NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церковь Санту-Илдефонсу

Церковь Санту-Илдефонсу (порт. Igreja de Santo Ildefonso) — католическая церковь в городе Порту, Португалия, расположенная в районе Санту-Илдефонсу, посвящённая святому Ильдефонсу Толедскому (порт. Ildefonso de Toledo). Церковь перестраивалась, существующее в настоящее время здание относится к 1739 году. История До постройки церкви Святого Ильдефонсо на этом месте стояла часовня, известная как Санто-Алифон. Дата его постройки неизвестна, но в нескольких ранних текстах упоминается о его существовании. Самое раннее известное упоминание об этом месте и первоначальной часовне содержится в работе епископа Порту Висенте Мендеса, датированной 1296 годом. Ветхая часовня, находившаяся под угрозой обрушения, была снесена в 1709 году, и в том же году началось строительство новой церкви. Строительство здания заняло тридцать лет, и, наконец, оно было открыто и освящено 18 июля 1739 года. Первый этап строительства был завершен в 1730 году, когда был закончен основной корпус и тимпан. На втором этапе строительства, с 1730 по 1739 год, были возведены две колокольни, а также были завершены фасад и притвор. Ссылки Igreja de Santo Ildefonso Примечания
Cerkev sv. Ildefonza, Porto

Cerkev sv. Ildefonza (portugalsko Igreja de Santo Ildefonso) je cerkev iz 18. stoletja v Portu na Portugalskem. Cerkev stoji v bližini trga Batalha. Cerkev, dokončana leta 1739, je bila zgrajena v protobaročnem slogu in ima retabel italijanskega umetnika Nicolaua Nasonija ter fasado iz ploščic azulejo iz leta 1932. Cerkev je poimenovana po Vizigotu Ildefonsu iz Toleda, škofu Toleda od leta 657 do svoje smrti leta 667. Zgodovina Preden so zgradili cerkev svetega Ildefonsa, je na tem mestu stala kapela, znana kot Santo Alifon. Datum njene izgradnje ni znan, vendar več zgodnjih besedil omenja njen obstoj. Najzgodnejša znana omemba mesta in prvotne kapele je v delu portoškega škofa Vicenteja Mendesa iz leta 1296. Staro kapelo, ki je bila v nevarnosti, da se zruši, so leta 1709 porušili in istega leta so začeli graditi novo cerkev. Gradnja je trajala trideset let, končno pa je bila slovesno odprta in blagoslovljena 18. julija 1739. Prva faza gradnje je bila končana leta 1730, ko je bil dokončan glavni del in postavljen timpanon z datumom M DCC XXX (1730). V drugi gradbeni fazi, od leta 1730 do 1739, sta bila postavljena dva zvonika, dokončana sta bila fasada in narteks. Arhitekt cerkve sv. Ildefonsa ni znan, čeprav obstajajo zapisi z imeni tesarjev, zidarjev in ključavničarjev, ki so delali na stavbi. Cerkev, ki je bila obsežno popravljena po hudi nevihti leta 1819, je bila poškodovana tudi zaradi topniškega ognja 21. julija 1833 med obleganjem Porta. Skozi leta je cerkev doživela strukturne spremembe in izboljšave, vključno z zamenjavo vitražev leta 1967. Nova je ustvaril umetnik Isolino Vaz. Med obnovitvenimi deli narteksa leta 1996, ki ustreza prvotnemu cerkvenemu dvorišču kapele, je bilo odkritih devetnajst grobov. Funkcije in uporaba Cerkev je zgrajena iz granita in ima obliko podolgovatega osmerokotnika z okrasnimi stropi iz mavca. Fasada, prav tako granitna, je pravilna in večinoma preprosta, z dvema zvonikoma in pravokotno vdolbino, kjer stoji lik zavetnika cerkve. Zvoniki vključujejo okrasne vence in zobce. Vsak stolp je okrašen z zidanimi kroglami, kamnitim križem in kovinsko zastavo. Monolitni obelisk stoji na levi strani cerkve, čeprav je bil prvotno postavljen na stopnicah, ki segajo proti Rua de 31 de Janeiro. Prvotno postavljen tako, da je bil poravnan z zvonikom bližnje cerkve Clérigos, je bil premaknjen na sedanjo lokacijo, ko so leta 1924 spremenili stopnice za trgovine. Dve pomembni značilnosti