NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monasterio de Pombeiro

El monasterio de Pombeiro es un conjunto religioso de origen románico situado en Pombeiro de Ribavizela (Felgueiras, Portugal). Desde 1910 está clasificado como monumento nacional, además de formar parte de la Ruta del Románico del valle del Sousa. Historia y arquitectura Datable desde el año 853, se trata de una de las muestras más antiguas de monasterio cristiano en Portugal. De esa época no se conserva ningún resto, aunque se especula que se trató de una edificación modesta y probablemente vinculada al Reino de Asturias. Las tierras del monasterio se transfirieron en 1041 y comenzó a levantarse en 1059 en su lugar actual, aunque tampoco queda nada de la fábrica construida entonces. En la primera década del siglo XII comenzó a definirse el proyecto románico al amparo de la familia Sousões de Ribavizela. De ese entonces data la iglesia de cuerpo tripartito con cuatro tramos, transepto, estructura de cubrición de madera y tres ábsides abovedados. Dicha iglesia puede datarse a mediados del XII o a comienzos del XIII; la zona sur del transepto conserva una inscripción que lo fecha en 1199. Posteriormente la fábrica sufrió numerosas modificaciones, destacándose de la arquitectura románica que nos ha llegado el portal, decorado con motivos vegetales. Más tarde se añadió un nártex que sirvió de lugar de enterramiento nobiliar. A partir del siglo XVI el monasterio sufrió enormes transformaciones, especialmente en la época barroca. En 1702 se construyó una de las alas del claustro, y en diferentes momentos del mismo siglo se construyeron una nueva capilla, el coro alto, el órgano y numerosos relieves y tallas en dorado, así como las dos torres que flanquean los pies de la iglesia. A comienzos del siglo XIX se replanteó todo el claustro de acuerdo con una concepción neoclásica, que no fue llevado a cabo debido a la prohibición en Portugal de las órdenes religiosas entrado el XIX. Ya mediado el siglo XX comenzó la restauración del conjunto arquitectónico. Referencias (en portugués) Ficha oficial del monasterio en IGESPAR Património.
Mosteiro de Pombeiro

O Mosteiro de Santa Maria de Pombeiro é um mosteiro situado em Pombeiro de Ribavizela, no município de Felgueiras em Portugal. A presença de uma comunidade monástica em Pombeiro está documentada desde o ano 853. Em 1041, a comunidade instalou-se no local do atual mosteiro e em 1059 iniciou a construção de um primeiro conjunto edificado, embora nenhum elemento material desses edifícios tenha chegado até ao presente. Em 1102 é redigida a carta de doação de Egas Gomes de Sousa e em 1112 a carta de couto de Teresa de Leão. A construção do edifício atual teve início na segunda metade do século XII por iniciativa da Ordem de São Bento, seguindo a mesma planimetria dos grandes mosteiros da ordem. O principal elemento remanescente desse período é o portal axial. Durante a Idade Moderna o edifício foi profundamente alterado, adquirindo a sua aparência atual. Os principais trabalhos ocorreram durante o barroco, tendo sido acrescentados uma nova capela-mor, o coro alto, o órgão, as duas torres na fachada, várias alas monacais e numerosas obras de talha dourada. No início do século XIX o claustro começou a ser reformulado no estilo neoclássico. No entanto, em 1834 a extinção das ordens religiosas ditou encerramento do mosteiro. Em 1910 foi classificado como monumento nacional e integra a Rota do Românico. História A primitiva construção românica data dos anos de 1059 e 1102, da qual apenas restam os dois absidíolos e o portal principal, de quatro arquivoltas. Durante a Dinastia Filipina, o exterior recebeu duas novas torres. D. Gonçalo Mendes de Sousa "O bom", foi padroeiro deste mosteiro. Em 1770, com a chegada de Frei José de Santo António Vilaça, foi renovado o interior da Igreja e construídos vários altares em talha. Em 1809, foi incendiado pelo exército de Soult durante a segunda invasão francesa. Extintas as Ordens Religiosas em 1834, o Mosteiro foi pilhado e alienado, tendo uma parte significativa das suas pedras e silhares sido aproveitada para outras obras da região. Galeria Referências Ligações externas Mosteiro de Pombeiro na base de dados Ulysses da Direção-Geral do Património Cultural Mosteiro de Santa Maria de Pombeiro no portal da Rota do Românico
Montijo Air Base

