NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Isole Desertas

Le Isole Desertas (in portoghese: Ilhas Desertas), costituiscono un piccolo arcipelago situato a circa 25 km a sud-est di Ponta de São Lourenço, la punta più orientale dell'isola di Madera, circa a metà strada tra le Azzorre e le Canarie. Le tre isole, chiamate Ilhéu Chão, Deserta Grande e Bugio, hanno una forma lunga e stretta e formano una catena che si articola in direzione NW-SE per una distanza di 23 km. Amministrativamente fanno parte del territorio del Portogallo, distretto di Funchal, comune di Santa Cruz (isola di Madera). Storia Le Isole Desertas sono state scoperte nel 1419/20 e battezzate con questo nome da João Gonçalves Zarco, nobile e navigatore portoghese della casata di Enrico il Navigatore. Furono però esplorate convenientemente solo nel 1420/21, dopo l'esplorazione e l'avvio definitivo della colonizzazione di Funchal. Le isole sono state di proprietà di due famiglie inglesi tra il 1894 e il 1971 per poi essere acquistate dallo Stato portoghese. Descrizione Nonostante la loro vicinanza con l'isola di Madera, la geologia delle Isole Desertas è completamente differente. Queste isole alte, lunghe e rocciose hanno un suolo sterile. Il popolamento animale presente include circa 16 specie di uccelli, delle quali 8 rappresentate da uccelli marini, la capra selvatica, il coniglio e alcuni roditori. I mammiferi citati sono stati introdotti dai marinai portoghesi che per primi approdarono sulle spiagge rocciose di queste isole. Anche alcuni rettili, come la lucertola muraiola di Madera, e ragni, tra cui una specie di tarantola di dimensioni notevoli ed endemica delle Desertas, la Hogna ingens, vivono in questo ecosistema arido e fragile. Sulle spiagge vive una piccola colonia di foca monaca e dal 1990 le Isole Desertas sono state dichiarate riserva naturale biogenetica dal Consiglio d'Europa e poste sotto regime di tutela ambientale. La popolazione delle foche, che nel 1998 comprendeva appena 8 individui, oggi può contare quasi 20 esemplari. La sola presenza umana è rappresentata dai guardiani permanenti, dai geologi, da persone che occasionalmente approdano con la propria barca e da alcune stazioni di ricerca scientifica disseminate su tutte le isole. L'unica isola potenzialmente abitabile è Deserta Grande, grazie alla presenza di una sorgente di acqua, sebbene questa sia scarsa e sporca. Tutti i tentativi di colonizzazione sono falliti a causa dell'impraticabilità di qualsiasi tipo di agricoltura. Sulle isole sono presenti due fari, uno all'estremità meridionale dell'Isola di Bugio (D-2722), conosciuto come faro della Ponta de Agulha, e uno all'estremità settentrionale del Ilhéu Chão (D-2720), Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Isole Desertas Collegamenti esterni Le isole Desertas, su madeira.seawatching.net. Carta topografica in scala 1:250,000 (JPG), su lib.utexas.edu.
Ilhas Desertas

De Ilhas Desertas (Verlaten Eilanden) is een archipel van drie kleine onbewoonde eilanden van vulkanische oorsprong gelegen op zowat dertig kilometer voor de zuidoostkust van het eiland Madeira, vanwaar ze meestal goed zichtbaar zijn. De eilanden die net als Madeira ontdekt werden door João Gonçalves Zarco in 1419, maken deel uit van de autonome regio Madeira. De eilandengroep die van 1894 tot 1971 het privé bezit was van twee op Madeira gevestigde Engelse families, werden door Portugal gekocht en sedert 1995 door de Portugese overheid erkend als natuurreservaat. De drie eilanden heten, van noord naar zuid: Ilhéu Chão, het kleinste van de drie en het dichtst bij Madeira gelegen Deserta Grande, met een lengte van 13,5 km bij 2,4 km het grootste eiland Bugio De eilanden zijn alleen te bezoeken met een speciale toelating die in principe enkel verstrekt wordt aan wetenschappelijke onderzoekers. De wetenschappelijke nederzetting bevindt zich ongeveer in het midden aan de westzijde van het Deserta Grande aan een natuurlijke haven. Er is een permanente bewoning door enkele bewakers die instaan voor de bescherming van een van de laatste populaties van gewone monniksrobben (Monachus monachus) die in de talrijke aanwezige grotten een goede leefomgeving vinden. Er is een verzorgingsmogelijkheid voor zieke of gewonde robben in de buurt van de bewakingspost.
Ilhas Desertas

