NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ориенти (станция метро)

«Орие́нти» (порт. Oriente — Восток) — станция Лиссабонского метрополитена, расположенная в восточной части города, неподалёку от бухты Мар-да-Палья. Располагается на Красной линии (Линии Востока) между станциями «Кабу Руйву» и «Москавиди». Станция мелкого заложения с двумя береговыми платформами. Введена в эксплуатацию 19 мая 1998 года в рамках пролонгации метрополитена в восточном направлении города, где в том же году проводилась международная выставка, посвящённая океанам — Expo '98. Над станцией расположен крупнейший транспортный узел Лиссабона — Восточный вокзал. Станция расположена неподалёку от зоны «Экспо» и парка Наций, построенных к Всемирной выставке 1998 года. Также на этой станции находится Altice Arena, в которой ежегодно проходит Web Summit. Описание Отдельные архитектурные и декоративные элементы станции напоминают другие 5 новых станций Красной линии («Олаяш», «Бела-Вишта», «Шелаш», «Оливайш» и «Кабу-Руйву»), поскольку все они были построены и введены в действие в одно и то же время. Архитектор — Sanchez Jorge, художественные работы выполнили представители разных стран António Ségui, Artur Boyd, Errö, Hundertwasser, Yahou-Kussuma, Joaquim Rodrigo, Abdoulaye Konaté, Sean Scully, Raza, Zao Wou Ki, Magdalena Abakanowicz. Оформление связано с тематикой международной выставки EXPO'98. Станция имеет один подземный вестибюль и два основных выхода на поверхность. Западный выход ведёт к платформам операторов пассажирских автобусных сообщений, восточный выход ведёт к вокзалу Ориенти. Станция имеет лифты для людей с ограниченными возможностями. Галерея изображений Примечания
Оріенте (станція метро)

Оріе́нте (порт. Oriente) — станція Лісабонського метрополітену, розташована у східній частині міста Лісабона, в Португалії. Розташована на Червоній лінії (або Сходу), кінцева. Сусідня станція — «Кабу-Руйву». Станція берегового типу, мілкого закладення. Введена в експлуатацію 19 травня 1998 року в рамках пролонгації метрополітену у східному напрямку міста, де в тому ж році відбувалась міжнародна експозиція присвячена океанам EXPO'98. Міститься у першій зоні, вартість проїзду в межаї якої становить 0,75 євро. Станція «Оріенте» є по суті нижнім ярусом найбільшого транспортного вузла міста, так званого «Гаре-ду-Оріенте» (порт. Gare do Oriente), що крім послуг метрополітену має залізничний та автобусні вокзали внутрішніх та міжнародних сполучень, розміщені відповідно у східній та західній частинах над вестибюлем станції. Має також торговельну зону, яка представлена магазинами, роздрібною торгівлею, кав'ярнями, закусочними тощо. Неподалік від станції розташований один з найбільших комерційних центрів міста «Vasco da Gama». Тут же міститься так звана зона «Експо» і парк Націй, — найсучасніші квартали і павільйони міста, будівництво яких було приурочене до міжнародної виставки присвяченій океанам, що відбулась у 1998 році. Назва станції у дослівному перекладі з португальської мови означає «схід» завдяки своєму розміщенню у крайній східній частині міста. Опис Окремі архітектурні і декораційні елементи станції нагадують інші 5 нових станцій Червоної лінії («Олаяш», «Бела-Вішта», «Шелаш», «Олівайш» і «Кабу-Руйву»), оскільки усі вони були побудовані і введені в дію в один і той же час. Архітектор — Sanchez Jorge, художні роботи виконали представники різних країн António Ségui, Artur Boyd, Errö, Hundertwasser, Yahou-Kussuma, Joaquim Rodrigo, Abdoulaye Konaté, Sean Scully, Raza, Zao Wou Ki, Magdalena Abakanowicz, що пов'язана з тематикою міжнародної виставки EXPO'98. Станція має один вестибюль підземного типу, що має два основних виходи на поверхню. Тунель західного виходу є переходом на поверхню, де знаходяться платформи операторів пасажирських автобусних сполучень, східний вихід дає доступ до залізничної станції транспортного вузла «Гаре-ду-Оріенте» (приміські поїзди Лінії Сінтри, Лінії Азамбужі та Лінії Північної (Порту). Як і інші сучасні станції міста, має ліфти для людей з фізичним обмеженням. На станції заставлено тактильне покриття. Режим роботи Відправлення першого поїзду відбувається з кінцевих станцій лінії: ст. «Аламеда» — 06:30 ст. «Оріенте» — 06:30 Відправлення останнього поїзду відбувається з кінцевих станцій лінії: ст. «Аламеда» — 01:00 ст. «Оріенте» — 01:00 Галерея зображень Посилання Офіційна вебсторінка Лісабонського метрополітену [Архівовано 22 травня 2014 у Wayback Machine.] (порт.) Вебсторінка Лісабонського метрополітену на urbanrail.net (англ.) Примітки
Jardim Mário Soares