Montijo Air Base (Portuguese: Base Aérea do Montijo) (ICAO: LPMT) - officially known as Air Base No. 6 (Base Aérea n.º 6) or BA6 - is a military air base located in Montijo, Portugal. The base is home to three transport squadrons and one helicopter search and rescue squadron and provides logistic support to the Portuguese Navy's helicopters based there. History The Montijo Air Base started to be built by the Portuguese Navy, before World War II, to replace its Naval Aviation base of Bom Sucesso in Lisbon. The War prevented the good progress of the works and the base ended only to be inaugurated in 1952, as the "Sacadura Cabral" Naval Aviation Centre. The inauguration of the base happened during the process of the creation of the independent Portuguese Air Force (PoAF) and the transference of the Naval Aviation from the control of the Navy to the new branch. On March 3, 1953, the Naval Aviation Centre was officially re-designated as Air Base No. 6. However, within the PoAF an independent group originating from the Naval Aviation units, known as "Forças Aeronavais", continued to operate from BA6 in the anti-submarine role. Only by late 1956, early 1957, was the integration of these units in the PoAF complete, with some personnel returning to the Navy and others staying in the air force. In 1993, with the arrival of the Portuguese Navy's first Westland Super Lynx Mk.95 for the Vasco da Gama-class frigates, the air base became home to a naval helicopter squadron. The Air Force Survival Training Center (Portuguese: Centro de Treino de Sobrevivência da Força Aérea, CTSFA) is based at BA6 with the mission of training PoAF personnel in survival and individual rescue, including in nuclear, radiologic, biological or chemical warfare environments, as well Explosive Ordnance Disposal. In 2018 it was announced that the base would also become a civil airport (serving Lisbon) for low cost carriers by 2022. Tenant units Portuguese Air Force 501 Sqn. "Bisontes" (Bisons) — tactical transport squadron 502 Sqn. "Elefantes" (Elephants) — tactical and general transport squadron 504 Sqn. "Linces" (Lynxes) — VIP and MEDEVAC transport squadron 751 Sqn. "Pumas" (Pumas) — search and rescue squadron Portuguese Navy Esquadrilha de Helicópteros da Marinha (Navy Helicopter Squadron) See also List of airports in Portugal Portuguese Air Force Portuguese Naval Aviation Field Firing Range of Alcochete Portugal portal Aviation portal References Notes Sources "Aeronautical infrastructures". 20 October 2009. Archived from the original on October 20, 2009. Retrieved 1 March 2013. "Base Aérea Nº 6 – Força Aérea Portuguesa" (in Portuguese). Portuguese Air Force. Retrieved 1 March 2013. Lopes, Mário Canongia (1989). Os Aviões da Cruz de Cristo. Lisbon: Dinalivro. Tadeu, Viriato (1984). Quando a Marinha tinha Asas. Lisbon.: CS1 maint: location missing publisher (link) External links Base Aérea Nº 6 – Força Aérea Portuguesa "Airport information for Montijo Airbase". DAFIF. October 2006 – via Great Circle Mapper.
Machico

