву Prealpes de Digne (Прованські Передальпи). По завершенні каналу розташовано машинний зал руслового типу, обладнаний двома турбінами типу Френсіс потужністю по 44 МВт, які при напорі у 29 метрів забезпечують річну виробітку на рівні 0,25 млрд кВт-год. Відпрацьована вода майже одразу повертається до Дюранс. Управління роботою станції здійснюється із диспетчерського центру на ГЕС Сент-Тюль. Примітки
ГЕС Сістерон

ГЕС Сістерон (фр. Sisteron) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Знаходячись між ГЕС Кюрбан (вище за течією) та ГЕС Саліньяк, входить до складу каскаду на річці Дюранс (ліва притока Рони). Станція працює на основі типової для більшості ГЕС каскаду схемі з відведенням ресурсу до дериваційного каналу, піднятого за допомогою дамб над оточуючою місцевістю. Канал починається в районі, де Дюранс, що у верхів'ях дренувала суміжні райони Альп Дофіне та Котських Альп, переходить на територію Французьких Передальп. Річище перекрили греблею заввишки 17 м та завдовжки 260 м, що містить чотири водопропускних шлюзи по центру, земляний відтинок біля лівого берегу та поріг на вході у канал біля правого. Вона разом з дамбою за 1,1 км утримує невелике сховище площею поверхні 0,625 км2 та об'ємом 1,8 млн м3. Звідси бере початок прокладений по правобережжю, уздовж гірського масиву Bochaine (Передальпи Дофіне) канал завдовжки 32 км. По дорозі до нього надходить додатковий ресурс, захоплений із Бюеш (права притока Дюранс) за допомогою бетонної гравітаційної греблі Сен-Совер. При цьому спочатку воду подають через тунель під вище згаданим масивом Bochaine до малої ГЕС Лазер, з нижнього балансуючого резервуару якої випускають до каналу Неподалік від місця впадіння Бюеш в Дюранс дериваційний канал подає протранспортований ресурс до підземного машинного залу, при цьому створюється напір у 110 метрів. Відпрацьована вода потрапляє у Бюеш за 1,2 км від завершальної точки каналу. Машинний зал станції обладнано двома турбінами типу Френсіс загальною потужністю 256 МВт, які забезпечують річну виробітку на рівні 0,76 млрд кВт-год. До спорудження ГЕС Сістерон на цій ділянці річки працювали дві станції Вантавон та Ле-Пое, які виробляли удвічі менше продукції та були демонтовані по запуску нової ГЕС в 1975 році. Управління роботою станції здійснюється із диспетчерського центру на ГЕС Сент-Тюль. Примітки
ГЕС Орезон

ГЕС Орезон (фр. Oraison) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Знаходячись між ГЕС Саліньяк (вище по течії) та станціями ГЕС La Brillanne/Manosque, входить до каскаду ГЕС на річці Дюранс (ліва притока Рони). Станція працює на основі типової для більшості ГЕС каскаду схемі з відведенням ресурсу до дериваційного каналу, піднятого за допомогою дамб над довколишньою місцевістю. Русло річки перекрили греблею висотою 30 метрів та довжиною 760 метрів, яка включає п'ять водопропускних шлюзів, поріг на вході у канал та земляну частину. Ця споруда утримує невелике сховище об'ємом 15 млн м3 звідки бере початок основний дериваційний канал, прокладений по лівобережжю Дюрансу уздовж гірського масиву Prealpes de Digne (Прованські Передальпи). По дорозі до нього надходить додатковий ресурс, захоплений із Bleone (ліва притока Дюранс) за допомогою греблі Malijai. Від створеного останньою невеличкого сховища вода подається через бічний канал довжиною 1,7 км, тоді як природне русло Bleone проходить під ложем основного дериваційного каналу. Головний канал має протяжність понад 18 км (крім того, на одній із ділянок споруджено тунель довжиною 2,5 км) та створює напір у 85 метрів. Машинний зал станції обладнано трьома турбінами типу Френсіс загальною потужністю 188 МВт, які забезпечують річну виробітку на рівні 675 млн кВт-год. Управління роботою станції здійснюється із диспетчерського центру на ГЕС Сент-Тюль. Примітки
ГЕС Сент-Тюль