Der Jardim Mário Soares, auch bekannt als Jardim do Campo Grande, ist ein zwischen 12,5 und 15 Hektar großer Park in der Stadtgemeinde Alvalade der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Er liegt sehr langgestreckt mit 1,3 Kilometer Länge bei einer maximalen Breite von etwa 150 Metern zwischen den beiden Fahrbahnen der Straße Campo Grande, ganz in der Nähe des U-Bahnhof Campo Grande. Bis zum 16. Jahrhundert war das Gelände, auf dem sich der Park befindet, als Campo de Alvalade bekannt. Anfang des 19. Jahrhunderts ließ der Graf von Linhares (Conde de Linhares) den Park auf Geheiß des portugiesischen Prinzregenten und späteren Königs João VI. im Stil der Romantik umgestalten und ausbauen. 1816 fanden auf dem Gelände erste Pferderennen statt. Heute dient der Park vor allem als Freizeit- und Erholungsstätte. Neben dem Restaurant auf einer der Seeinseln im Park, das über eine kleine steinerne Brücke erreicht werden kann, befinden sich dort mehrere Tennis- und andere Ballspielplätze und ein großes Fitness-Zentrum. Zwischen 2012 und 2018 wurde der Park in mehreren Etappen saniert und neu gestaltet. In diesem Zug wurde er nach dem ein Jahr zuvor verstorbenen portugiesischen Staatspräsidenten Mário Soares benannt. Einzelnachweise Weblinks Jardim Mário Soares im portugiesischen Denkmalverzeichnis Sistema de Informação para o Património Arquitectónico
Jardim Mário Soares

El Jardin Mário Soares (portugués: Jardim Mário Soares) o también conocido como Jardín del Campo Grande (portugués: Jardim do Campo Grande) es el jardín más grande del centro de Lisboa y ocupa una superficie de 13,38 hectáreas, llegando a 1.200 m de largo por 200 metros de ancho. El jardín está dividido en 2 zonas por la Avenida de Brasil: una zona norte con 6ha y una zona sur con 5ha. Se encuentra en el barrio de Alvalade, en la calle denominada de Campo Grande. Equipo disponible En la zona sur: La Natación Campo Grande (portugués: Piscina do Campo Grande); El Patio de Recreo. El Edificio de los antiguos baños. En la zona norte: El Edificio Caleidoscopio, con cafetería, restaurante, librería, auditorio y sala de estudio; El Padel Campo Grande, incluido el edificio de apoyo del arquitecto Francisco Keil do Amaral; El Restaurante Terraza del Lago, situado en la isla del lago principal, donde se puede ir en bote, y el acceso es realizado por un pequeño puente; El Café Concierto (en portugués Café Concerto). Botánica En el jardín se encuentran los especímenes botánicos más diversas, algunas muy raras, como palmeras canarias, pinos, eucaliptos, acacias, morera de papel, higo, pimienta, limón, incienso, palo de rosa, grevídea, el arce rojo y castaño de la India, etc. También muchas especies de aves anidan y se puede observar, como los jilgueros, gorriones, currucas, los trucos y las rocas carrasqueiras martín pescador.
Jardin Mário Soares