cerkve sta retabel in modro-bele ploščice. Umetnik in arhitekt Nicolau Nasoni je oblikoval retabel, ki ga je ustvaril in postavil arhitekt Miguel Francisco da Silva leta 1745. Približno 11.000 ploščic azulejo pokriva fasado cerkve, ki jih je ustvaril umetnik Jorge Colaço in jih postavil novembra 1932. Ploščice prikazujejo prizore iz življenja svetega Ildefonsa in figurativne podobe iz evangelijev. Cerkev stoji blizu trga Batalha v Portu, zgodovinskega javnega prostora, večinoma namenjenega pešcem, ki ga obiskujejo turisti. Cerkev vsako leto sprejme veliko obiskovalcev in vsak dan je tam maša. Sklici Zunanje povezave Church website
Viaduto Duarte Pacheco

Der Viaduto Duarte Pacheco ist ein Straßenviadukt im westlichen Stadtgebiet der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Geschichte Die Autobahnbrücke in Form einer Bogenbrücke wurde ab 1940 errichtet und am 28. Mai 1944 eingeweiht. Benannt ist das Viadukt nach dem Ingenieur und Minister Duarte Pacheco (1900–1943). 2004 war eine notwendig gewordene Betonsanierung abgeschlossen. Lage Es führt von der Stadtgemeinde Campolide an den Fuß des Parque Florestal de Monsanto und überspannt dabei das Tal von Alcântara, sowie insgesamt sieben Straßen und eine Eisenbahnlinie. Das Viadukt ist heute Teil der Autobahn A5 (Lissabon–Cascais). Einzelnachweise
Viaduto Duarte Pacheco

O Viaduto Duarte Pacheco, é um viaduto em arco, de acesso a Lisboa, vindo da autoestrada A5. O viaduto começa no final da Serra de Monsanto, atravessa o Vale de Alcântara, indo terminar em Campolide, no início da Avenida Duarte Pacheco. Este acessa logo ao túnel do Marquês que, a partir daí dá acesso às principais artérias do centro de Lisboa. Retira o seu nome do ministro das obras públicas, Duarte Pacheco, grande impulsionador da modernização da rede viária portuguesa nos anos 40, cuja estátua se encontra no lado norte do viaduto. O Viaduto Duarte Pacheco foi projetado em 1937 pelo engenheiro João Alberto Barbosa Carmona, e a obra foi executada de abril de 1939 a dezembro de 1944 pela "Sociedade de Empreitada de Obras Públicas, Lda" (SEOP, Lda) sendo inaugurado a 28 de maio de 1944. Na época era um dos maiores viadutos da Europa com 471 metros de comprimento, 24 metros de largura e 27 metros de altura máxima. A estrutura, integralmente realizada em betão armado, divide-se em 5 partes: Duas passagens superiores em arco (arcos laterais), uma sobre a linha de caminho de ferro (linha do Sul e linha de Cintura) e outra sobre a Avenida do Parque Florestal de Monsanto. Cada uma destas passagens compõe-se de três arcos paralelos com 40 m de vão sobre os quais assenta o tabuleiro de betão armado por meio de pilares-paredes encastradas no arco. A secção transversal do tabuleiro é constituída por uma laje contínua apoiada em 10 longarinas com vãos de 4,0m. Dois viadutos com uma extensão de 85,80 m entre eixos, de vigas contínuas de 5 tramos com 16,35 m de vão assentes em pilares articulados longitudinalmente. Uma passagem superior central (arco central) sobre a Avenida de Ceuta. A secção transversal do tabuleiro é semelhante à anteriormente descrita, estando a laje apoiada em 10 longarinas com 12 tramos de 7,83 m, constituindo dois conjuntos de vigas contínuas de 6 tramos entre a pilastra e o fecho do arco. A largura do tabuleiro é de 24,00 m dos quais 6.00 m foram inicialmente destinados a dois passeios de 3,00 m cada. Cada faixa de rodagem comportava duas vias (7,50m) e um separador central de 3,00 m. Atualmente a largura dos passeios é de 1,80 m. Entre 2023 e 2024 a Infraestruturas de Portugal conduziu trabalhos de reabilitação e de reforço sísmico. As obras custaram perto de sete milhões de euros e duraram cerca de um ano e meio.
