Zámek Châteauneuf-du-Pape

Zámek Châteauneuf-du-Pape (francouzsky Château de Châteauneuf-du-Pape) je zámek ve Francii v departementu Vaucluse, který již téměř 800 let dominuje stejnojmenné obci a jejím vinicím. Jeho historické spojení s avignonským papežstvím výrazně ovlivnilo jak samotnou obec Châteauneuf-du-Pape, tak vinařství v celém tomto regionu. V roce 1932 byla zřícenina zámku zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Starý a nový zámek Pravděpodobně zde existovalo římské castrum, které bylo zničeno během velkého stěhování národů. To se objevuje pod názvem castellum de Leri v listině z roku 913. Listinu podepsal Ludvík Slepý, který toto místo postoupil Foulquesovi, biskupovi z Avignonu. V roce 1077 jeho nástupce Rostaing udělil toto Léno Pierru d'Albaron, který zde nechal postavit donjon (obytnou věž). Po celý středověk sloužil starý zámek jako strážní stanoviště a mýtnice na řece Rhôně, přičemž přecházel do vlastnictví různých rodin spřízněných s rodem Albaronů. Poté, co byl zámek ve 12. století rozšířen, získal název Château de l'Hers a během 13. století prošel první rekonstrukcí. Někteří historikové do něj na konci 12. století umisťovali templáře. Tato legenda však byla historiky ve 20. století vyvrácena. První zmínka o Castro Novo (nové opevněné vesnici), které dalo obci název Châteauneuf, se objevuje až v roce 1094. Toto castrum, nacházející se na kopci, bylo nahrazeno novou stavbou hraběte z Toulouse, lenního pána provensálského hrabství. Tato budova z roku 1146 je v listině z roku 1283 označována jako „stará věž“. Právě tento pozemek získal Godefredus Lauger, biskup z Avignonu, a jeho nástupci na základě listiny z roku 1157, v níž císař Fridrich Barbarossa výslovně zmiňoval přítomnost vinic. Papežská éra V době příchodu papežství do Avignonu mělo Châteauneuf, stejně jako Bédarrides nebo Gigognan, zvláštní status v rámci hrabství Venaissin (Comtat Venaissin). Zdejší vyšší a nižší soudní pravomoc nespadala pod rektora hrabství, ale pod avignonského biskupa. Klement V. zde pobýval 5. dubna 1314, než překročil Rhônu, aby se dostal do Roquemaure, kde o patnáct dní později zemřel. Jacques d'Euze, bývalý avignonský biskup, byl zvolen papežem v roce 1316 a přijal jméno Jan XXII. Vzhledem k tomu, že Châteauneuf spadalo přímo pod jeho správu, nechal sotva tři měsíce po svém nástupu zahájit stavební práce v L'Hers. Z účtů Apoštolské komory vyplývá, že na obnovu tohoto starého zámku ze 12. století vynaložil 3000 florinů. Poté se v roce 1317 rozhodl postavit nad obcí nový zámek, který byl dokončen v roce 1333. Vzhledem ke své velikosti a poloze měl především obrannou funkci. Současně nechal v roce 1318 obehnat celé město hradbami. Nástupci Jana XXII. v Châteauneuf pobývali jen zřídka. Výjimkou byly situace, kdy Avignon ohrožoval mor, a papežský dvůr se sem proto dočasně přesunul. To byl i případ roku 1383. Pouze Klement VII. nechal v letech 1385 až 1387 provést údržbové práce na zámku, který jeho předchůdci zanedbávali. Nechal také znovu vysadit vinice. Ze všech papežů zde sídlil nejdéle. Jeho nástupce, Benedikt XIII., se zde usadil v průběhu roku 1396 poté, co nechal provést několik oprav. To ještě více odsouvá do říše pohádek a pověstí příběh, který vyprávěl Alphonse Daudet o papeži jménem Bonifác. Alphonse Daudet: Papežova mula (překlad Jaroslav a Růžena Pochovi) Po návratu papežů do Říma Po skončení velkého západního schizmatu a odchodu papežů z Avignonu chyběla vůle i finanční prostředky na údržbu zámku. Avignonští biskupové