Le Jardim Mário Soares, également connu sous le nom de Jardim do Campo Grande, est un parc de 13 hectares situé à Alvalade, à Lisbonne. C'est le plus grand jardin du centre de Lisbonne : très allongé, il s'étend sur 1,2 kilomètre de long et environ 200 mètres de large. Situé près de la station de métro Campo Grande, le jardin est divisé en deux zones, par l’Av. du Brésil : la zone Nord avec 7 ha et la zone Sud avec 5 ha. Histoire et description Jusqu'au XVIe siècle, l'endroit était connu sous le nom de Campo de Alvalade. Au début du XIXe siècle, le comte de Linhares fit réaménager et agrandir le parc dans le style romantique à la demande du prince régent portugais, futur roi Jean VI. Les premières courses hippiques y eurent lieu en 1816. En 1869, sous le règne du roi Luís Ier, la construction du lac principal commença, afin de plaire aux épouses et familles des amateurs de chevaux. Les balades romantiques en barque apparaissent, fréquentées par la noblesse et la royauté. Aujourd'hui, le parc sert de lieu de loisirs et de détente. Il y a un restaurant sur l'une des îles du parc, accessible par un petit pont de pierre, et des courts de tennis et des terrains de sport, ainsi qu'un centre de remise en forme. Entre 2012 et 2018, le parc a fait l'objet d'une rénovation. A la fin des travaux en 2018, il a été rebaptisé en hommage à Mário Soares, le président portugais décédé l'année précédente. Dans le jardin, on trouve les spécimens botaniques les plus diversifiés, certains assez rares, tels que les palmiers des Canaries, les pins, les eucalyptus, les acacias, les mûriers, les figuiers, les tilleuls, l’encens, le palissandre, l’érable et le marronnier rouge. Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Sistema de Informação para o Património Arquitectónico Jardim Mário Soares (en portugais) : Sistema de Informação para o Património Arquitectónico Portail des espaces verts Portail de Lisbonne
Kostel svaté Engrácie

Kostel svaté Engrácie (portugalsky Igreja de Santa Engrácia) je barokní kostel v portugalském hlavním městě Lisabonu. Kostel má impozantní kupoli, která je patrná až z okrajových částí města. Stavba kostela byla zahájena v 17. století, ale dokončena až ve 20. století. Roku 1916 byl kostel vyhlášen Národním panteonem (portugalsky Panteão Nacional). Historie Původní kostel, který se nacházel na místě dnešního, byl zničen roku 1681. Práce na novém kostele v barokním slohu započaly v roce 1682, kdy byly pochybnosti, že chrám bude vůbec dokončen. Nedokončená stavba skutečně po nějakou dobu sloužila mimo jiné i pro vojenské účely. Stavba kostela byla dokončena až roku 1966, tedy o 284 let později. Jsou zde pohřbeni portugalští prezidenti Manuel de Arriaga, Teófilo Braga, Sidónio Pais a Óscar Carmona, politik Humberto Delgado, spisovatelé João de Deus, Almeida Garrett, Guerra Junqueiro, Aquilino Ribeiro a Sophia de Mello Breyner Andresenová, zpěvačka Amália Rodriguesová a fotbalista Eusébio. Do roku 2003 zde byl pochován také Karel II. Rumunský, než byly jeho ostatky převezeny do vlasti. Dále se zde nacházejí kenotafy dalších osobností portugalských dějin, připomenuti jsou Vasco da Gama, Afonso de Albuquerque, Luís de Camões, Pedro Álvares Cabral, Nuno Álvares Pereira, Aristides de Sousa Mendes či král Jindřich Mořeplavec. Interiér kostela je vyveden v barevném mramoru a celé stavbě dominuje mohutná kupole. Na kupoli je možné nechat se vyvézt výtahem, z ní je potom výborný panoramatický výhled na celé město. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chiesa di Santa Engrácia na italské Wikipedii. Literatura Susie Boulton, City Book Lisbona. Mondadori, Milano, 2010. ISBN 9788837058104 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svaté Engrácie na Wikimedia Commons
Panteón Nacional de Portugal