Illes Desertes

Illes Desertes (en portuguès, i oficialment "Ilhas Desertas") és el nom de tres petites illes d'origen volcànic, situada al sud-est de l'Illa de Madeira, que constitueixen la Reserva Natural de les Illes Desertes, que estan classificades com a Reserva Biogenètica per part del Consell d'Europa. Formen part de les Illes Desertes l'Illot Chão, la Deserta Gran i l'Illot Bugia. La superfície total de les Illes Desertes és de 14 km². El punt més alt és de 479 m a l'illa més gran anomenada Deserta Gran, que mesura 13,5 km de llarg i 2,4 km d'ample com a màxim. L'Illot Chão culmina a 104 m. mentre que Bugia culmina a 411 m. Administrativament pertanyen a Portugal, més concretament al comtat de Santa Cruz (Madeira), tot i que l'Estat espanyol manté un litigi de sobirania amb l'Estat portuguès. Biologia Malgrat la seva proximitat a l'illa de Madeira, la geologia de les illes Desertes és completament diferent. Aquestes illes altes, llargues i rocalloses tenen sòls infèrtils. La població animal inclou al voltant de 16 espècies d'ocells, de les quals 8 són aus marines, cabres, conills i alguns altres rosegadors. Els mamífers abans anomenats han estat introduïts pels primers mariners portuguesos que desembarcaren a les rocalloses platges d'aquestes illes. Alguns rèptils, com llangardaixos de Madeira, i aranyes, entre ells una mena de taràntula de dimensions notables, la Hogna ingens, endèmica de les Illes Desertes viuen en aquest àrid i fràgil ecosistema. Viu a les seves platges una petita colònia de vell marí. La població d'aquestes foques, que el 1998 va incloure només 8 individus, té ara gairebé 20 exemplars. L'única illa potencialment habitable és la Deserta Gran, mercès a la presència d'una font d'aigua, encara que aquesta sigui escassa i bruta. Tots els intents de colonització han fracassat a causa de la impossibilitat d'instal·lar qualsevol tipus d'agricultura. La presència humana permanent és representada pels guardes, pels geòlegs, per les poques persones que ocasionalment les visiten amb el seu vaixell i algunes estacions de recerca científica, repartides per totes les illes. Breu història Des del segle xiv aquestes illes ja eren conegudes pel nom que actualment tenen, o pel singular "Illa Deserta", però només es van explorar adequadament després dels primers viatges de reconeixement de João Gonçalves Zarco el 1420 / 1421. Es va intentar establir una colònia portuguesa en diverses ocasions, sempre sense èxit, donades les dures condicions de vida i la sequedat extrema de les illes. Les illes van ser propietat privada de dues famílies angleses radicades a l'Illa de Madeira entre el 1894 i 1971 (talment com les Illes Salvatges) quan van ser comprades per l'Estat Portuguès i reconvertides en Reserva Natural el 1995. Notes Enllaços externs Parque Natural de Madeira Arxivat 2007-02-18 a Wayback Machine. Fotos de les Illes Desertes Arxivat 2009-02-07 a Wayback Machine.
