NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estação Terreiro do Paço

Terreiro do Paço é uma estação do Metropolitano de Lisboa. Situa-se no concelho de Lisboa, em Portugal, entre as estações Baixa-Chiado e Santa Apolónia da Linha Azul. Foi inaugurada a 19 de dezembro de 2007 em conjunto com a estação Santa Apolónia, no âmbito da expansão desta linha à Estação Ferroviária de Lisboa-Santa Apolónia. Descrição Esta estação está localizada no Cais da Alfândega, servindo a zona da Praça do Comércio e possibilitando o acesso à Casa dos Bicos, aos Ministérios da Praça do Comércio, e ao Terminal Fluvial do Terreiro do Paço que liga Lisboa ao Barreiro. O projeto arquitetónico é da autoria do arquiteto Artur Rosa e as intervenções plásticas do artista plástico João Rodrigues Vieira. À semelhança das mais recentes estações do Metropolitano de Lisboa, está equipada para poder servir passageiros com deficiências motoras, contando com vários elevadores e escadas rolantes que facilitam o acesso às plataformas. História Esta estação foi distinguida com o Prémio Valmor e Municipal de Arquitetura de 2007, atribuído pela Câmara Municipal de Lisboa com a finalidade de premiar a qualidade arquitetónica dos novos edifícios construídos na cidade de Lisboa. Acessos Esta estação conta com quatro acessos pedonais e um elevador entre o átrio e a superfície: Acesso 1 - está localizado no interior do edifício do Terminal Fluvial do Terreiro do Paço. Está direcionado para sul e conta com duas escadas mecânicas assim como escadas pedonais. Acesso 2 - está localizado na zona nascente da praça existente entre a Av. Infante Dom Henrique e o Terminal Fluvial do Terreiro do Paço. Está direcionado para nascente e conta com escadas pedonais. Acesso 3 - está localizado na zona poente da praça existente entre a Av. Infante Dom Henrique e o Terminal Fluvial do Terreiro do Paço. Está direcionado para sul e conta com escadas pedonais. Acesso 4 - está localizado na esquina sudeste da Praça do Comércio, junto ao edifício do Ministério das Finanças. Está direcionado para norte e conta com escadas pedonais. Elevador - estará localizado na praça existente entre a Av. Infante Dom Henrique e o Terminal Fluvial do Terreiro do Paço, direcionado para poente. Ver também Evolução do Metropolitano de Lisboa Lista de estações do Metropolitano de Lisboa Referências Ligações externas «Página da estação Terreiro do Paço no site do Metropolitano de Lisboa» «Mapa da zona envolvente à estação Terreiro do Paço» (PDF)
Terreiro do Paço (stație de metrou din Lisabona)

Terreiro do Paço este o stație de pe Linia albastră a metroului din Lisabona. Istoric Terreiro do Paço a fost deschisă pe 19 decembrie 2007, în același timp cu stația Santa Apolónia, și este situată sub Praça do Comércio (în română Piața Comerțului). Stația poartă numele acestei piețe, denumită anterior „Terreiro do Paço” (în română Curtea Palatului). Proiectul arhitectonic al stației a fost conceput de Artur Rosa, iar stația a câștigat ex-aequo, în 2007, Premiul Valmor și Municipal pentru Arhitectură oferit de Primăria Lisabona. Terreiro do Paço este decorată la interior de către artistul plastic João Rodrigues Vieira. Precum toate stațiile noi ale metroului din Lisabona, Terreiro do Paço este echipată pentru a deservi și persoanele cu dizabilități locomotoare, dispunând de lifturi și scări rulante pentru ușurarea accesului la peroane. Legături Autobuze orășenești Carris 15E Praça da Figueira ⇄ Algés 25E Campo de Ourique ⇄ Praça da Figueira 206 Cais do Sodré ⇄ Bairro Padre Cruz (dimineața) 207 Cais do Sodré ⇄ Fetais (dimineața) 208 Cais do Sodré ⇄ Estação Oriente (Interface) (dimineața) 210 Cais do Sodré ⇄ Prior Velho (dimineața) 711 Terreiro do Paço ⇄ Alto da Damaia 714 Praça da Figueira ⇄ Outurela 728 Restelo - Av. das Descobertas ⇄ Portela - Av. dos Descobrimentos 732 Marquês de Pombal ⇄ Caselas 735 Cais do Sodré ⇄ Hospital de Santa Maria 736 Cais do Sodré ⇄ Odivelas (Bairro Dr. Lima Pimentel) 760 Gomes Freire ⇄ Cemitério da Ajuda 774 Campo de Ourique (Prazeres) ⇄ Gomes Freire 781 Cais do Sodré ⇄ Prior Velho 782 Cais do Sodré ⇄ Praça José Queirós Feribot Soflusa Terreiro do Paço ⇄ Barreiro Note Legături externe Materiale media legate de Terreiro do Paço la Wikimedia Commons
Террейру-ду-Пасу (станция метро)