El Panteón Nacional de Portugal (Panteão Nacional, en lengua portuguesa) se sitúa en la freguesia de São Vicente de Fora, en Lisboa, concretamente en la Iglesia de Santa Engracia (Igreja de Santa Engrácia). El actual edificio está en el solar donde ya había sido erigida una iglesia en 1568, por orden de Infanta D. María, hija del rey D. Manuel I, con motivo de la creación de la freguesia de Santa Engrácia. El templo pasó a tener una función como Panteón a partir de 1916. La iglesia original fue constantemente modificada, de tal modo que en la actualidad nada resta de la original. La versión primera fue víctima de un temporal, en 1681. La primera piedra del nuevo edificio barroco, fue colocada en 1682, marcó el inicio de una era de 284 años. Las obras duraron tanto tiempo que dio lugar a la expresión popular "obras de Santa Engrácia" para designar algo que nunca se acaba. La iglesia fue acabada en 1966. El interior está pavimentado con mármol coloreado y coronado por un cimborrio gigante. Además de la Iglesia de Santa Engracia también tienen la condición de Panteón Nacional, desde 2003, el Monasterio de Santa Cruz (Coímbra) y, desde 2016, el Monasterio de los Jerónimos de Belém (Lisboa) y el Monasterio de Batalha (Batalha). Tumbas en el Panteón Nacional​ Entre los personajes ilustres que están sepultados, encontramos sobre todo presidentes de la República Portuguesa y escritores. Las excepciones son la fadista Amália Rodrigues, cuyos restos mortales fueron trasladados tras el cambio en las disposiciones legales que solo permitían su traslado al panteón nacional una vez pasados cuatro años tras su fallecimiento, y Humberto Delgado. Las personalidades sepultadas son: Almeida Garrett, escritor (1799-1854) João de Deus, escritor (1830-1896) Manuel de Arriaga, presidente de la República (1840-1917) Teófilo Braga, presidente de la República (1843-1924) Guerra Junqueiro, escritor (1850-1923) Óscar Carmona, presidente de la República (1869-1951) Sidónio Pais, presidente de la República (1872-1918) Aquilino Ribeiro, escritor (1885-1963) Humberto Delgado, personalidad de lucha contra el fascismo en Portugal (1906-1965) Amália Rodrigues, fadista (1920-1999) Eusébio da Silva Ferreira, futbolista (1942-2014) Como Panteón nacional alberga los cenotafios de héroes de la Historia de Portugal, tales como Nuno Álvares Pereira, Enrique el Navegante, Vasco da Gama, Pedro Álvares Cabral, Afonso de Albuquerque, Aristides de Sousa Mendes y Luís de Camões. El día 19 de septiembre de 2007 el escritor Aquilino Ribeiro fue la décima persona en ser sepultada en el Panteón. Referencias
Chiesa di Santa Engrácia

La chiesa di Santa Engrácia è una chiesa del XVII secolo situata nella freguesia di São Vicente nella città di Lisbona, la capitale del Portogallo. Convertita nel Pantheon Nazionale (Panteão Nacional in portoghese) nel 1916, è famosa per la sua imponente cupola, che si può vedere fino alla periferia est della città. Storia L'antica chiesa, che si trovava sul medesimo posto di quella attuale, fu distrutta nel 1681. I lavori di costruzione per una nuova chiesa barocca cominciarono nel 1682, anno che segnò l'inizio di una saga che riteneva che la chiesa di Santa Engrácia non sarebbe mai stata completata, e la struttura incompiuta per un certo periodo venne tra l'altro adibita a deposito militare. Questa saga si rivelò errata 284 anni dopo, quando la chiesa venne completata, nel 1966. All'interno il pavimento è in marmo colorato e sovrastato dalla gigantesca cupola. All'interno è una pala con l'Immacolata Concezione del 1750, già attribuita a Pompeo Batoni ma in realtà da riferirsi ad Agostino Masucci. L'edificio ospita cenotafi di eroi e importanti personaggi della storia portoghese, come: Vasco da Gama, Afonso de Albuquerque ed Enrico il Navigatore; mentre tra le tombe contemporanee ci sono, tra le altre, quella della fadista Amália Rodrigues, del calciatore Eusebio Da Silva Ferreira, del presidente della Repubblica António Óscar Carmona, dei primi presidenti della Repubblica portoghese Teófilo Braga, Manuel de Arriaga e del politico Sidónio Pais. Un ascensore per la cupola offre un panorama della città a 360 gradi. Note Bibliografia Susie Boulton, City Book Lisbona. Mondadori, Milano, 2010. ISBN 978-88-370-5810-4 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Engrácia Collegamenti esterni (PT) AA.VV., Igreja de Santa Engrácia / Panteão Nacional, su monumentos.gov.pt, 1993, 1999. (PT) Chiesa di Santa Engrácia, su patrimoniocultural.pt.
Panteão Nacional