Ilhas Desertas (pol. Wyspy Opuszczone) – grupa 4 niewielkich i niezamieszkanych wysp na Oceanie Atlantyckim: Deserta Grande, Ilha do Bugio, Ilhéu Chão i Prego do mar, o łącznej powierzchni 14,21 km², należących do Portugalii, zlokalizowanych 25 km na południowy wschód od wybrzeża Madery, administracyjnie należących do Regionu Autonomicznego Madery (gmina Santa Cruz). W ich skład wchodzą: Zobacz też Wyspy Selvagens
Ilhas Desertas

As Ilhas Desertas constituem um subarquipélago do arquipélago da Madeira, Portugal de origem vulcânica, situadas a sudeste da Ilha da Madeira. Constituem a Reserva Natural das Ilhas Desertas, classificada também como reserva biogenética pelo Conselho da Europa. Fazem parte das Ilhas Desertas o Ilhéu Chão, a Deserta Grande e o Bugio. Administrativamente, fazem parte da freguesia de Santa Cruz, concelho de Santa Cruz, Região Autónoma da Madeira. Breve história Desde o século XIV, que estas ilhas já eram conhecidas pelo nome que atualmente têm ou pelo singular de "Ilha Deserta". Contudo só foram exploradas convenientemente após as primeiras viagens de reconhecimento de João Gonçalves Zarco (cujos descendentes foram Senhores das Ilhas Desertas) em 1420/21 e com a exploração e estabelecimento humano definitivo no Funchal. Tentou-se aqui estabelecer uma colónia portuguesa por diversas vezes, sempre sem qualquer sucesso, dadas as condições agrestes e a secura destas ilhas. As ilhas foram vendidas pela família do 3º Conde da Taipa 14º Senhor das Ilhas Desertas em 1864 a Alexandre Fernandes Camacho e depois a de duas famílias inglesas da Madeira entre 1894 e 1971 (tal como foram as Ilhas Selvagens), tendo sido compradas então pelo Estado português e convertidas em reserva natural. Ver também Reserva Natural das Ilhas Desertas Referências Ligações externas Parque Natural da Madeira Fotos das ilhas Desertas
Ильяш-Дезерташ

Ильяш-Дезерташ, или Ильяш-Дезергаш (порт. Ilhas Desertas, букв. «Пустынные острова») — небольшой португальский архипелаг, расположенный в 25 км на юго-восток от восточного окончания острова Мадейры. География Это цепь из трёх длинных узких островов, растянувшиеся на 23 км с севера на юг. Административно острова относятся к муниципалитету Санта-Круш. Острова являются заповедником, вследствие чего необходимо получить специальное разрешение, чтобы туда попасть. Несмотря на то, что острова расположены недалеко от основного острова Мадейра и часто видны с него на горизонте, геология островов Дезерташ абсолютно другая. Высокие, длинные и каменистые острова почти не имеют почвы. Острова Ильяш-Дезерташ Ильяш-Дезерташ по порядку с севера на юг: Флора и фауна На островах встречаются шестнадцать видов птиц, включая восемь видов морских, а также дикие козы, кролики и грызуны, завезенные из Португалии. На островах также живут пресмыкающиеся и пауки (включая эндемика Hogna ingens). На пляжах островов существует небольшая колония вымирающих тюленей-монахов (Monachus monachus). В 1990 года для их защиты острова были объявлены заповедником. Хотя в 1998 году колония насчитывала всего восемь особей, сегодня их численность достигает двадцати. Население Единственный пригодный для жизни остров архипелага со своим источником воды — остров Илья-Дезерта-Гранди. Однако этой воды очень мало и она мутная. Все исторические попытки колонизировать остров провалились в связи с невозможностью ведения сельского хозяйства. Единственными людьми на острове являются смотрители, геологи и представители нескольких исследовательских станций, имеющихся на острове. Примечания Ссылки Карта 1:250,000
Desertasöarna