Machico és un municipi de la regió autònoma portuguesa de Madeira. Té una superfície de 67,73 km² i una població de 21.321 habitants el 2004. El municipi està dividit en cinc freguesies. Limita al sud pel municipi de Santa Cruz, a l'oest per Santana i al nord i est està banyat per l'oceà Atlàntic. Toponímia El seu topònim és força discutit, podria derivar de la semblança de la regió amb la regió de Monchique (serra de l'Algarve), o al nom d'un mariner que acompanyà l'expedició de Zarco. Una altra versió molt estesa durant els segles XVII i XIX era que el seu nom es devia a Roberto Machim (Lenda de Machim), suposat primer descobridor de l'illa en 1377 quan es dirigia al sud de França i va ser desviat per la força del vent cap a Madeira. Aquesta teoria, això no obstant, defensaria els interessos anglesos sobre l'illa. Història João Gonçalves Zarco i Tristão Vaz Teixeira, desembarcaren entre el 1418 i el 1420 en aquest municipi, produint-se així el descobriment de Madeira. El municipi rebé carta foral el 1451 i li fou atorgat el 1515 per D. Manuel I. La vila fou seu de la primera capitania de Madeira el 1440 i fou residència del capità donatari Tristão Vaz Teixeira. El 1803, hi hagué una gran esllavissada de terres que destruí les muralles de la ribera i la capella dos Milagres. També fou el lloc on finalitzà la "Revolta de Madeira", a l'abril de 1931. A nivell arquitectònic destaca el Forte do Amparo, que presenta una planta triangular per a permetre la defensa dels dos costats de la badia de Machico; La Casa da Capela / Solar da Ermida, amb elements dels segles XVII i XVIII; l'església Matriz de Machico, construïda el 1425, i la Capella de Cristo, construïda a mitjan segle xv i reconstruïda al XVI i de nou el 1883. El municipi fou elevat a ciutat el 2 d'agost de 1996. Geografia Hi ha diferències en el clima entre les zones litorals i les zones d'interior del municipi; al litoral el clima és més sec i càlid i les terres són àrides, però a mesura que s'avança cap a l'interior el clima es torna més fresc i humid, i el terreny guanya en vegetació. Tot i ser un municipi costaner, la seva morfologia està marcada per petites muntanyes i serralades la do Castanho (589 m), la do Pedreiro (792 m), Pico da Coroa (738 m) i la Penha de Águia (590 m). La costa és abrupta i gràcies als efectes de l'erosió de les terres les seves platjas són de pedra negra. A Caniçal hi ha l'única platja de sorra d'origen volcànic natural de tota l'illa de Madeira, la petita platja de Prainha. Demografia Es divideix en 5 parròquies que són: Água de Pena Caniçal Machico Porto da Cruz Santo António da Serra Economia Al municipi predominen les àrees del sector terciari lligades al turisme, el comerç, la restauració i els serveis d'hostaleria. Com a menys importants es donen la pesca i l'agricultura on predomina el conreu de cereals i lleguminoses per a pinsos. Vegeu també José Tolentino Mendonça Notes
Machico (okres)

Machico je okres (portugalsky município) na východě portugalského ostrova Madeira. Okres zahrnuje farnosti Água de Pena, Caniçal, Machico, Porto da Cruz a Santo António da Serra. Rozloha okresu je 68,31 km2 a v roce 2021 v něm žilo celkem 19 617 stálých obyvatel. Počet obyvatel od 80. let 20. st. pomalým tempem klesá. Geografie a ekonomika Na severu a východě tvoří hranici okresu Machico Atlantik, na západě sousedí s okresem Santana, na jihovýchodě s hlavním městem Madeiry Funchalem a na jihu sousedí s okresem Santa Cruz. Mezi pobřežím a vnitrozemím okresu jsou rozdíly: na pobřeží je podnebí teplejší a sušší a půda je vyprahlá, ale postupně do vnitrozemí je klima chladnější a vlhčí a rozšiřuje se vegetace. Přestože se jedná v podstatě o pobřežní oblast, která je zčásti omývána Atlantským oceánem, její reliéf je poznamenán několika kopci a horami, a to Castanho (589 m n. m.), Pedreiro (792 m n. m.), Pico da Coroa (738 m n. m.) a Penha de Águia (590 m n. m.). Pobřežní svahy jsou strmé, ale vlivem eroze se zde nacházejí pláže s černým pískem. V Caniçalu a Porto da Cruz jsou přírodní pláže ze sopečného písku. Obyvatelstvo okresu je zaměstnáno zejména v terciárním sektoru (turistika, obchod, restaurace, hotely), částečně v zemědělství a rybolovu. Pěstují se zde obiloviny, brambory, subtropické ovoce a vinná réva. V živočišné výrobě se zde chová drůbež, králíci. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Machico na portugalské Wikipedii. Související články Okresy na Madeiře Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Machico na Wikimedia Commons
Machico