Het Panteão Nacional is een 17-eeuws monument in Lissabon, Portugal. Oorspronkelijk is het gebouwd als kerk, de Igreja de Santa Engrácia, om vervolgens in de 20e eeuw omgevormd te worden tot nationaal pantheon. Op deze locatie, gelegen in de wijk Alfama, liggen belangrijke Portugese personen begraven. Het Panteão Nacional ligt vlak bij een ander belangrijk monument in Lissabon, het Klooster van São Vicente de Fora. Geschiedenis Het huidige gebouw verving eerdere kerken die gewijd waren aan de heilige Encratia ( Portugees: Engrácia ). In 1681 begon de bouw van de huidige kerk onder leiding van de koninklijke architect João Antunes, een van de belangrijkst barok architecten van Portugal. De bouw duurde van 1682 tot 1712, toen de architect stierf. Johan V, koning van Portugal in die periode, verloor zijn interesse in het project en gebruikte zijn middelen voor de bouw van het Paleis van Mafra. Uiteindelijk werd de kerk pas in de 20e eeuw voltooid, waardoor Obras de Santa Engrácia (letterlijk de werken van Sint Encratia) in Portugal synoniem geworden zijn voor een eindeloos bouwproject. Er werd een koepel toegevoegd en in 1966 werd de kerk opnieuw geopend. Nationaal Pantheon In 1916, gedurende de Eerste Portugese Republiek, werd de kerk omgevormd tot Nationaal Pantheon. Pas tijdens de regeringsperiode van dictator António de Oliveira Salazar, in 1966, werd dit voltooid. Vele bekende Portugese persoonlijkheden zijn hier begraven, waaronder de presidenten Manuel de Arriaga, Teófilo Braga, Sidónio Pais en António Óscar Carmona, presidentskandidaat Humberto Delgado, schrijvers João de Deus, Almeida Garrett, Guerra Junqueiro, Aquilino Ribeiro en Sophia de Mello Breyner Andresen, zangeres Amália Rodrigues en voetballer Eusébio. Daarnaast zijn er verschillende cenotafen te vinden, waaronder van Luís de Camões, Pedro Álvares Cabral, Afonso de Albuquerque, Nuno Alvares Pereira, Vasco da Gama en Hendrik de Zeevaarder.
Panteon Narodowy w Lizbonie

Panteon Narodowy w Lizbonie (port: Panteão Nacional) – panteon narodowy Portugalii, mieszczący się w starym Kościele Santa Engrácia. Utworzony na mocy dekretu z dnia 26 września 1836 r. Panteon Narodowy jest miejscem uhonorowania i zachowania pamięci o obywateli portugalskich, którzy wyróżnili się poprzez służbę dla kraju, w ramach wykonywania wyższych urzędów publicznych, wyższą służbą wojskową, ekspansji kultury portugalskiej, literackiej, naukowej i artystycznej lub obrony wartości cywilizacji, ze względu na godność osoby ludzkiej i wolności. Groby Znajdują się tu groby bohaterów narodowych Portugalii, takich jak: Noniusz Álvares Pereira, Henryk Żeglarz, Pedro Álvares Cabral i Afonso de Albuquerque Poza tym znajdują się tu groby: Almeida Garrett (1799-1854), poeta i polityk; Amália Rodrigues (1920-1999), śpiewaczka fado; Aquilino Ribeiro (1885-1963), poeta; Guerra Junqueiro (1850-1923), poeta; Humberto Delgado (1906-1965), generał, opozycjonista; João de Deus (1830-1896), poeta; Manuel de Arriaga (1840-1917), prezydent republiki; Óscar Carmona (1869-1951), prezydent republiki; Sidónio Pais (1872-1918), prezydent republiki; Sophia de Mello Breyner (1919-2004), pisarka; Teófilo Braga (1843-1924), prezydent republiki. Przypisy Linki zewnętrzne Kościół Santa Engrácia
Национальный пантеон Португалии