a arcibiskupové, kterým objekt patřil, o něj ztratili zájem a stavba byla ponechána svému osudu. Svůj strategický význam však zámek znovu získal během hugonotských válek. V roce 1562 se Jean-Perrin Parpaille, jehož rodina z Châteauneuf pocházela, pokusil zámek dobýt. Byl však odražen vojsky kardinála Alexandra I. Farnese, apoštolského administrátora Avignonu, a musel na místě zanechat svou munici. To vedlo historika Louise de Pérussis k tomu, že ve svém díle Discours de guerre de la Comté de Venayscin et de la Provence (1563–1564) poznamenal: „Zmíněný Parpaille si tam spálil vousy, nechal tam několik svých mrtvých a potupně odtáhl do Orange.“ Poté, co obyvatelé po masakru v Mornas obec opustili, se v červenci 1562 vesnice i zámku zmocnili hugenoti vedení Charlesem Dupuy de Montbrun, zástupcem barona des Adrets. Zůstali zde až do února 1563 a vyplenili celý region. Když kalvinisté město po bitvě u Valréas opustili, převzal jej opět baron des Adrets, který v březnu 1563 část zámku zapálil. Jeho jednotky vyrabovaly sklad soli a vypálily kostel. Po jejich odchodu zbyl ze zámku pouze donjon (obytná věž) a velký kus obvodové zdi. Po obnovení míru v roce 1578 byly zbytky zámku zrekonstruovány. V roce 1580 udělil papež Řehoř XIII. Jeanu-Baptistu d'Alphonse a jeho mužským potomkům titul doživotního kapitána zámku. Toto jmenování zrušil Řehoř XV. v roce 1623, ale v roce 1633 jej pro Pierra d'Alphonse obnovil Mario Philonardi, vicelegát v Avignonu. Titul později převzal Charles de Suarez, generální provicář arcibiskupství, který se zámku ujal. Mezitím v roce 1584 vydal Georges d'Armagnac, avignonský arcibiskup, nařízení pro tuto „obec Châteauneuf-Calcernier, zvanou Papežská“, které mělo chránit zdejší vinice. V následujícím století, konkrétně v roce 1681, nechal jeho nástupce Hyacinthe Libelli zámek upravit a zkrášlit, aby se v něm mohl sám usadit. V roce 1728 pronajal nový avignonský arcibiskup François-Maurice Gontier budovu za 400 liber ročně irskému šlechtici Johnu, baronu z Powers, a do nájmu mu dal i papežský pozemek. Když přišla sklizeň, rozhodl se baron odeslat svá vína přes přístav Roquemaure. Setkal se však s jednoznačným odmítnutím. Zdejší konšelé mu oznámili, že „vína z Châteauneuf jsou kvůli své zemité chuti výrazně horší než vína z Roquemaure“. Vysvětlením byla tehdejší přítomnost vinic produkujících muškátové víno. Stejný problém měl v roce 1731 také markýz de Tulle na svých vinicích u zámku La Nerthe. Po Francouzské revoluci, kdy se Avignon a hrabství Venaissin v roce 1793 staly součástí republiky, mohli vinaři prodávat svou produkci o třetinu dráže, než činila maximální stanovená cena v departementu, protože „víno z Châteauneuf má uznávanou špičkovou kvalitu v každém ročním období“. V roce 1798 byl zámek i s pozemky prodán v dražbě J. B. Establetovi, který jednal se souhlasem svých 30 spoluobčanů. O rok později nový majitel rozprodal objekt na stejné díly svým společníkům. Každý z nich pak začal rozebírat zámecké zdi, buď aby kameny prodal, nebo je využil pro vlastní potřebu. V roce 1858 bylo přízemí donjonu pronajato pro skladování materiálu s podmínkou, „že prostory budou zpřístupněny všem cizincům, kteří si je budou chtít prohlédnout“. V roce 1892 byla zřícenina převedena zpět na stát a okamžitě zapsána na seznam historických památek (monument historique). Během druhé světové války se zde usadili Němci. Upravený donjon sloužil jako sklad zbraní a protiletecké pozorovatelny v nadmořské výšce 115 metrů. Vylodění v Provence