Machico es una ciudad fundada como villa por Tristão Vaz Teixeira en la isla de Madeira (Portugal), cuya población es de 21 747 habitantes (2001). Geografía Organización territorial Las 5 parroquias de Machivo incluyen: Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Machico. Ayuntamiento de Machico (en portugués)
Machico

Machico (prononcé en portugais : [mɐˈʃi.ku]) est une ville portugaise située sur l'île de Madère, à 25 km à l'est de la capitale Funchal. Elle était l'ancienne capitale de Madère. Climat Machico bénéficie d'un climat océanique subtropical. Sa situation sur l'île de Madère dans l'océan Atlantique procure des températures en hiver très douces comprises entre 13 et 19C et des températures tempérées l'été par l'océan comprises entre 19 et 25 °C. Le vent souffle souvent et par fortes rafales certaines journées. L'ensoleillement à Machico est de 2 700 heures par an. Les précipitations tombent principalement entre octobre et mars, mais des averses peuvent se produire aussi en été. Le temps est très variable chaque saison. Géographie Machico est bâtie à flanc de coteau dans une large crique s'ouvrant, au sud-est de l'île, sur l'océan Atlantique. Elle se trouve à proximité de l'aéroport. Elle est désormais reliée à Funchal par l'autoroute. Histoire Selon la légende, c'est ici que se seraient échoués, au XIVe siècle, un couple d'amoureux anglais, Robert Machim (ou : McKean) et Anne D'Arfet (ou : Dorset), qui avaient fui leur pays. Anne y serait morte de maladie et Robert se serait suicidé, ou aurait réussi à regagner les côtes marocaines, après avoir inhumé sa compagne sur place. À son arrivée en 1419, le Portugais João Gonçalves Zarco aurait trouvé une croix gravée de leurs deux noms. Il fit construire à cet endroit la capela dos Milagres (chapelle des Miracles), qui existe toujours après avoir été reconstruite plusieurs fois. Le nom de Machico proviendrait toutefois plus vraisemblablement d'un capitaine de Zarco ainsi nommé. En 1707 fut édifié le Forte de Nossa Senhora do Amparo (Fort de Notre-Dame du bon Secours), à l'initiative de Francisco Dias Franco, militaire et écrivain, qui en assuma la charge financière. Ce fort, de type « redoute » et de forme triangulaire, devait servir à défendre la population locale contre les pirates anglais, hollandais et d'Afrique du Nord. En 1828, ce fort fut le dernier poste militaire de l'île à se rendre à l'armée « absolutiste » du roi Don Miguel. Il appartient aujourd'hui au Gouvernement Régional de Madère et abrite l'Office du Tourisme de la ville. Sources Liens externes Cartes et photographie aérienne : Cartes de Mapquest Photographie aérienne de Microsoft Terraserver Portail de Madère
Machico

Machico (mɐ'ʃiku) è un comune portoghese di 19 617 abitanti situato nella regione autonoma di Madera. Società Evoluzione demografica Freguesias Água de Pena Caniçal Machico Porto da Cruz Santo António da Serra Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Machico Collegamenti esterni (PT) Sito ufficiale, su cm-machico.pt.
Machico

Machico is een plaats en gemeente in het Portugese autonome gebied Madeira. De gemeente heeft een totale oppervlakte van 68 km² en telde 21.747 inwoners in 2001. Plaatsen Água de Pena Caniçal Machico Porto da Cruz Santo António da Serra Geboren Ivo Vieira (1976), voetballer en voetbalcoach
Machico