«Терре́йру-ду-Па́су» (порт. Terreiro do Paço — Дворцовая площадь) — станция Лиссабонского метрополитена. Находится в центральной части города. Расположена на Синей линии (Линии Чайки) между станциями «Байша-Шиаду» и «Санта-Аполония». Открыта 19 декабря 2007 года. Своим названием станция обязана Торговой площади (порт. Praça do Comércio), которая также известна как Дворцовая, так как расположена на месте дворца Рибейра, разрушенного во время землетрясения 1755 года. Строительство Строительство станции началось в 1997 года. Согласно планам, станцию хотели построить в трёхлетний срок, однако в тоннели начала просачиваться вода в угрожающих количествах, из-за чего сроки были сорваны. Станцию открыли только лишь в 2007 году. В сумме строительство заняло около 10 лет. Описание Дизайн подземного вестибюля лишён каких-либо выдающихся элементов и выполнен из металла и бетона. Наземный вестибюль художник Жуан Родригеш Виейра украсил цветными витражами над эскалаторами. Станция имеет 4 выхода на поверхность, среди которых один — на речной вокзал. Так же имеется лифт для людей с ограниченными возможностями. Галерея Ссылки Официальный сайт Лиссабонского метрополитена (порт.) Примечания
Террейру-ду-Пасу (станція метро)

Терр́ейру-ду-П́асу (порт. Terreiro do Paço) — станція Лісабонського метрополітену. Знаходиться у центральній частині міста Лісабон, Португалія. Розташована на Синій лінії (або Чайки), між станціями «Байша-Шіаду» та «Санта-Аполонія». Станція однопрогінна мілкого закладення, з береговими платформами. Введена в експлуатацію 19 грудня 2007 року . Розташована в першій зоні, вартість проїзду в яку становить 0,75 євро. Назва станції походить від місцевості, де вона локалізована, — «Террейру-ду-Пасу». Опис Архітектура станції має багато спільного з архітектурою сусідньої станції «Санта-Аполонія» (були відкриті в один і той же день в рамках розширення Синьої лінії у східному напрямі). Архітектор — Artur Rosa, художні роботи виконав — João Rodrigues Vieira. Станція має центральний вестибюль, що знаходиться під землею та має три виходи на поверхню (планується відкриття четвертого, що з'єднуватиме з однойменним річковим вокзалом), а також ліфт для людей з фізичним обмеженням. Це одна з найсучасніших станцій метро у місті, яку було відкрито через 11 років після початку будівництва. Початковий проект передбачав відкриття станції ще до EXPO'98. Ця затримка головним чином була пов'язана із рівнем ґрунтових вод нижньої частини міста. У 2000 році, коли закінчення об'єкта планувалось у трирічний термін, у тунелях почала з'являтись вода у загрозливих кількостях, що і спричинило відставання від графіку. На станції заставлено тактильне покриття. Режим роботи Відправлення першого поїзду відбувається з кінцевих станцій лінії: ст. «Амадора-Еште» — 06:30 ст. «Санта-Аполонія» — 06:30 Відправлення останнього поїзду відбувається з кінцевих станцій лінії: ст. «Амадора-Еште» — 01:00 ст. «Санта-Аполонія» — 01:00 Галерея зображень Посилання Офіційна вебсторінка Лісабонського метрополітену (порт.) Вебсторінка Лісабонського метрополітену на urbanrail.net (англ.) Примітки
Castle of Vidigueiras