ГЕС Сент-Тюль (фр. Sainte-Tulle) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Розташована між ГЕС Le largue/Manosque (вище по течії) та ГЕС Beaumont, входить до каскаду на річці Дюранс (ліва притока Рони, яка належить до басейну Ліонської затоки Середземного моря). Станція працює з використанням типової для каскаду на Дюранс схеми, котра передбачає відведення ресурсу до дериваційного каналу, піднятого за допомогою дамб над навколишньою місцевістю. На початку 20 століття на правобережжі річки між Вільнев та Сент-Тюль запустили в роботу три ГЕС — La Brillanne, Le largue та Сент-Тюль (1908, 1916 та 1925 роки відповідно) — послідовно розташовані на одному й тому ж каналі, що прямує понад півтори десятки кілометрів по західній стороні долини Дюрансу уздовж гірського масиву Monts de Vaucluse (Передальпи Дофіне). При цьому Сент-Тюль мала п'ять турбін типу Френсіс потужністю по 7,35 МВт, допоки разом з іншими названими ГЕС не пройшла докорінну модернізацію у 1950-х роках та отримала чотири турбіни типу Каплан загальною потужністю 30 МВт. Після введення у 1962 році в експлуатацію ГЕС Oraison, машинний зал котрої розташований навпроти згаданого вище містечка Вільнев, з'явилась можливість підсилити схему. Відпрацьована на Oraison вода через короткий тунель довжиною 0,4 км потрапляє до каналу, який долає Дюранс по водяному мосту та тягнеться на відстань понад 5 км до місця зустрічі з каналом Brillanne-Le largue-Сент-Тюль. Тут зробили розвилку, завдяки якій ресурс може подаватись як по старому маршруту, так і по новій трасі довжиною близько 8,5 км, що пройшла західніше повз містечко Manosque, де розмістили ГЕС потужністю 49 МВт. Після станцій Le largue та Manosque обидва канали зливаються та тягнуться ще близько 7,5 км, перш ніж досягають району станції Сент-Тюль. На останній в 1969 році спорудили другий машинний зал (Сент-Тюль II), обладнаний однією турбіною типу Каплан потужністю 51 МВт. До появи станцій Manosque та Сент-Тюль II гідрокомплекс Brillanne-Le largue-Сент-Тюль виробляв близько 500 млн кВт·год електроенергії на рік. Після 1969 року в основному працює новий напрямок Manosque-Сент-Тюль II, де за рік виробляється 471 млн кВт·год. При цьому три більш ранні станції видають 188 млн кВт·год електроенергії. Відпрацьована на Сент-Тюль вода подається далі по дериваційному каналу, на якому через 7 км знаходиться ГЕС Beaumont. Зі станції Сент-Тюль здійснюється управління всім каскадом на Дюранс та її притоці Verdon. Примітки
ГЕС Сент-Естев

ГЕС Сент-Естев (фр. Saint-Estève) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Знаходячись між ГЕС Жук (вище по течії) та ГЕС Mallemort, входить до каскаду ГЕС на річці Дюранс (ліва притока Рони). Відпрацьована на станції Жук вода по продовженню дериваційного каналу прямує вниз лівобережжям Дюрансу, уздовж відрогів Прованських Передальп. Через 27 км вона надходить на ГЕС Saint-Estève, машинний зал якої обладнано трьома турбінами типу Френсіс, що працюють при напорі 64 метри. Крім того, є ще один малий гідроагрегат (6 МВА) із турбіною того ж типу, через який при напорі 40 метрів перепускають воду до каналу, що веде у Марсель. Загальна потужність станції становить 139 МВт, при цьому три основні турбіни забезпечують річний виробіток на рівні 690 млн кВт·год, крім того, ще 30 млн кВт·год додає обладнання на марсельському каналі. Управління роботою ГЕС Saint-Estève здійснюється із диспетчерського центру на станції Сент-Тюль. Примітки
ГЕС Мальмор