Desertasöarna (portugisiska: Ilhas Desertas) är en obebodd ögrupp i Atlanten omkring 25 kilometer sydost om den portugisiska ön Madeira. Öarna och havet ned till 100 meters djup utsågs till naturreservat år 1990. Det krävs tillstånd för att besöka öarna. Ögruppen består av tre namngivna öar där Chão är den nordligaste och minsta. Den består av en platt, omkring 50 hektar stor, högplatå 100 meter över havet. Kaspisk trut häckar på ön som har ett relativt rikt växtliv sedan de getter och kaniner som tidigare fanns här dog ut i början och mitten av 1900-talet. Deserta Grande är den största ön med en yta på omkring 10 kvadratkilometer. Den är 11 kilometer lång och bergig och den högsta punkten ligger 479 meter över havet. Öns sötvatten kommer från en liten källa i en grotta. Växtligheten är hårt betad av getter och kaniner från tidigare bosättningar men situationen har förbättrats genom sanering sedan 1990-talet. På Deserta Grande finns en endemisk spindelart, Hogna ingens, som kan bli upp till 8 centimeter stor. Bugio är den sydligaste av Desertasöarna. Den är 7,5 kilometer lång och 700 meter bred och har en yta på 3,3 kvadratkilometer. Den delas av en fjällkedja vars högsta punkt ligger 348 meter över havet. Växterna betas hårt av getter av en gammal ras som kom hit från Kanarieöarna 1489 och nu skyddas. Eftersom det inte finns sötvatten på Burgio klarar de sig på saltvatten. Desertaspetrell (Pterodroma deserta) är endemisk på Bugio. Omkring 30 individer av den starkt hotade munksälen (Monachus monachus) lever på Desertasöarna. Källor
Дезерташ

Острови Дезе́рташ (порт. Ilhas Desertas, МФА: ['iʎɐʃ dɨ'zɛɾtɐʃ]) — назва трьох безлюдних, невеликих за розміром островів вулканічного походження, розташованих за 25 км на південний схід від острова Мадейри в Атлантичному океані. Належать Португалії. В адміністративному відношенні є частиною муніципалітету Санта-Круж (Мадейра). Загальна площа — 14,21 км². Береги досить урвисті, ґрунти суглинисті. Екологічна цінність: острови є місцем проживання 16 видів птахів. Тут також проживають кози, зайці та гризуни, що були завезені з Португалії. Корінними видами є деякі плазуни й тарантули, які характерні для аридного клімату. Крім того, острів є місцем проживання колонії тюленів-монахів (приблизно 23 тварини). Усі три острови (Шау, Дезерта-Гранде і Бужіу) складають однойменний природний заповідник. Єдиний острів, що має власне джерело питної води, — Дезерта-Гранде. Проте усі спроби заселення були невдалими через труднощі ведення господарства за практичною відсутністю рослинності та води. Останні десятиріччя острови епізодично використовувалися нечисленними рибалками як місце переховування від шторму та для ночівлі. В наш час острови є заповідною територією. Причалювання та висадка на берег заборонені. Територію острова цілодобово охороняє команда з трьох рейнджерів, котра змінюється раз на два тижні. Топографічні дані Площа і висота островів: Коротка історія Усі три острови відкрив португальський мореплавець Жуан Гонсалвіш Зарку у 1419/1420 році, під час своєї першої подорожі відкриттів. Він же дав і назву островам «Desertas», що у перекладі з португальської мови означає «пустельні». Між 1894 і 1971 роками, так само як і острови Селваженш, Дезерташ були приватною власністю двох англійських сімей острова Мадейри. Пізніше були придбані португальським урядом і перетворені на природний заповідник. Джерела інтернету Природний парк Мадейри (порт.) Фотографія Островів Дезерташ Посилання й примітки
Sint-Pieters-Kapelle

Belgia: Sint-Pieters-Kapelle – dzielnica (deelgemeente) gminy Herne w Regionie Flamandzkim, w prowincji Brabancja Flamandzka, w okręgu Halle-Vilvoorde Sint-Pieters-Kapelle – dzielnica (deelgemeente) gminy Middelkerke w Regionie Flamandzkim, w prowincji Flandria Zachodnia, w okręgu Ostenda Zobacz też: Kapelle Sint-Pieters
Capela de São Pedro

Capela de São Pedro pode referir-se a: Em Portugal Ermida de Nossa Senhora do Rosário (Corval) — Reguengos de Monsaraz, distrito de Évora Capela de São Pedro (Ervidel) — no concelho de Aljustrel, distrito de Beja Capela de São Pedro (Seia) — distrito da Guarda Igreja de São Pedro (Leiria) Ver também Igreja de São Pedro Ermida de São Pedro Todas as páginas cujo título começa por "Capela de São Pedro" Todas as páginas que tenham "Capela de São Pedro" no título Busca por "capela de são pedro"
São Cucufate