The Castle of Vidigueiras is a signeurial residential estate in the civil parish of Reguengos de Monsaraz in the municipality of Reguengos de Monsaraz in the Portuguese sub-region of Baixo Alentejo. It is the only residential project completed by landscape architect Francisco Caldeira Cabral. History The estate was built in 1492, from research conducted by Túlio Espanca. In 1909, the building was restored and remodeled to conform to its current appearance. Between 1950 and 1959, an architectural project was completed to remodel the facades and interiors. This not only included cosmetic, but also changes to the agricultural installations and gardens, under the direction of landscape architect Francisco Caldeira, for then proprietor Dr. Cayola Bastos. In the last half of the 20th century, the last property-owner, António de Monsaraz died. Architecture Located in the Herdade das Vidigueiras situated 15 kilometres (9.3 mi) from Monsaraz de Reguengos, on the route between Reguengos de Monsaraz and São Marcos do Campo, just after the settlement of Herdade de Roncão. It is located on a rural plain, flanked and buttressed alongside the main building of the manor. The rectangular plan, with three story articulated, vertical building, without a foundation and battlements. The principal facade, oriented towards the east, includes three vertical registers, and is marked on the first by a framed granite portico. On the remaining facades are large rectangular windows in stonework, while along the center block, there are cruciform slits on the merlons. The northern and southern facades link the estate with the remaining buildings of the manor. The lower floors and tower are broken by rectangular windows, while the western facade has no accesses. References Notes Sources Gonçalves, José Pires (1962), "Monsaraz e o seu termo", Boletim da Junta Distrital de Évora (in Portuguese) Espanca, Túlio (1978), "Distrito de Évora, Concelho de Reguengos de Monsaraz", Inventário Artístico de Portugal (in Portuguese), vol. VIII, SNBA Andresen, Teresa (2003), Do Estádio Nacional ao Jardim Gulbenkian, Francisco Caldeira Cabral e a Primeira Geração de Arquitectos Paisagistas (1940-1970) (in Portuguese), Lisbon, Portugal: CS1 maint: location missing publisher (link) Andresen, Teresa (2001), Francisco Caldeira Cabral, England, United Kingdom: CS1 maint: location missing publisher (link)
Castillo de la Vidigueira (Évora)

El Castillo de Vidigueira, también llamado Torre de Vidigueiras, en el Alentejo, está situado en la parroquia, pueblo y municipio de Reguengos de Monsaraz, en el distrito de Évora, Portugal. Al igual que la Torre del Esporão, es un ejemplo de la arquitectura militar alentejana de la época, ya que su construcción está relacionada con cuestiones de afirmación social. Muchas familias nobles en ascenso hicieron que sus terratenientes o las ciudades en las que vivían construyeran torres que servían como residencia o lugar de pernoctación, con el fin de resaltar el prestigio de su linaje y su nueva condición social. Este edificio es también una torre, adaptada a la casa solariega alrededor del siglo XVI. El primitivo edificio, de planta cuadrada, se le añadió un pabellón y se remodeló al gusto romántico. Está clasificada como Propiedad de Interés Público por Decreto publicado el 18 de julio de 1957. Enlaces externos Inventário do Património Arquitectónico (DGEMN) Archivado el 23 de diciembre de 2005 en Wayback Machine. Instituto Portugués de Arqueología Archivado el 3 de marzo de 2016 en Wayback Machine.
Castelo de Vidigueiras (Reguengos de Monsaraz)

O Castelo de Vidigueiras, também referido como Torre das Vidigueiras, localiza-se na freguesia e no Município de Reguengos de Monsaraz, no distrito de Évora, no Alentejo, em Portugal. À semelhança da Torre do Esporão constitui um exemplar da arquitetura militar alentejana à época, a sua edificação prendendo-se a questões de afirmação social. Muitas famílias nobres em ascensão mandavam edificar nos seus senhorios ou nas urbes onde viviam, torreões que serviam de residência ou de local de pernoite, com o objetivo salientar o prestígio da sua linhagem e a sua nova condição social. Esta edificação trata-se também de uma torre, adaptada a residência senhorial por volta do século XVI. A primitiva construção, de planta quadrangular, foi acrescida de um pavilhão e remodelada ao gosto romântico. Encontra-se classificado como Imóvel de Interesse Público por Decreto publicado em 18 de Julho de 1957. Referências Ligações externas Inventário do Património Arquitectónico (DGEMN) Instituto Português de Arqueologia Castelo da Vidigueira (Évora) na base de dados Ulysses da Direção-Geral do Património Cultural
Замок Эвора-Монте