ГЕС Мальмор (фр. Mallemort) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Знаходячись між ГЕС Сент-Естев (вище за течією) та ГЕС Салон, входить до складу каскаду на річці Дюранс (ліва притока Рони). Відпрацьована на станції Сент-Естев вода по продовженню дериваційного каналу прямує вниз лівобережжям Дюрансу, уздовж відрогів Прованських Передальп. Подолавши понад 16 км вона надходить на ГЕС Мальмор, машинний зал якої обладнано трьома турбінами типу Френсіс, що працюють при напорі у 44 м. Загальна потужність станції становить 90 МВт, а річне виробництво електроенергії становить 450 млн кВт·год. Управління роботою ГЕС Мальмор здійснюється із диспетчерського центру на станції Сент-Тюль. Примітки
ГЕС Сен-Шама

ГЕС Сен-Шама (фр. Saint-Chamas) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Розташована після ГЕС Салон, становить нижній ступінь у каскаді на річці Дюранс (ліва притока Рони). Станція Сен-Шама розташована за межами долини Дюрансу, на фінальному відтинку дериваційного каналу, що прямує від цієї річки у південному напрямку через відроги Прованських Передальп до Ліонської затоки Середземного моря. Подолавши понад 14 км каналу, вода надходить до машинного залу ГЕС Сен-Шама, розташованого на північному узбережжі лагуни Етан-де-Берр (знаходиться між гирлом Рони та Марселем). Загальна потужність станції, обладнаної трьома турбінами типу Френсіс, що працюють при напорі 72 метри, становить 153 МВт, а річне виробництво електроенергії становить 610 млн кВт-год. Управління роботою ГЕС Сен-Шама здійснюється із диспетчерського центру на станції Сент-Тюль. Примітки
ГЕС Сен-Мартен-Везюбі

ГЕС Сен-Мартен-Везюбі (фр. Saint-Martin-Vesubie) — гідроелектростанція на південному сході [яФранції|Франції]]. Знаходячись вище від ГЕС Roquebiliere, становить верхній ступінь в каскаді на річці Везюбі (ліва притока Вару, який впадає у море на західній околиці Ніцци), що дренує Приморські Альпи. Ресурс для роботи станції надходить через дериваційний тунель, який на початковому етапі складається з двох відгалужень: північне, що подає воду зі сховища об'ємом 115 тис. м3 на річці Boreon (права притока Везюбі). Останнє утримується спорудою висотою до 13,5 метра, яка складається з аркової греблі довжиною 48 метрів та дамби довжиною 100 метрів. Окрім прямого стоку, до сховища перекидається ресурс із Salese (права притока Boreon). Крім того, дериваційний тунель із долини Boreon на шляху до машинного залу перетинає верхів'я Везюбі, з якої здійснюється додатковий водозабір; південне, що транспортує ресурс із лівих приток Везюбі Gordolascue та Espaillart. Машинний зал станції розташований на березі нижнього балансуючого резервуара, дещо вище від впадіння Espaillart. Він обладнаний двома турбінами типу Пелтон загальною потужністю 52 МВт, які при напорі 730 метрів забезпечують виробництво 170 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода відводиться до нижнього балансуючого резервуара об'ємом 65 тис. м3, звідки, поповнена зі ще одного водозабору на Везюбі, спрямовується на ГЕС Roquebiliere. Примітки
Grand Hôtel des Sablettes-Plage