São Cucufate ist die Ruine einer römischen Villa rustica. Die Ausgrabungsstätte liegt in Vidigueira zwischen Évora und Beja, in der Subregion Baixo Alentejo. Das Museum und die Ausgrabungsstätte eröffnet dem Besucher einen Einblick in das römische Landleben in Portugal vor 2000 Jahren. Geschichte Die Siedlung von São Cucufate wurde über einen Zeitraum von ca. 500 Jahren stetig ausgebaut und bestand in der Endstufe aus einem Kloster mit Haupthaus, Bädern, einer Kapelle und Wirtschaftsgebäuden, wie Stallungen, Kornspeichern etc. Von der großen Terrasse auf der Anhöhe konnte man (und kann man noch) die Umgebung überblicken. Der naheliegende Bach wurde in den künstlichen Swimmingpool umgeleitet. Hier residierte eine römische Adelsfamilie sehr luxuriös. Die römische Baustruktur, bestehend aus gebrannten Ziegelsteinen und großen Bogenkonstruktionen, ist in einigen Teilen noch gut erhalten. Nach dem Niedergang des römischen Reiches wurden die Gebäude von Mönchen besiedelt, die ein Kloster eröffneten, das allerdings nach dem Mittelalter verlassen wurde. So verfiel der gesamte Bau. Heute sind noch einige Fresken aus dieser Zeit erhalten. Archäologische Grabungen In den 1980er Jahren wurden weitere Strukturen ausgegraben und mit Unterstützung des Landkreises Vidigueira zum Gesamtkomplex des Museums rekonstruiert. Der französische Wissenschaftler und Historiker Robert Étienne war von 1962 bis 1988 führend an den Ausgrabungsarbeiten und der Rekonstruktion der römischen Bauten von São Cucufate und Conimbriga beteiligt. Siehe auch Liste von Villae rusticae Staudamm von Cuba Villa von Pisões Literatur Robert Étienne, J. Alarcão, F. Mayet: Les villas romaines de São Cucufate. 1990. Thomas G. Schattner (Hrsg.): Archäologischer Wegweiser durch Portugal (= Kulturgeschichte der Antiken Welt. Bd. 74). Philipp von Zabern, Mainz 1998, ISBN 3-8053-2313-1, S. 180 Weblinks
1º Maio Futebol Clube Sarilhense

Le 1º de Maio Futebol Clube Sarilhense est un club de football portugais basé à Sarilhos Pequenos. Le club a évolué en deuxième division lors de la saison 1978-1979 (Poule Sud). Historique 1918 : Fondation du club sous le nom du 1º de Maio Futebol Clube Sarilhense 1978 : Le club monte en deuxième division. Avec un total de 9 victoires, 6 matchs nuls, 15 défaites et 24 points en championnat, il redescend en troisième division à l'issue de la saison. Liens externes (pt) Site officiel Portail du football Portail du Portugal
1º de Maio Futebol Clube Sarilhense

O 1º de Maio Futebol Clube Sarilhense é um clube de futebol português sediado na freguesia de Sarilhos Pequenos, Município da Moita, Distrito de Setúbal. História O clube foi fundado em 1918 e o seu presidente actual chama-se Orlando Santos. É o 4.º Clube mais antigo do distrito de Setúbal Ligas Seniores 2005-2006 - 1ª divisão de Honra (Associação de Futebol de Setúbal) 2006-2007 - 1ª Divisão Distrital (Associação de Futebol de Setúbal) 2007-2008 - 1ª Divisão Distrital (Associação de Futebol de Setúbal) 2008-2009 - 1ª Divisão Distrital (Associação de Futebol de Setúbal) Juniores 2008-2009 - 2ª Divisão Distrital (Associação de Futebol de Setúbal) Campo de Jogos Campo do Brechão (lotação: 3000)(Relvado natural-futebol 11) Campo do Castanheiro (lotação:1000) (relvado sintético-futebol 7) Pavilhão Desportivo (lotação:500) (relvado sintético-futebol 5)
Time Out Market Lisboa