Замок Эвора-Монте (порт. Castelo de Évora Monte) — средневековый замок во фрегезии Эвора-Монте города Эштремош округа Эвора Португалии. Возведен в одной из самых высоких точек хребта Осса, в центре села. История Считается, что освоение человеком данного региона началось еще в период первобытности. Во время Реконкисты на Пиренейском полуострове город Эштремош был захвачен у мавров португальскими войсками под командованием легендарного Жералду Бесстрашного, около 1160 года, примерно тогда же и началось возведение замка. Укрепления замка были утверждены в фуэрос, дарованной королём Афонсу III (1248—1279) городу. Король Диниш (1279—1325) инициировал усиление оборонительных сооружений Эштремоша (1306). С утверждением на престоле Жуана I, магистра Ависского ордена, замок Эвора-Монте и его домен перешли во владение коннетабля Нуну Альвареша Перейры, но в конечном итоге были включены в домен Браганса. Замок был почти разрушен землетрясением 1531 года, но в следующем году под руководством генерал-капитана Теодосиу Браганса был перестроен в дворец стиля итальянского Возрождения. Город и его замок постепенно теряли своё стратегическое значение по мере укрепления границ Португалии. В замке была подписана Конвенция Эвора-Монте (26 мая 1834), завершившая Мигелистские войны. Наконец, 24 октября 1855 года окрестности замка почти обезлюдели и были поделены между соседними муниципалитетами. Замок и окрестности города были объявлены национальным памятником 23 июня 1910 года, а в конце 1930-х годов началась реставрация замковых построек. Архитектура Замок выложен из гранитных камней и имеет квадратную планировку, с круглыми башнями по углам, сочетая в себе элементы готического стиля со стилем эпохи Возрождения. Внутри замок разделен на три этажа со сводчатыми потолками, опирающимися на каменные столбы. См. также Список замков Португалии Ссылки Instituto Português de Arqueologia
Palacete Seixas

Der Palacete Seixas ist ein ehemaliger Stadtpalast im Zentrum der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Geschichte Der Bau steht in städtebaulich markanter Lage an der Einmündung der Prachtstraße Avenida da Liberdade in die Praça Marquês de Pombal. Er wurde ab 1900 im Auftrag von Carmen Graziella Castilla da Rocha errichtet. 1908 erwarb der Industrielle Carlos Seixas das Haus. Seit 1997 ist das Instituto Camões Eigentümer. Der Palast ist ein kleiner zweistöckiger Bau im Stil des Neoklassizismus. Seine dekorativen Elemente zeigen Einflüsse der französischen Romantik. Weblinks Palacete Seixas im portugiesischen Denkmalverzeichnis Sistema de Informação para o Património Arquitectónico
Palácio Ferreira Pinto Basto

Der Palácio Ferreira Pinto Basto ist ein ehemaliger Stadtpalast im Zentrum der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Er bestimmt die Südseite des Largo do Chiado. Geschichte Der Palast wurde 1791 durch den Kaufmann Francisco Higíno Dias Ferreira errichtet. Nach dessen Tod residierte darin João Lannes, später Duque de Montebelo und französischer Minister. Nach der Invasion französischer Truppen zog General Junot ein, der der Überlieferung nach sich vom Glockengeläut der beiden benachbarten Kirchen Encarnação und Loreto stark gestört fühlte. Ab 1808 befand sich die französische Gesandtschaft in dem Gebäude, von 1809 bis 1816 das britische Kommissariat. 1827 erwarb der Fabrikant und Kaufmann José Ferreira Pinto Basto, Gründer der Fábrica da Vista Alegre, den Palast, ließ das Haus im Inneren künstlerisch umgestalten und gab ihm sein heutiges Erscheinungsbild. 1843 wurde das Haus Sitz der Banco do Porto. Von 1844 bis 1848 diente es unter dem Namen Hotel Peninsular als Luxushotel. Ab 1860 war darin der Sitz der Banco Nacional Ultramarino, ab 1868 das Staatsministerium, ab 1889 der Sitz der Caminhos de Ferro da Beira Alta. Später diente es unter den Namen Hotel Mata und Hotel Itália wieder als Hotel. Ende des 19. Jahrhunderts verkaufte Reinaldo Pinto Basto, Enkel des Unternehmers José Ferreira Pinto Basto, an den Kommandanten Nunes Teixeira. 1902 kam das Haus in den Besitz der Viscondessa de Valmor, Josefina Clarisse de Oliveira. Seit 1913 befindet sich darin die Versicherungsgesellschaft A Mundial. Während dieser Zeit wechselten die Besitzer mehrmals. Weblinks www.monumentos.pt
Sotto Mayor Palace