Le Grand Hôtel des Sablettes-Plage est un hôtel 4 étoiles situé à La Seyne-sur-Mer, dans le département du Var en région Provence-Alpes-Côte d’Azur. Il est installé dans un bâtiment historique du XIXᵉ siècle en bord de mer, face à la plage des Sablettes, et appartient à la collection Curio Collection by Hilton. L'hôtel est membre des Historic Hotels Worldwide depuis 2018. Histoire Le Grand Hôtel des Sablettes-Plage a été construit à la fin du XIXᵉ siècle, et inauguré en 1888. Il bénéficia d'un important attrait touristique, notamment grâce à l'implantation de structures balnéaires, casino et bains de mer. L'hôtel a cessé son activité hôtelière dans la seconde moitié du XXᵉ siècle, en 1967, pour devenir une maison de convalescence en 1987.Il a fait l’objet d’un important projet de réhabilitation, avant de rouvrir en 2017 en tant qu’hôtel de luxe. Organisation Chambres L'hôtel offre 75 chambres et suites dont une suite présidentielle de 200 m2. Services Le Grand Hôtel des Sablettes-Plage bénéficie d'un spa NUXE avec piscine intérieure et extérieure, un sauna, un hammam, un jacuzzi et des cabines de soins. L’établissement propose également des services hôteliers classiques tels qu’une réception ouverte 24 heures sur 24 et un service de conciergerie. Restaurant Le Grand Hôtel des Sablettes-Plage propose plusieurs espaces de restauration et de bar, permettant aux clients de se restaurer sur place, face à la mer. L'Horizon, table gastronomique, le Navigateur, brasserie, et la Galerie, espace lounge en bord de mer. Références Liens externes Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’hôtellerie Portail du Var
Hôtel Arnould Marin de La Chataigneraie

L'hôtel Arnould Marin de La Châtaigneraie (parfois orthographié La Chateigneraie), aussi appelé de Grimaldi-Régusse (à ne pas confondre avec l'Hôtel de Grimaldi-Régusse aussi à Aix), ou de Saqui-Sannes, est un hôtel particulier situé au n°11-13 rue Victor Leydet à Aix-en-Provence. Bien qu'ils aient eu le même propriétaire, il ne faut pas le confondre avec l'hôtel d'Assy à Paris, ancien hôtel Marin de La Châtaigneraie, jouxtant l'hôtel de Soubise. Historique Ce que les rares sources documentées peuvent nous apprendre sur ce bâtiment est qu'il fut construit dans la seconde moitié du XVIIe siècle. Arnould Marin de La Châtaigneraie, son premier propriétaire et commanditaire, fut un des présidents du Parlement de Provence. En 1690, peu après sa construction, l'hôtel fut vendu aux Grimaldi Régusse. Puis, cette famille le céda aux Saqui, seigneurs de Collobrières et barons de Sannes de père en fils. Architecture Architecturalement, l'hôtel particulier n'est plus très reconnaissable sur sa façade (n°11-13) de la rue Leydet. On peut y remarquer en lieu et place, deux immeubles d'habitation, qui ont subi des transformations visibles depuis l'extérieur (fenêtres à meneaux murées). Une partie du n°13 a été crépi et le balcon du premier étage y a probablement été ajouté postérieurement à sa construction du XVIIe siècle. On observe, au n°11, un portail monumental encadré de deux colonnes, surmonté d'une corniche soutenue par deux consoles. Le rez-de-chaussée de façade sud, donnant sur la place du Général de Gaulle et la fontaine de la Rotonde, est à présent occupée par un restaurant. Informations complémentaires L'hôtel est divisé en appartements et n'est pas visitable librement. Articles connexes Hôtel de Cabre, un hôtel particulier voisin Liste des monuments historiques d'Aix-en-Provence Références bibliographiques Évocation du vieil Aix, André Bouyala-d'Arnaud, 1964. Le Guide d'Aix-en-Provence et du pays d'Aix, dir. Noël Coulet, 1988. Architecture et décoration du XVIe au XIXe siècle, t. 2, Jean-Luc Massot, éd. Édisud, Aix-en-Provence, 1992. (ISBN 2-85744-602-0). Notes Portail d’Aix-en-Provence Portail du baroque Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Provence
Hôtel Olive