Ilhas Desertas

Ostrovy Desertas (portugalsky Ilhas Desertas) jsou ostrovy Madeirského souostroví jihovýchodně od ostrova Madeira. Administrativně ostrovy patří pod okres Santa Cruz. Název (z port. deserto = poušť) jim dal objevitel Madeiry João Gonçalves Zarco během objevné cesty v roce 1419. Dostatečně prozkoumány byly ostrovy až v létech 1420/1421. Geografie Ostrovy Desertas, které jsou viditelné z celého jižního pobřeží Madeiry, jsou tři: Ilhéu Chão je nejmenší a leží nejblíže od ostrova Madeira – jen asi 20 km od Ponta de São Lourenço. Z dálky vypadá jako plochá deska ležící na moři. Největší nadmořská výška je zde 104 m. Deserta Grande je největší z ostrovů Desertas, má protáhlý tvar 13,5 krát 2,4 km. Jeho nejvyšší bod leží 479 m nad mořem. Bugio – jeho nejvyšší bod je 411 m nad mořem. Celková plocha všech tří ostrovů Desertas činí 14,21 km². Přestože leží nedaleko od ostrova Madeira a jsou také sopečného původu, geologickou strukturu mají zcela odlišnou. Tvoří vrcholy podmořského hřbetu, který se v délce 60 km táhne jihovýchodním směrem od ostrova Madeira. Kvůli naprostému nedostatku pitné vody (jen na Deserta Grande je slabý zdroj nekvalitní vody) jsou ostrovy neobydlené. Mezi léty 1894 až 1971 patřily ostrovy Desertas dvěma rodinám z Madeiry. Pak se staly vlastnictvím portugalského státu. Chráněná oblast Kvůli výskytu dnes již vzácného tuleně středomořského (monachus monachus) se roku 1990 staly chráněnou oblastí, v roce 1995 byl režim ochrany zpřísněn a byla vyhlášena přírodní rezervace. Ochrana se tak vztahuje nejen na tuleně, ale na celý ekosystém. Pro pobyt na ostrovech je třeba zvláštního povolení, které se vydává pouze badatelům. Omezené množství turistů se může pod vedením průvodce vylodit jen v určeném místě na Deserta Grande, kde je také malá biologická výzkumná stanice. Tuleň středomořský, který se původně vyskytoval na celém pobřeží a všech ostrovech Středozemního moře, na černomořském pobřeží Turecka a v Marmarském moři, v Makaronésii a na části atlantického pobřeží Afriky, se během 20. století stal téměř vyhynulým zvířetem. Na ostrovech Desertas žije na počátku 21. století asi 30 exemplářů. Objevili se i na dvou místech madeirského pobřeží, kde na jejich ochranu byly zřízeny chráněné oblasti (severní břehy Ponta de São Lourenço a Rocha do Navio u Santany). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ilhas Desertas na portugalské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ilhas Desertas na Wikimedia Commons
Ilhas Desertas

Die Ilhas Desertas (portugiesisch für verlassene Inseln) sind eine (politisch) zu Portugal gehörende Inselgruppe im Nordatlantik, bestehend aus den drei Inseln Ilhéu Chão, Deserta Grande und Bugio, dem Felsen Prego do mar und einigen unbenannten kleinen Felsen. Die kleinen Inseln gehören zum Madeira-Archipel und zur Gemeinde Santa Cruz im gleichnamigen Landkreis. Die Inseln sind von der Südostküste Madeiras gut zu sehen. Die Inselgruppe umfasst eine Gesamtfläche von 14,21 km² und erreicht eine maximale Höhe von 442 m. Aufgrund von Frischwassermangel, Trockenheit und Abgeschiedenheit sind die Inseln unbewohnt. Allerdings gibt es eine Forschungsstation. Inseln Die größte Insel ist Deserta Grande. Südlich von ihr liegt Bugio, die zweitgrößte Insel. Nördlich befindet sich Ilhéu Chão mit der ihr vorgelagerten Felsnadel Prego do mar. Forschungsstation Auf Deserta Grande, der größten der Inseln, befindet sich eine kleine biologische Forschungsstation. In ihrer Nähe wurde ein kurzer Lehrpfad mit Schautafeln eingerichtet. Von Madeira aus werden regelmäßig Ausflüge angeboten, in deren Rahmen der Lehrpfad besucht werden kann. Fauna und Flora Seit 1990 stehen die Ilhas Desertas unter Naturschutz und wurden 1995 zum Naturreservat erklärt, 2014 wurden sie vom Europarat mit dem Europadiplom ausgezeichnet. Über die geführten Tagesausflüge hinaus benötigen Besucher zum Betreten der Inseln eine besondere Genehmigung, die allerdings nur Forschern erteilt wird. Die Zugangsbeschränkung dient allein dem Schutz der etwa 25 hier lebenden Mittelmeer-Mönchsrobben (Monachus monachus). Weltweit gibt es von ihnen nur noch rund 350 