The Sotto Mayor Palace (Portuguese: Palácio Sotto Mayor) is a Portuguese palace located in Lisbon. History The Sotto Mayor Palace was built for Cândido Sotto Mayor, a Portuguese aristocrat, industrialist, founder of Banco Sotto Mayor and the richest man in Portugal at the time, to serve as his residence in the new avenues being built in late 19th century Lisbon. In 1988, Sotto Mayor Palace was made a property of public interest by IPPAR. After a fire in the palace, the Lisbon Municipal Chamber and IPPAR formalized and put into action a plan for re-qualification and remodeling of the palace. These plans called for an annex on the side of the palace, while only minor changes to the palace itself. These re-qualifications prepared the palace for its new function as a commercial center and as location of the Colombian embassy in Portugal. Sources "Palácio Sotto Mayor, seus anexos e logradouro envolvente". Direção-Geral do Património Cultural (in European Portuguese). Archived from the original on 2019-12-13. Retrieved 17 March 2026. "RE: Palacio Sotto Mayor". Geneall (in Portuguese). Retrieved 12 April 2012. "Palácio Sotto Mayor em Lisboa será ocupado pela Virgin Active". Jornal de Negócios (in European Portuguese). 2010-08-23. Archived from the original on 2010-09-08. Retrieved 12 April 2012.
Palais Sotto Mayor

Le palais Sotto Mayor (en portugais : Palácio Sotto Mayor) est un palais de style classique français situé à Lisbonne. Histoire Le palais a été construit pour Cândido Sotto Mayor, un aristocrate portugais, industriel, fondateur de Banco Sotto Mayor et l'homme le plus riche du Portugal à l'époque, pour lui servir de résidence dans les nouvelles avenues construites à la fin du XIXe siècle à Lisbonne. Il a été édifié de 1902 à 1906. En 1988, le palais Sotto Mayor est devenu un bien d'intérêt public. Après un incendie, la Chambre municipale de Lisbonne a mis en œuvre un plan de requalification et de rénovation du palais. Ces plans prévoyaient une annexe sur le côté du palais, et quelques changements mineurs au palais lui-même. Ces transformations ont préparé le palais à sa nouvelle fonction de centre commercial et de siège de l'ambassade de Colombie au Portugal. Sources (pt) « DGPC | Pesquisa Geral », Patrimonio Cultural (consulté le 22 mars 2022) (pt) « RE: Palacio Sotto Mayor », Geneall (consulté le 22 mars 2022) (pt) « Negócios: Cotações, Mercados, Economia, Empresas », Jornal de Negócios (consulté le 22 mars 2022) (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Sotto Mayor Palace » (voir la liste des auteurs). Portail de Lisbonne Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des monuments nationaux du Portugal
Palatul Sotto Mayor din Lisabona