L'Hôtel Olive est un ancien hôtel particulier inscrit au titre des monuments historiques. Il est situé dans le 6e arrondissement de Marseille, en France. Localisation L'hôtel est situé dans le 6e arrondissement de Marseille, sur le cours Pierre-Puget. Description Histoire L'hôtel est construit dans la deuxième moitié du XVIIIe siècle par la famille Olive, propriétaires fonciers et négociants en bois marseillais. Des travaux d'embellissement sont réalisés par Camille Olive (1793-1876) qui consacre également une partie de sa fortune à l'édification d'un très grand tombeau orné de céramiques polychromes situé dans la grande allée du cimetière Saint-Pierre. Ce tombeau, d'inspiration orientaliste, a été réalisé par Pascal Coste. Il fait l'objet d'une inscription au titre des monuments historiques depuis le 21 décembre 2016. Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques de Marseille Portail des monuments historiques français Portail de Marseille
Villa Belrose

La Villa Belrose est un hôtel-restaurant de luxe fondé à Gassin à la fin du XXe siècle au cœur de la presqu'île de Saint-Tropez. L'hôtel, classé cinq étoiles, est couplé avec un restaurant qui a obtenu une étoile au guide Michelin de 1999 à 2019. Géographie L'hôtel se situe sur une colline de Gassin, en surplomb de la route de bord de mer qui permet d'accéder à Saint-Tropez. Il domine le golfe de Saint-Tropez et la ville éponyme. Il se situe à quelques kilomètres du village de Gassin et de Port-Grimaud. Histoire L'hôtel a ouvert ses portes en 1997, après six ans de travaux. Hôtel quatre étoiles avant la réforme des classements des hôtels en France, il a obtenu depuis un classement en cinq étoiles. Après avoir appartenu au Relais & Châteaux, la Villa Belrose rejoint le réseau Small Luxury Hotels en 2017. Architecture Le bâtiment, de style florentin, ressemble à un « palace style Louis XVI ». Il a été construit sur 2 710 m2, au lieu des 1 374 m2 prévus à l'origine. Il abrite 40 chambres, une salle de restaurant, un bar, un restaurant extérieur au bord d'une vaste piscine de 200 m2. Il est équipé d'une salle de sport et d'un espace de soin. L'hôtel se trouve au milieu de 7 000 m2 de jardins paysagés. Restaurants Conformément à la politique du groupe propriétaire de l'établissement, Althoff Hotels, l'établissement associe à l'hébergement de luxe un restaurant étoilé. Thierry Thiercelin officie de 1998 à 2014 dans l'établissement, obtenant une étoile au guide Michelin et trois toques au Gault et Millaul. La Villa Belrose est le premier restaurant étoilé de la presqu'île de Saint-Tropez. Le jeune chef italien Pietro Volonte lui a succédé et dirige la cuisine de l'établissement. Il conserve l'étoile du restaurant au guide Michelin jusqu'en 2019. Il propose une cuisine méditerranéenne influencée par ses origines italiennes. En 2018, il possède deux toques au Gault et Millaul. L'hôtel possède un restaurant-piscine, Le Petit Belrose, où est proposée une cuisine bistronomique. Plusieurs autres cuisiniers sont passés par le restaurants, dont Jimmy Coutel et Nicolas Masse. Dans la fiction L’une des scènes principales du film Double Zéro, opposant Éric & Ramzy à Édouard Baer et mis en scène par Gérard Pirès, met en valeur l’établissement au début de l’œuvre. L'hôtel est présent dans le roman de Lena Walker De joie coulent mes larmes. Source, notes et références Liens externes Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’hôtellerie Portail du Var
Église Saint-Martin-de-Tours d'Ancelle

L'église Saint-Martin-de-Tours est une église catholique située à Ancelle (Hautes-Alpes) dans le diocèse de Gap et d'Embrun. Historique Une première église Saint-Martin-de-Tours est attestée au XIIe siècle à Ancelle. Le cadastre napoléonien indique que l'église possède un clocher au sud de l'édifice. L'église actuelle est édifiée au même emplacement en 1845, selon la date indiquée par un ex-voto contenu dans l'église. Le clocher est construit à une date plus tardive, vers 1869-1870, et porte la date 1934 qui indique probablement une réparation. Arnold van Gennep indique sa proximité du château d'Ancelle. Architecture La toiture de la nef est en fibro-ciment celle du chœur en ardoise ; la nef est voûtée en berceau plein-cintre et le chœur en cul-de-four. La flèche du clocher parait être en tuf. Intérieur Un tableau de Jules Guédy, de 1855, représente la charité de saint Martin. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des édifices chrétiens des Hautes-Alpes Liste des églises des Hautes-Alpes Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Inventaire Provence-Alpes-Côte d'Azur Mérimée Ressource relative à la religion : Clochers de France Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des Hautes-Alpes
Place Puget