vyvolalo ústup okupačních sil. Zámecká posádka, která zde skladovala výbušniny a munici, je před svým odchodem 20. srpna 1944 odpálila, což zcela zničilo celou severní část zámku. Netknutá zůstala pouze jižní stěna donjonu a sklep. Západní fasáda, ačkoliv byla již v troskách, výbuchu odolala a její okna stále ukazují původní třípatrové uspořádání zámku. V červnu 1944 byl v blízkosti zámku zabit mladý odbojář z hnutí Francs-Tireurs Provençaux, což dokládá pamětní deska na místě. V roce 1960 se vedení obce rozhodlo zřídit v bývalém papežském sklepě recepční sál. Tento velký zámecký sál si zachoval své původní proporce. Dvakrát ročně slouží jako prestižní zázemí pro zasedání vinařského bratrstva Échansonnerie des Papes z Châteauneuf-du-Pape, které zde přijímá nové členy. Během těchto večerů noví členové symbolicky přebírají klíč od papežského sklepa. Kromě těchto slavnostních večerů je se zámkem spjata řada dalších slavností, jako je La Tauléjade, která představuje nové ročníky odborníkům, Svátek svatého Marka (Fête de la Saint-Marc), během něhož lze ochutnat poslední tři ročníky červených a bílých vín, historický festival vína Fête de la véraison a slavnostní zahájení sklizně Ban des vendanges, které označuje začátek vinobraní. Popis budovy Třípatrový zámek tvořil rozsáhlý obytný palác (Corps de logis), který byl v rozích lemován čtyřmi věžemi. Přízemí sestávalo ze tří velkých sálů, mezi nimiž byl i dolní sál neboli papežský sklep. První patro, vyhrazené pro oficiální účely a ceremoniální život, obsahovalo rovněž velký sál – slavnostní dvoranu, kde se konaly veškeré oslavy a recepce. Druhé patro pak sloužilo jako soukromé apartmány samotného papeže. Architektura Doba výstavby zámku spadá do období, kdy se začal formovat specifický rhodanský gotický styl. Ten byl výsledkem první syntézy mezi gotickým uměním severní Francie a tradičním románským uměním v Provence a Languedocu, k níž došlo mezi lety 1319 a 1326. Tato technika, která na levý břeh Rhôny pronikla velmi pravděpodobně díky kameníkům z východního Languedocu, nese výrazné stopy jejich jihofrancouzského temperamentu. Využívala přitom koncept jednoduché lodi zastřešené křížovými klenbami. Nové gotické umění proniklo do Avignonu v letech 1316 a 1317, kdy Jan XXII. nechal přistavět dvě kaple ke katedrále Notre-Dame-des-Doms, a následně při přestavbě kostela svatého Agricola v roce 1321. Tento styl se udržel, protože papeže nadchlo „umění královských zemí“, které umožňovalo prosvětlení vnitřních prostor budov, přestože zpočátku zůstal zachován bazilikální půdorys a masivní pravoúhlé pilíře. Jak však analyzoval historik Alain Girard, „jednota objemu, strohost a dominance zdiva byly pro údolí Rhôny typické“. Dříky sloupů byly postupně hladké, jejich hlavice se zjednodušily a žebra kleneb se rozšiřovala tak, aby vytvářela hrany. Úzký profil oken a stavebních otvorů se nakonec prosadil jako nutná ochrana před mistralem a příliš ostrým slunečním světlem. Stavitelé Na počátku stavebních prací převzal vedení staveniště Hugues de Patras, který měl na starosti rozdělování mezd dělníkům. V roce 1319 přenechal vedení stavby Raymondu d'Ébrard, který nosil titul domicellus domini pape (papežský šlechtic či páže), ale Patras nadále pokračoval ve své funkci náboráře a plátce pracovních sil. Jeho mistr tesařský Raymond Mézières nechal po Rhôně voraři ze Seysselu splavit dva celé vory stavebního dřeva. V červenci 1322 byli oba nahrazeni Guillaumem Costem. Ten měl stavbu na starosti po dobu jednoho roku, během