Time Out Market Lisboa is a food hall located in the Mercado da Ribeira at Cais do Sodré in Lisbon, Portugal. History Time Out Market Lisboa opened in May 2014, and is the first of several planned food hall ventures for Time Out magazine. The Lisbon market has around 36 restaurants and kiosks selling regional specialities, such as Azeitão sheep's cheese, Alentejo ham, custard tarts from Manteigaria, shellfish and grilled fish, wines and chocolates. Five top Portuguese chefs have restaurants here: Alexandre Silva, Miguel Castro e Silva, Marlene Vieira, João Rodrigues and Henrique Sá Pessoa. The original fish, fruit and vegetable market stalls occupy the other half of the landmark building. Restaurants The restaurants include: 2016-2019 In 2016, two years after the opening, Time Out Market Lisboa ended the year with a total turnover of 24 million euros and just over three million visitors. In 2018, it reached almost 4 million visitors. In 2019, the Time Out Market project went international, with the opening of new markets in Miami, New York, Boston and Chicago, in the United States of America, and in Montreal, Canada. Time Out Market Dubai opened in 2021; and new locations are set to open in the future. Awards In 2018, the project was awarded The Hamburg Foodservice Award, in a ceremony that took place in Hamburg, Germany. This international award is one of the most respected and desired European awards in the gastronomy and catering industry, considered the “Oscar” of the industry. Time Out Market Lisboa was honoured as “one of the most visionary concepts in the European foodservice sector”. Gallery References
Lapa Church

Lapa Church, officially Parish Church of Our Lady of Lapa (Portuguese: Igreja Paroquial de Nossa Senhora da Lapa) is a Parish church in the Portuguese city of Póvoa de Varzim. It was built in 1772 by the local fishermen community. Despite its simplicity it has some interesting features and cultural interest such its old lighthouse, once a link between the church and the fishermen at sea. Traditional marriage marks, Siglas poveiras, can be found in the church. it is a seaside church and lighthouse, near the seashore in the Port of Póvoa de Varzim. History The establishment of the chapel is due to Spanish missionaries, Franciscan friars, in the third quarter of the 18th century. They got the support of some local fishermen to create a chapel in honor of Our Lady of the rock (Lapa). The foundation stone was placed on December 9, 1770. Works finished on August 15, 1772, with a solemn blessing. The founders organized themselves as a brotherhood, this status was later confirmed by Maria I of Portugal in 1791, as a Royal brotherhood, the Real Irmandade de N. S. da Assunção, the Royal Brotherhood of our Lady of Assumption, still in existence. Póvoa de Varzim's inhabitants showed great devotion for this chapel to such extent that the brotherhood created a good lighthouse in there, with two-lights with Petrol fuel. It served for navigation, especially for the fishermen. See also Póvoa de Varzim Churches in Portugal References External links Media related to Igreja Paroquial de Póvoa do Varzim at Wikimedia Commons
Iglesia de Nuestra Señora de Lapa

La iglesia de Nuestra Señora de Lapa, antigua capilla de la Señora de Lapa (en portugués, Igreja da Nossa Senhora da Lapa, Capela da Senhora da Lapa) es una iglesia de Póvoa de Varzim, Portugal. Es un edificio modesto y simple que data de 1772, mandado erigir por la comunidad pesquera del lugar. Aquí es donde los pescadores y sus familias acuden en los momentos más difíciles a venerar a su patrona: Nuestra Señora de la Asunción (en portugués Nossa Senhora da Assunção). La iglesia es sede de la Parroquia de Lapa (Bairro Sul de Póvoa de Varzim) desde el desmembramiento de la parroquia de la Matriz en 1935. También en la antigua capilla estaba acogida la Real Cofradía de Nuestra Señora de la Asunción que también asistía a la comunidad pesquera poveira, cuya mayoría vive en el área de la parroquia. La Capilla de Nuestra Señora de la Concepción del Castillo, en la Fortaleza de Póvoa de Varzim forma parte de la parroquia de Lapa y también fue construida el siglo XVIII. Un pequeño faro desactivado sirve de conexión sentimental y, en otros tiempos, útil, entre la iglesia y los pescadores que estaban en el mar. Es por ello que la iglesia tiene un valor cultural y simbólico muy grande. En la iglesia se encuentra un panel conmemorativo de la tragedia marítima del 27 de febrero de 1892, que marcó profundamente a la comunidad pesquera del lugar), y que dice:
Militärflugplatz Monte Real