Exemplare. Die auf Bugio brütenden Kapverdensturmvögel werden manchmal als endemische Art Pterodroma deserta abgetrennt und sind nach der IUCN Red List gefährdet. Daneben gibt es auf den Desertas den Kanarengirlitz (Serinus canaria), die Wildform des Kanarienvogels, und den nur auf wenigen atlantischen Inseln heimischen Kanarenpieper (Anthus berthelothi berthelothi). Nur auf Deserta Grande lebt die sehr seltene Deserta-Tarantel (Hogna ingens), eine Wolfsspinne (Lycosidae) mit bis zu vier Zentimeter Körperlänge. Sie kommt vorwiegend in Höhlen und Klüften der Vulkaninsel vor. Auf den Inseln kommen auch vier endemische Schneckenarten vor, Discula lyelliana, Atlantica calathoides, Geomitra coronula und Geomitra grabhami, die alle als vom Aussterben bedroht gelten. Der Kreuzblütler Sinapidendron sempervivifolium findet sich nur auf den Ilhas Desertas, weitere 34 höhere Pflanzenarten der Ilhas Desertas sind als endemisch für die Inselgruppe Madeira nachgewiesen. Siehe auch Ilhas Selvagens Literatur Secretaria Regional do Ambiente e dos Recursos Naturais, Madeira (Hrsg.): As Ilhas Desertas/The Desert Islands. 2. Auflage, 2007, ISBN 972-98431-6-3, mit weiterführender Bibliographie. Weblinks Naturreservat Desertas Inseln. Madeira-Web Einzelnachweise
Islas Desiertas

Las islas Desiertas (del portugués: Ilhas Desertas) son un conjunto de tres islas alargadas al sureste del archipiélago de Madeira (Portugal), en el océano Atlántico. Conforman el archipiélago las islas de: Ilhéu Chão, Deserta Grande y Bugio. Geografía Son unas islas sin población, que tienden un clima desértico ya que son rocosas, yermas y acantiladas. Las islas están protegidas desde 1990 y constituyen una reserva natural desde 1995. La superficie total de las Islas Desiertas es de 14 km². El punto más alto es de 479 m s. n. m. en la isla más grande llamada Deserta Grande, que mide 13,5 km de largo y 2,4 km de ancho. El Islote Chão culmina con 104 m s. n. m. mientras que Bugio culmina a 411 m s. n. m. Administrativamente pertenecen a Portugal, más concretamente en el municipio de Santa Cruz (Madeira). Biología A pesar de su proximidad a la isla de Madeira, la geología de las islas Desiertas es completamente diferente. Estas islas altas, largas y rocosas tienen suelos infértiles. La población animal incluye alrededor de 16 especies de aves, de las cuales 8 son aves marinas, cabras, conejos y algunos otros roedores. Los mamíferos fueron introducidos por los primeros marineros portugueses que desembarcaron en las rocosas playas de estas islas. También viven reptiles, como lagartos de Madeira, y arañas, entre ellos una especie de tarántula de dimensiones notables, la Hogna ingens, endémica de este archipiélago. Vive en sus playas una pequeña colonia de foca monje (Monachus monachus). La población de estas focas, que en 1998 incluyó sólo 8 individuos,​ tiene ahora casi 20 ejemplares.​ La única isla potencialmente habitable es la Deserta Grande, gracias a la presencia de una fuente de agua, aunque esta sea escasa y sucia. Todos los intentos de colonización han fracasado debido a la imposibilidad de instalar cualquier tipo de agricultura. La presencia humana permanente es representada por los guardas, por los geólogos, por las pocas personas que ocasionalmente las visitan con su barco y algunas estaciones de investigación científica, repartidas por todas las islas. Historia Desde el siglo XIV estas islas ya eran conocidas por el nombre que actualmente tienen, o por el singular "Isla Desierta", pero solo se exploraron adecuadamente después de los primeros viajes de reconocimiento de João Gonçalves Zarco en 1420/1421. Se intentó establecer una colonia portuguesa en varias ocasiones, siempre sin éxito, dadas las duras condiciones de vida y la sequedad extrema de las islas. Las islas fueron propiedad privada de dos familias inglesas radicadas en la Isla de Madeira entre 1894 y 1971 (igual que las Islas Salvajes) cuando fueron compradas por el Estado portugués y reconvertidas en Reserva Natural en 1995. Véase también Espacios naturales protegidos de Portugal Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Islas Desiertas.