něhož byla dokončena hrubá stavba. Zbývalo ještě osadit krov zámku. Tyto tesařské práce, které byly zahájeny v roce 1333, řídil avignonský tesař Pierre Gautier, který se vydal na misi do Ligurie, aby zde zajistil potřebné stavební dřevo. Dlažba V roce 1960 vykopal Sylvain Gagnière během archeologického výzkumu v papežském sklepě v Châteauneuf-du-Pape téměř tisíc glazovaných dlaždic ze žáruvzdorné terakoty, které tvořily původní podlahu. Mnohé z nich byly jednobarevné, zelené nebo žluté, někdy tmavě hnědé. V roce 1963 tentýž archeolog odkryl přímo na místě podlahu ze 14. století v Papežském paláci v Avignonu, konkrétně v komnatě papeže Benedikta XII. postavené v letech 1334 až 1342. Jeho vykopávky tam umožnily zachránit rozsáhlou sbírku roztroušených fajánsových dlaždic. Jejich příbuznost s nálezy z Châteauneuf byla naprosto zřejmá. Tato dlažba pocházela z dílen v oblasti Uzège. V účetních registrech Introitus et exitus jsou tyto dílny zmiňovány v letech 1317 až 1319 s dodávkou 50 000 kusů a následně v roce 1336 s 34 300 kusy. První objednávka dorazila z obce Saint-Quentin-la-Poterie. Apoštolská komora navíc 3. listopadu 1317 zaplatila za 6 000 podlahových dlaždic Pierru Biscarelovi, cihláři z Châteauneuf-du-Pape. Další várku 16 800 kusů malo albis (bílých dlaždic) dodali jiní místní cihláři z Châteauneuf. Výzdoba kombinuje rostlinné, geometrické a zvířecí motivy. Podklady jsou nejčastěji zelené a hnědé (měďnatá zeleň a manganová hněď). Tato barevná báze byla někdy doplněna antimoniovou nebo železitou žlutí. Dominique Carru k tomu poznamenal: „Na některých z těchto dlaždic zaujímá celý prostor motiv kříže, který není ohraničen okrajem. Tento otevřený geometrický dekor naznačuje, že dlaždice byly skládány vedle sebe do podoby kobercového vzoru. V Châteauneuf-du-Pape byly použity v uzavřeném motivu a bez křížících se koncových prvků v kombinaci s jednobarevnými sériemi.“ Na jaře 1994 se v Châteauneuf-du-Pape uskutečnil druhý archeologický výzkum podél jižní fasády zámku. Lokalita nacházející se pod obytným křídlem sousedila s místem vykopávek z roku 1960. V novodobých navážkách se tehdy podařilo nalézt přibližně padesát dalších dlaždic. Okolnosti demolice zámku přiměly vedoucí archeologických výzkumů k provedení průzkumu mezi místním obyvatelstvem s cílem evidovat dlaždice rozptýlené v soukromých sbírkách. Ruiny totiž poskytly dělníkům v 19. a 20. století nespočet dlaždic, jejichž kresba, barvy a rozmanitost obyvatele Châteauneuf očarovala. Díky tomuto pátrání se podařilo dohledat a katalogizovat přibližně stovku nových kusů s figurálními či příběhovými motivy. Tyto nálezy doplňují již známou ikonografii a potvrzují jednotný charakter podlah z období pontifikátu Jana XXII. Papežské vinice Jan XXII. s sebou přivedl vinaře z Cahors. Ti začali pěstovat odrůdy, které umožnily rozvoj vinic v Châteauneuf-du-Pape. V prvních letech vinice poskytovaly pouze čtyři a později šest sudů papežského vína ročně. Od roku 1325 však produkce dosáhla dvanácti sudů. O tři roky později se Jan XXII. mohl o svou sklizeň podělit se svým synovcem Jacquesem de Via, kardinálem-biskupem avignonským. Odborníci spočítali, že papežské vinice tehdy musely pokrývat přibližně osm hektarů. Pozděje se v rámci uzavřeného zámeckého areálu rozrostly až na zhruba deset hektarů. Papežské vinice však nebyly jediné, které produkovaly víno. Dokládá to urbář ze 14. století, konkrétně z roku 1334, který je nejstarším dochovaným pro tuto oblast. Díky němu víme, že vinice tehdy zabíraly