Machico – gmina (port. concelho) i miasto (port. cidade) w Portugalii, w Regionie Autonomicznym Madera, zlokalizowana we wschodniej części wyspy Madera, nad Oceanem Atlantyckim. Według danych na 2021 r. gmina liczyła 19 593 mieszkańców. Prawa miejskie otrzymało 2 sierpnia 1996. Przypisy
Машику

Машику (порт. Machico) — город на востоке острова Мадейры, в автономном регионе Мадейра (Португалия), с населением 11 947 человек (2001). Является административным центром одноимённого района (муниципалитета) с площадью 67,73 км² и населением 21 747 человек (2001), который граничит на западе с муниципалитетом Сантаны, на севере и востоке — омывается Атлантическим океаном, на юге граничит с муниципалитетом Санта-Круш (Мадейра). В прошлом (до вступления Мадейрой устава автономии в 1976 году) город входил в состав Фуншальського административного округа. Муниципалитет сегодня является важным промышленным и туристическим центром Мадейры. На территории муниципалитета также находится природный заповедник «Понта-де-Сан-Лоуренсу» (порт. Reserva Natural da Ponta de S. Lourenço), создание которого приходится на 1982 год. В этом заповеднике можно увидеть эндемические виды флоры и фауны, а также посетить так называемый центр окрестные воспитания. В Канисали расположен единственный пляж острова, имеет светлый песок. Праздник города — 9 октября. История Название города связано с легендой (порт. Lenda de Machim), сообразной которой первым, кто открыл Мадейру ещё задолго до португальцев, был англичанин Роберт Машим. Эту теорию защищали англичане до 19 века в своих интересах по острову. Известно, что берега Машику были первыми которые достались португальцам Жуану Гонсалвиш Зарку и Триштау Важ Тейшейра в 1419 году. Здесь была образована первая военная комендатура на острове, которая впоследствии была перенесена в Фуншала. Муниципалитет был образован 1451. Статус города — с 2 августа 1996 года. В архитектурном отношении выделяется главная церковь «матриж» (порт. Igreja Matriz de Machico), построенная в 1425 году. Экономика В муниципалитете доминирует третичный сектор экономики, представленный туризмом и услугами, а также разнообразной коммерцией. Меньшее значение имеют вторичный и первичный сектор экономики, где выделяют сельское хозяйство и рыболовство. В сельском хозяйстве преобладает выращивание картофеля, кукурузы, овощей и винограда. Достаточно развито птицеводство и выращивание кроликов. Демография Состав муниципалитета В муниципалитет входят следующие районы: Канисал (порт. Caniçal) Машику (порт. Machico) Порту-да-Круш (порт. Porto da Cruz) Санту-Антониу-да-Серра (порт. Santo António da Serra) Агуа-де-Пена (порт. Água de Pena) Галерея Примечания Ссылки Официальная страница
Museu da Água

The Museu da Água (Water Museum) is a museum located in Lisbon, Portugal, primarily focusing on the subject of Lisbon's water supply infrastructure. History The museum is spread across a group of buildings which managed the water supply for the city of Lisbon across the 18th and 19th century. The main museum building stands next to the Mãe de Agua das Amoreiras reservoir, built in 1746 by architect Carlos Mardel. The reservoir contains a water tank with a depth of 7.5m, capable of holding 5500m³ of water. Visitors are able to climb to the roof of the reservoir to see a panoramic view of the city. The museum collection itself is located in the former steam pumping station of Barbadinhos, built in 1880, which is in a 19th-century industrial building. The museum features four large steam engines dating from 1876. One has been reconditioned as a working demonstration. The pumps were in use until 1928. The building also has a chimney, with a height of 40m. The museum also features portions of Lisbon's 1746 Águas Livres aqueduct, which has a total length of 58km, being made up of 109 stone arches. The tallest section of the aqueduct is 65m high. The entire aqueduct survived the 1755 Lisbon Earthquake. In 1990 the museum was awarded the Council of Europe Museum Prize. The museum focuses on teaching about the framework of the water supply to the city of Lisbon, as well as sustainable water technology and environmental awareness. References External links Water Museum photo gallery
Museu da Água