Der Militärflugplatz Monte Real (port.: Base Aérea de Monte Real) ist ein Militärflugplatz der portugiesischen Luftstreitkräfte Força Aérea Portuguesa (FAP), die ihn offiziell als Base Aérea Nº5 (BA5) bezeichnet. Er liegt südwestlich Monte Reals und ist die Haupteinsatzbasis der F-16 Mehrzweckkampfflugzeuge Portugals. Geschichte Das Gelände der heutigen Basis diente als Flugfeld des "Aero Clubed de Leiria". Nach Ausbruch des Zweiten Weltkrieges erweckte das Gelände das Interesse des Militärs, das den Bau eines Militärflugplatzes initiierte, auf dem 1948 die erste Flugbewegung stattfand. Er wurde zunächst kaum genutzt, letztendlich aber zwischen 1957 und 1959 fertiggestellt und 1959 eröffnet. Monte Real wurde Heimat von zwei Staffeln F-86F Tagjägern. Zusätzlich lagen hier ab 1966 G.91, ab 1974 T-33 und ab 1977 auch noch T-38 Trainingsflugzeuge. Die F-86 wurden bis 1980 geflogen und ein Jahr später trafen die ersten A-7P Jagdbomber in Monte Real ein. Der Zulauf der A-7 zog sich bis 1984 hin und im gleichen Jahr wurde der Platz offiziell ein NATO-Flugplatz. Die ersten zwanzig neugebauten der noch heute betriebenen F-16 wurde 1994 nach Portugal überführt, wobei der A-7 Betrieb hier erst 1999 endete, als Portugal weitere 25 gebrauchte F-16 von der USAF übernahm. Beliebt ist dieser Luftwaffenstützpunkt bei allen europäischen NATO-Partnern bis zum heutigen Tage, da die Nähe des Atlantiks und des damit verbundenen internationalen Gewässers prädestiniert sind für Flug- und Luftkampfmanöver aller Art. Vor allem der langjährige Erfahrungsschatz der Flieger der portugiesischen Luftwaffe mit der F-16 wird von den Piloten der anderen Nationen gerne genutzt, um sich im Luftkampf zu messen. Als Beispiel sei angeführt das Manöver der belgischen Operational Conversion Unit (OCU) der Vliegbasis Kleine Brogel mit sieben F-16 im Januar 2007. Militärische Nutzung Die Basis wird zurzeit (2013) wie folgt genutzt: Esquadra 201 Falcões (Falken) 301 Jaguares (Jaguare), ausgerüstet mit F-16A/AM/B/BM Fighting Falcon Daneben gibt es einige nichtfliegende Einheiten. Weblinks Homepage der Basis auf der Seite der Força Aérea Portuguesa (in portugiesischer Sprache)
Base Aérea de Monte Real

A Base Aérea N.º 5 (BA5) MHC, localizada na localidade de Serra do Porto de Urso - Monte Real, freguesia do concelho de Leiria é um aeródromo militar da Força Aérea Portuguesa vocacionado sobretudo para a aviação de caça. O atual comandante da base é o Coronel Francisco Manuel Ferreira Nobre Dionísio. História A base foi inaugurada em 4 de outubro de 1959, sendo na altura equipada com aviões de caça F-86F Sabre. A base foi desde sempre destinada a defesa aérea, tendo sido construída num local central do território Continental Português, de modo a permitir a intervenção rápida dos seus caças em qualquer ponto do território. A 1 de outubro de 2012 foi feita Membro-Honorário da Ordem Militar de Cristo. A 25 de outubro de 2021, foi-lhe concedida a Medalha Militar de Serviços Distintos - Grau Ouro. Foram operados pela Base os seguintes meios aéreos: 1959 - F-86F Sabre 1966 - Fiat G.91 1974 - T-33 (para instrução) 1977 - T-38 (para instrução) 1981 - A-7P Corsair II 1994 - F-16A/B Fighting Falcon (OCU) 2003 - F-16AM/BM Fighting Falcon (MLU) Meios Aéreos atuais A Esquadra 201 - Os Falcões -, opera as aeronaves F-16A/B Fighting Falcon estando-lhe atribuída como principal missão as operações de luta aérea defensiva. Como missões secundárias executa operações de apoio aéreo ofensivo e interdição aérea. Desde Novembro de 2005 a Esquadra 301 "Jaguares" foi transferida da Base Aérea de Beja para Monte Real, passando a operar os F-16A/B MLU. A Esquadra 301 - "Jaguares" - opera as aeronaves F-16AM/BM Fighting Falcon, tendo como principal missão as operações de luta aérea defensiva/ofensiva e de anti-superfície. Referências