Национальный Пантеон Португалии, или Церковь Святой Энгра́сии, — одно из самых впечатляющих произведений архитектуры в Лиссабоне, относящееся к португальскому барокко. История Церковь была построена в XVII веке. В течение следующих трёх веков церковь постоянно перестраивалась. Санта-Энграсия заменила многие другие церкви, посвященные мученице города Брага Св. Энграсии. Первая такая церковь была построена в 1568 году на пожертвования принцессы Марии, дочери короля Мануэла I. В 1681 году после разрушения предыдущих строений началось возведение нового здания. Автором стал королевский архитектор Жуан Антунеш (João Antunes), одна из значительных фигур португальской архитектуры в стиле барокко. На протяжении 30 лет с 1682 до самой смерти архитектора в 1712 году продолжалось строительство здания. Однако король Жуан V потерял всякий интерес к церкви, сосредоточив все ресурсы и усилия на строительстве огромного монастыря в городе Мафра. До XX века церковь так и не была достроена. Тогда же и возникло выражение «строительство Санта-Энграсия» («Obras de Santa Engrácia») — синоним длительных или бесконечных работ. В 1966 году, когда к церкви был добавлен купол, она торжественно открылась. Жуан Антунеш использовал для церкви уникальное оформление, которое до него никто в Португалии не использовал. Крыша церкви имеет форму греческого креста, по краям — квадратные башни, купола которых так и не были закончены, а волнообразный фасад исполнен в стиле барокко Борромини. Над входом расположен холл, фасад которого имеет ниши со статуями. Вход в церковь через портал в стиле барокко, над которым два ангела держат герб Португалии. Пол и стены церкви декорированы разноцветными образцами мрамора все в том же стиле барокко. Орган XVIII века был специально привезен из Кафедрального собора Лиссабона. В 1966 году, во времена правления диктатора Антонио Салазара, церковь Санта-Энграсия стала Национальным Пантеоном. Здесь похоронены многие известные деятели, президенты, писатели и многие другие. В честь известных мореплавателей (Васко да Гама, Генрих Мореплаватель и др.) возведены кенотафы. Особенности Величественное сооружение из розового мрамора увенчано огромным куполом. С крыши у основания купола, на высоте 80 метров со смотровой площадки, открывается вид города и реки Тежу. Портик главного входа церкви поддерживается четырьмя колоннами. Распределение внутреннего пространства церкви соответствует классической схеме греческого креста с четырьмя нефами, соединяющимися в форме полукружия. Ссылки Gid Travel Церковь Санта Энграсия Национальный пантеон Португалии на Find a Grave
Національний пантеон (Португалія)

Націона́льний пантео́н (порт. Panteão Nacional) — національний пантеон в Португалії, в місті Лісабон, парафії Сан-Вісенте-де-Фора. Заснований урядовим декретом від 26 вересня 1836 року. Первісно розташовувався у Монастирі єронімітів. 1 грудня 1966 року перенесений до Церкви святої Енграції (порт. Igreja de Santa Engrácia), що була збудована 1586 року коштом португальської інфанти Марії, доньки португальського короля Мануела I. Після знищення церкви штормом в 1682 році її відбудовували три століття, до 1966 року; це породило популярний вислів «спорудження Святої Енграції» (порт. obras de Santa Engrácia) на позначення того, що ніколи не закінчується. Поєднує декілька стилів — бароко, маньєризм, класицизм. Поховання Серед видатних діячів, які поховані в церкві, є президенти Республіки та письменники. Винятками є фадистка Амалія Родрігіш, останки якої були перенесені через два роки після смерті (раніше закон дозволяв перенесення праху до Національного Пантеону лише після чотирьох років після смерті), а також генерал Умберту Делгаду. Поховані у Національному Пантеоні: Алмейда Гарретт, письменник (1799—1854) Жуан де Деуш, письменник (1830—1896) Мануел де Арріага, президент Республіки (1840—1917) Теофілу Брага, президент Республіки (1843—1924) Герра Жункейру, письменник (1850—1923) Ошкар Кармона, президент Республіки (1869—1951) Сідоніу Пайш, президент Республіки (1872—1918) Акіліну Рібейру, письменник (1885—1963) Умберту Делгаду, опозиціонер режиму Нової держави (1906—1965) Амалія Родрігіш, фадистка (1920—1999) Крім того, у Національному Пантеоні є кенотафи героїв португальської історії. Серед них Нуну Алваріш Перейра, принц Енріке Мореплавець, Вашку да Гама, Педру Алваріш Кабрал, Афонсу де Албукеркі і Луїш де Камойнш. 19 вересня 2007 року письменник Акіліну Рібейру став десятим, перепохованим у Національному Пантеоні, незважаючи на протести деяких груп, що його звинувачують у причетності до тероризму. Доступ для відвідувачів Національний Пантеон відкрито для відвідувачів щодня, крім понеділків, з 10-00 до 17-00 (останній вхід не пізніше 16-40). Закритий — 1 січня, Великодня неділя, 1 травня і 25 грудня. Вартість квитка для дорослих без пільг становить 8 євро, для власників міжнародних студентських карток (молодіжних карток) — знижка 50 %. Дітям до 14 років, а також по неділях до 14-00 — вхід безкоштовний. Галерея зображень Примітки Посилання