Het Museu da Água is een historisch museum over de geschiedenis van de watervoorziening in Lissabon, Portugal. Het museum is gelegen op het terrein waar oorspronkelijk het eerste stoomgemaal van de stad stond. In het museum zijn vier grote stoommachines uit de 19e eeuw te bewonderen, waarvan er een op elektriciteit draait en kan worden aangesloten voor bezoekers. Deze pompen waren tot 1928 in gebruik. Naast de stoommachines zijn in het museum ook delen van het Aqueduto das Águas Livres te bezichtigen. In 1990 ontving het Museu da Água de museumprijs van de Raad van Europa.
Muzeum Wody w Lizbonie

Muzeum Wody w Lizbonie (port. Museu da Água) – muzeum poświęcone wodzie, zlokalizowane w stolicy Portugalii. Muzeum mieści się w wybudowanej w 1880 roku dawnej stacji pomp Barbadinhos. Zachowały się cztery oryginalne duże silniki parowe, z których jeden został odnowiony i jest uruchamiany w celach pokazowych. Pompy były eksploatowane do roku 1928. W muzeum znajduje się również część lizbońskiego akweduktu z 1746. W 1990 roku muzeum zostało wyróżnione nagrodą przyznawaną przez Radę Europy. Przypisy Linki zewnętrzne Museu da Água
Музей воды (Лиссабон)

Музей воды (порт. Museu da Água) — музей в городе Лиссабоне. История Музей открыт в 1967 году. Был разработан и посвящен истории водоснабжения Лиссабона. Этот небольшой, но содержательный музей был создан вокруг первой паровой насосной станции города. Экспозиция В постоянно действующей выставочном зале представлены экспонаты, макеты, инсталляции и мультимедийные экспозиции, рассказывающие об истории, современном состоянии и перспективах водоснабжения и водоотведения города. Все это охватывает все возрастные времена Лиссабона — с эпохи римлян и доныне. Считается лучшим в мире музеем воды, добившись многочисленных правительственных и всемирных наград музейного направления. См. также Акведук Свободных Вод (входит в состав музея)
Музей води (Лісабон)

Музей води — музей в Лісабоні, Португалія, офіційно відкритий в 1967 році. Був розроблений і присвячений історії водопостачання Лісабона, цей невеликий, але змістовний музей був створений навколо першої парової насосної станції міста. У постійно діючій Виставковій залі представлені експонати, макети, інсталяції та мультимедійні експозиції, що розповідають про історію, сучасний стан і перспективи водопостачання та водовідведення міста. Все це охоплює всі вікові часи Лісабона — з епохи римлян і аж досі. Вважається найкращим у світі музеєм води, добившись численних урядових та всесвітніх нагород музейного спрямування. Посилання Офіційний вебсайт «Museu da Água»
Пена (дворец)

38.787778, -9.390556 Дворецът на Пена (на португалски: Palácio Nacional da Pena), или Дворец Пена, е дворец в град Синтра, Португалия. Построен е по поръчка на Фернандо Втори през Средновековието. Ползван е като манастир. В началото на XIX век манастирът е ударен от мълния. Комплексът пострадва сериозно при голямото португалско земетресение през 1775 г. Голяма част от двореца е възстановена от германски архитект в периода 1842 – 1854 г. Замъкът е бил собственост на португалския цар Фердинанд. От 1995 година дворецът е част от „Културен ландшафт на Синтра“ – обект от списъка на световното наследство на ЮНЕСКО. Източници Външни препратки ANACLETO, Regina, O Neomanuelino ou a reinvenção da arquitectura dos Descobrimentos, catálogo da exposição, IPPAR-CNCDP, Lisboa, 1994 CARNEIRO, José Martins, GAMA, Luís Filipe Marques da, Palácio Nacional da Pena – roteiro, Lisboa, 1994