La place Puget est une voie de la commune française de Toulon dans le département du Var. Situation et accès Origine du nom Historique Appelée « place des Trois-Dauphins » en 1861, elle est rebaptisée « place Puget » en 1869. Bâtiments remarquables et lieux de mémoire La première fontaine a été décorée par Gaspard Puget en 1649 et a été remplacée par un grand bassin circulaire en 1780. Les trois dauphins aux queues entrelacées ont été réalisés par le sculpteur Jean-Pancrace Chastel. Notes et références Voir aussi Articles connexes Place de la Liberté Portail de Toulon et de sa métropole Portail des routes
Circo romano di Arles

Il circo romano di Arles fu un'antica struttura costruita al tempo dell'Imperatore romano Antonino Pio nel 149 d.C. Storia Il circo venne edificato nel 149 e rappresentò un importante ampliamento urbanistico della città, iniziato in epoca Flavia con il vicino anfiteatro. La struttura fu costruita, a causa della natura instabile del terreno paludoso, sopra un "letto" di ben 30.000 pali di legno di 2,50-3 metri di lunghezza ciascuno. Il circo fu rinnovato alla fine del IV secolo, forse in concomitanza con la visita dell'imperatore Costanzo II nel 353, oppure il trasferimento della Prefettura delle Gallie da Augusta Treverorum ad Arelate nel 407 (quando vi si trasferì per un paio d'anni l'imperatore Costantino III), con la conseguente e forte crescita della popolazione della città. Sembra che fosse ancora attivo nel VI secolo, come sembra testimoniare il fatto che San Cesario, vescovo di Arles, menzionava questo monumento nei suoi sermoni, condannandone gli spettacoli pagani. Il circo sembra, quindi, che fosse ancora attivo nel 536 quando il re dei Franchi venne a stabilirsi in Provenza e nel 541 ci furono in suo onore delle corse di carri. Nei decenni successivi sembra sia stato abbandonato ed utilizzato come cava per costruire con le sue pietre le mura della città e forse far fronte alla terribile alluvione del 580. Descrizione Il circus era posizionato a 500 metri a sud delle mura dell'antica città di Arelate, parallelo al vicino corso del fiume Rodano. L'arena misurava non meno di 400 metri di lunghezza (probabilmente attorno ai 450 metri), mentre l'impianto era largo 100,5 metri, tra arena e gradinate. La capienza complessiva dell'intera struttura sembra potesse ospitare circa 20.000 spettatori lungo le sue gradinate. Archeologia dell'antico circo Per oltre un millennio il sito dell'antico circo fu dimenticato. Nel tardo medioevo (dal 1389), l'obelisco lungo l'antica "spina" centrale fu indicato come una curiosità senza che si conoscesse la sua origine esatta. I resti del circo furono quindi scoperti solo nel XVII (a partire dal 1676) e XIX secolo (dal 1909-1912), prima di essere indagati archeologicamente più in profondità nel XX secolo. La datazione della maggior parte delle costruzioni risalirebbe alla metà del II secolo. L'edificio subì importanti cambiamenti già a partire dal IV secolo. Gli scavi hanno dimostrato che la "spina" centrale era stata parzialmente distrutta e poi restaurata, con una copertura di marmo ed un nuovo obelisco. Note Bibliografia Fonti primarie Ammiano Marcellino, Res Gestae, XIV. Procopio di Cesarea, La guerra gotica, III. Fonti storiografiche moderne J.H.Humphrey, Roman Circuses, Londra 1986. Voci correlate Arles e Arelate Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su circo romano di Arles