nejméně 285 hektarů. První známá specifická viniční trať v Châteauneuf-du-Pape byla zaevidována v roce 1344 za pontifikátu Klementa VI. Nesla název Vieille Vigne (Stará vinice, dnes Bois de la Vieille). Inocenc VI. si víno z Châteauneuf velmi oblíbil, a to jak bílé, tak červené, což během jeho pontifikátu potvrzují účty Apoštolské komory. Urban V. dodal vinicím v Châteauneuf nový impuls, když nařídil, aby zde byl vysazen muškátový hrozen. Klement VII. choval k tomuto vínu takovou úctu, že v roku 1390 odsoudil zdejšího vinaře, který mu nebyl schopen dodat dvacet dva saumées (historická objemová jednotka) muškátového vína, k tomu, aby mu při příštím vinobraní odevzdal dvojnásobné množství vína typu clairet. Po celou dobu svého pontifikátu musel čelit útokům Raymonda de Turenne (synovce Řehoře XI. a syna Guillauma III. Rogera de Beaufort), který mu dokonce hrozil obležením přímo v jeho rezidenci v Châteauneuf. Návrat papežů do Říma nezabránil pontifikům v tom, aby i nadále oceňovali vína ze svého bývalého sídla. César de Nostredame ve svém díle Histoire de Provence z roku 1562 za pontifikátu Pia IV. uvádí: „Châteauneuf, kterému se obecně říká Papežské, je místo, které produkuje vynikající vína, z nichž mnoho lodí odplouvá do Říma.“ Échansonnerie des papes Vinařské bratrstvo Échansonnerie des papes v Châteauneuf-du-Pape založil v roce 1968 lékař Philippe Dufays, který se stal jeho prvním velmistrem. Po dlouhá léta v této funkci působil Paul Coulon a v současnosti v rodinné tradici pokračuje jeho syn Frédéric Coulon. Cílem bratrstva je navázat na slavnou papežskou minulost této vinařské apelace a udržovat její tradice stále živé. Veškeré ceremoniály se inspirují historií avignonského papežského dvora. Z toho důvodu se bratrstvo dělí do tří skupin. První tvoří vysocí hodnostáři – šenkýři (grands échansons dignitaires), což jsou zakládající nebo přidružení členové. Druhou skupinu představují komoří a nejvyšší komoří (camériers et grands camériers), kteří sdružení podporují. Poslední skupinou jsou čestní šenkýři a nejvyšší papežští šenkýři (échansons et grands échansons des papes a camera paramenti). Jedná se o čestné členy, kteří do bratrstva vstupují na základě slavnostního přijetí. Jde především o významné osobnosti ze světa gastronomie, sportu a vinařství z Francie i zahraničí. Během přijímacího ceremoniálu představují hodnostáři nebo komoří uchazeče jeho budoucím kolegům. Tento projev rekapituluje jeho skutečné či domnělé zásluhy v tónech, kde se mísí chvála, anekdoty a nezřídka i humor. Samotný obřad se koná ve sklepě zámku Châteauneuf-du-Pape a je zakončen velkolepou večeří při svíčkách v ryze středověkém stylu. Každý rok v prosinci se navíc pořádá výjimečný slavnostní večer ve velkém sále Grand Tinel přímo v Papežském paláci v Avignonu. Papežská obora (Enclos des papes) Petice z počátku 19. století popisuje tehdejší využití této obory, tehdy nazývané park: „Biskupský park o rozloze dvaceti salmées (místní míra), zčásti osázený révou, zčásti olivovníky a ve zbytku zalesněný, byl obehnán dobře postavenými zdmi, které čas ani revoluce nedokázaly zcela zničit. Víno a olej, které se zde sklízejí, mají vyšší kvalitu než tyto dvě komodity produkované na zbytku území Châteauneuf, ačkoliv jsou tyto produkty jinak velmi proslulé. Na jednom z konců parku, na velmi vyvýšeném místě, jsou vidět trosky a pozůstatky velkého a krásného zámku, který dominuje celému městečku i celému okolnímu kraji.