Palatul Sotto Mayor (în portugheză Palácio Sotto Mayor) este un palat din Lisabona, Portugalia, înregistrat ca monument istoric sub fostul cod IPA PT031106440225. Imobilul este realizat în stil eclectic, cu influențe din arhitectura franceză și cea italiană de la data construcției. Istoric Palatul Sotto Mayor a fost construit pentru Cândido Sotto Mayor (1852-1935), un industriaș portughez, fondator al Băncii Sotto Mayor și cel mai bogat om din Portugalia la acea vreme, pentru a-i servi drept locuință în zona noilor bulevarde care erau realizate în Lisabona la sfârșitul secolului al XIX-lea. Pe amplasamentul actual exista vechea vilă a familiei Mayor, care a fost demolată în 1900 pentru a face loc viitorului palat. Construcția a început în 1902, după un proiect al arhitectului Ezequiel Bandeira, asistat de arhitectul Carlos Alberto Correia Monção. Lucrarea i-a fost încredințată Cpt.ing. António Rodrigues Nogueira, iar palatul a fost terminat în anul 1906. La realizarea acestuia au colaborat diverși alți artiști și meseriași: ahitecții João António Piloto (proiectul sălii în care se lua masa) și Evaristo Gomes (proiectul vestibulului și camerei de primire a vizitatorilor), pictorii Domingos Pinto, Teixeira Bastos, Ordoñez și Ribeiro Júnior, sculptorul Jorge Neto sau cioplitorul în lemn António Pucche. Din 1967 palatul nu a mai fost locuit și a început să se degradeze. Pe 29 noiembrie 1988 a fost declarat de Institutul Portughez pentru Patrimoniu Arhitectonic (IPPAR) drept imobil de interes public și inclus în zona specială de protecție a sediului și parcului Fundației Calouste Gulbenkian. După mai mulți ani de neglijare și un incendiu izbucnit în clădire, Consiliul Municipal Lisabona și IPPAR au finalizat și pus în acțiune un plan de restaurare și remodelare a palatului. Planul, conceput de arhitectul Gastão da Cunha Ferreira, a vizat menținerea caracteristicilor fundamentale ale edificiului și includerea lui într-un proiect multifuncțional care a mai cuprins, pe lângă restaurarea propriu-zisă, realizarea unei parcări subterane și a unei clădiri-anexă care include un centru comercial, spații de birouri și un hotel. Începând din anul 2012, 7.000 m2 ai clădirii-anexă sunt ocupați de Virgin Active Health Club, iar palatul propriu-zis găzduiește ambasada Columbiei în Portugalia. Referințe Legături externe
Palácio Ribamar

Der Palácio Ribamar ist ein Palast im Zentrum der portugiesischen Kleinstadt Algés. Geschichte Er wurde 1729 für Dom Francisco de Paula de Portugal e Castro (1679–1749) auf dem Gelände des ehemaligen Convento de São José de Ribamar errichtet. Später war er im Besitz der Marquis de Valença und der Condes do Lumiar. 1872 erwarb der Conde de Cabral den Palast. Nach seinem Tod ging das Anwesen auf seine Erben, die Marquis da Foz, über. Ab 1920 wurde in den Räumen das Casino The Splendid Foz Garden betrieben. In den 1930er Jahren diente der Palast Hintze Ribeiro als Sommerresidenz. Zwischenzeitlich war darin eine Grundschule untergebracht. Ab 1940 nutzte die Junta Autónoma de Obras de Hidráulica Agrícola das Gebäude als Sitz. 1962 kaufte die Câmara Municipal von Oeiras den Palast. Nach Renovierung eröffnete er im Juli 2001 als örtliches Kulturzentrum mit Galerie, Gemeindebibliothek und Fremdenverkehrsbüro. Auch das Centro de Dança de Oeiras hat in dem Gebäude seine Heimat. Weblinks Palácio Ribamar im portugiesischen Denkmalverzeichnis Sistema de Informação para o Património Arquitectónico
Palacio Ribamar

El palacio Ribamar es un edificio del siglo XVIII, mandado construir por el conde de Vimioso, Francisco Paula Portugal, en Algés. Posteriormente perteneció a los Marqueses de Valença y por herencia a los Condes de Lumiar. En 1870 fue adquirido por el Conde de Cabral, pasando para sus herederos, los Condes de Foz. A la largo de los daños tuvo varios propietarios y usos. En los años siguientes a la Primera Guerra Mundial aquí funcionó el casino "The Splendid Foz Garden", que más tarde tomó el nombre de San José de Ribamar. Cerrado en la década de 1930, fue durante algunos años la residencia de vacaciones de Hintze Ribeiro. El uso siguiente fue un colegio, y ya en la década de 1940 la sede de la Junta Hidráulica Agrícola y finalmente una escuela. Adquirido y recuperado por el Ayuntamiento de Oeiras, acoge actualmente la galería municipal, un puesto de turismo, biblioteca y es la sede del Centro de Baile de Oeiras. Bibliografía Guia do Comércio e Turismo, Baixa de Algés, publicado por el Ayuntamiento de Oeiras Enlaces externos