Îles Desertas

Les îles Desertas, en portugais Ilhas Desertas, sont un archipel inhabité du Portugal situé dans l'océan Atlantique, dans la région autonome de Madère, au sud-est de l'île de Madère. Les îles ainsi que les eaux environnantes constituent la réserve naturelle des îles Desertas. Géographie Les îles Desertas sont situées au sud-est de l'île de Madère d'où on peut les apercevoir sans difficulté. L'archipel est composé de l'îlot Chão, l'île de Bugio et Deserta Grande, la plus grande. Ces trois îles allongées s'étirent les unes à la suite des autres. La plus septentrionale est l'îlot Chão qui culmine à 104 mètres d'altitude et n'est distante que de onze kilomètres de la pointe de Sao Lourenço sur Madère. La plus méridionale est l'île de Bugio qui culmine à 348 mètres d'altitude. Entre les deux se trouve Deserta Grande, la plus grande des trois îles avec 13,5 kilomètres de longueur sur 2,4 kilomètres de largeur pour une altitude maximale de 442 mètres. L'ensemble des trois îles couvre une superficie de 14,21 km2. Écosystèmes et protection Leur inhospitalité en raison de leur aridité, de leur relief escarpé et de leur difficulté d'accès explique qu'elles soient inhabitées. Leur accès n'est permis que sur autorisation spéciale, laquelle n'est en principe délivrée qu'aux scientifiques qui y disposent d'une petite station de recherche. En effet, ces îles abritent notamment des colonies de phoques moines de Méditerranée ainsi qu'une espèce endémique d'escargot, Geomitra grabhami[réf. nécessaire] et une espèce endémique de tarentule, Hogna ingens (en). La longueur de cette araignée venimeuse est de quatre centimètres sans les pattes, douze avec les pattes étendues, ce qui en fait une des plus grandes araignées du genre Hogna dans le monde ; sa population est limitée à la vallée Castanheira, dans les hauteurs de Deserta Grande, où elle vit cachée sous les pierres sans construire de toile en se nourrissant d'invertébrés et de lézards. Les îles sont protégées depuis 1990 et constituent une réserve naturelle depuis 1995. Notes et références Liens externes (de) Naturreservat Ilhas Desertas (en) The Desertas Islands Portail de Madère Portail des îles Portail de la conservation de la nature
Kopár-szigetek

A Kopár-szigetek (avagy Sivatag-szigetek, portugálul Ilhas Desertas) a Madeira-szigetek csoportjának tagjai. A csoport három, észak-északnyugat–dél-délkeleti csapású vonulatban álló szigete Madeira keleti végpontja, a Szent Lőrinc-félsziget folytatásában, a félsziget végétől mintegy 21 km-rel dél-délkeletre sorakozik. A szigetcsoport szélső koordinátái: északi szélesség 32°24'–32°35'; nyugati hosszúság 16°28'–16°33'. A három sziget: Deserta Grande (10 km²; legmagasabb pontja 442 m), Bugio (3 km²; legmagasabb pontja 348 m), Chão (1 km²; legmagasabb pontja 98 m), együttes területük 14,23 km². A szigeteken, mint nevük is mutatja, nincs folyóvíz (a Deserta Grande szigeten van egy forrás) és rendkívül gyér a növényzet, amit a portugál tengerészek által behurcolt kecskék, nyulak és rágcsálók szinte letaroltak. A szigetek jelenleg lakatlanok; Deserta Grandén a 19. században még néhány szegény halászcsalád élt. 1990. május 23-án a három szigetet, mint a Földközi-tengeri barátfóka legfontosabb élőhelyét különlegesen védett területté nyilvánították; a szigetcsoport 1992 óta Európa biogenetikai tartalékának része, ezért csak külön engedéllyel látogatható. A védetté nyilvánítás óta a fókák száma örvendetesen nő. Az élővilág nevezetessége még egy endemikus tarantula faj. Él még itt 18 madárfaj és néhány hüllő is. A szigetcsoport közigazgatásilag Madeira Santa Cruz járásához tartozik. Források Fóka.lap.hu – Linkgyűjtemény Rita Henss: Madeira, Porto Santo. Marco Polo Útikönyvek, Corvina Kiadó, 2006. Vasárnapi Ujság 1854–1860 Desertas Island’s Natural Reserve (angolul)