“ Je známo, že letní rezidenci Jana XXII. obklopovalo 25 hektarů olivovníků a vinic a že samotná uzavřená obora (enclos) se rozkládala na 9,2 hektaru. Tato plocha je dodnes osázena vinnou révou. Část této vinice patří již po generace rodině Avrilů, která v Châteauneuf působí nejméně od 18. století, jak uvádí pamětní deska u vstupu do vinařství. Toto vinařství, pojmenované Clos des Papes, se rozkládá i mimo původní oboru a tvoří jej 25 různých parcel v rámci apelace Châteauneuf-du-Pape. Celkově vinice pokrývají 32 hektarů, přičemž jedna z hlavních parcel se nachází v severovýchodní části původní papežské obory. Paul Avril, který v letech 2000 až 2002 předsedal stálé radě INAO, a jeho syn Paul-Vincent se dočkali úspěchu, když americký časopis Wine Spectator vyhlásil jejich víno Clos des Papes 2005 za „nejlepší červené víno na světě“. Gastrogeograf Jean-Robert Pitte, člen Akademie morálních a politických věd a předseda Francouzské vinařské akademie, k tomu napsal: „Všichni měli z úspěchu rodiny Avrilů radost, když porota amerického časopisu Wine Spectator zařadila jejich Clos des Papes 2005 na první místo mezi víny z celého světa. Poukazovalo se na rozmanitost zdejších terroirů, připomínaly se ideální klimatické podmínky tohoto ročníku a chválil se talent rodiny, která vyrábí víno nejméně čtyři sta let. Přesto se mezi padesáti nejlepšími víny objevila hned čtyři vína z Châteauneuf-du-Pape a jedno z Vacqueyras vyrobené v Châteauneuf-du-Pape, což nemohlo nevzbudit údiv.“ Následně se víno Clos des Papes 2010 umístilo v roce 2012 na čtvrtém místě v žebříčku Top 100 nejlepších vín světa. Literatura Robert Bailly, Histoire du vin en Vaucluse : Domaines vinicoles historiques, Avignon, 1972. Robert Bailly et Yolande Bailly, Les Châteaux historiques vauclusiens, Robert Bailly, 1976, 155 p.. Robert Bailly, Confréries vigneronnes et ordres bachiques en Provence, Aix-en-Provence, Édisud, 1er octobre 1988, 112 p. (ISBN 978-2-85744-343-8). Robert Bailly, Dictionnaire des communes de Vaucluse, Avignon, A. Barthélemy, 1986 (ISBN 2-903044-27-9). Jules Courtet, Dictionnaire géographique, géologique, historique, archéologique et biographique du département de Vaucluse, Nîmes, Christian Lacour, 1997 (rééd.), 385 p. (ISBN 2-84406-051-X). Document utilisé pour la rédaction de l’article Alain Girard, L'aventure gothique entre Pont-Saint-Esprit et Avignon du XIIIe siècle au XVe siècle, Aix-en-Provence, Édisud, 1997, 189 p. (ISBN 2-85744-888-0, BNF 36159461). (it) Jean-Pierre Saltarelli, « Il vino al tempo dei papi d'Avignone », Il Tematico, Trévise, no 17,‎ octobre 1998. Françoise Robin, « Châteauneuf-du-Pape : Château », dans Midi gothique : de Béziers à Avignon, Paris, Picard éditeur, coll. « Les monuments de la France gothique », 1999, 389 p. (ISBN 2-7084-0549-7), p. 195-196 Aude Lutun, Châteauneuf-du-Pape, son terroir, sa dégustation, Paris, Flammarion, 2001, 89 p. (ISBN 2-08-200456-2). Guilhem Baro, « Châteauneuf-du Pape, le château », dans Congrès archéologique de France. Monuments d'Avignon et du Comtat Venaissin. Empreinte et influence de la papauté (XIVe – XVIIIe siècle). 175e session. 2016, Société française d'archéologie, Paris, 2018, p. 91-100, (ISBN 978-2-901837-76-3) Maurice Faucon, « Les Arts à la cour d'Avignon sous Clément V et Jean XXII. — Seconde partie (1320-1334) », Mélanges de l'école française de Rome, no 4,‎ 1884, p. 57-130 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Château de Châteauneuf-du-Pape na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Châteauneuf-du-Pape na Wikimedia Commons