NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa-Museo Guerra Junqueiro

La Casa-Museo Guerra Junqueiro, o Casa del Dr. Domingos Barbosa, es una antigua casa noble del siglo XVIII construida en estilo barroco y que, en el siglo XX, fue transformada en un centro cultural en memoria del célebre poeta y escritor Guerra Junqueiro, situada en Oporto, Portugal. El palacete, que data de 1730 y atribuido a Nicolau Nasoni, está situado en la Rua de D. Hugo, nº 32, de la ciudad de Oporto, y fue donado en 1940 por la familia del escritor al Ayuntamiento de la ciudad, junto con el patrimonio del poeta, con la condición de que allí se expusieran todas las piezas que se habían reunido en varios viajes que realizó el escritor.​ La Casa-Museo Guerra Junqueiro fue clasificada como Bien de Interés Público en 1977. Nacido en 1850, en Freixo de Espada à Cinta, Guerra Junqueiro, que publicó sus primeros versos a los 14 años, murió en 1923 con el sueño de una casa donde poder exponer todos los objetos que coleccionó a lo largo de su vida y un maravilloso patrimonio literario, que fue realizado por su esposa y su hija María Isabel Guerra Junqueiro. En la exposición del museo podemos ver una colección de arte sacro, lozas de Viana do Castelo, platos de Núremberg, cerámicas y muebles . Abilio de Guerra Junqueiro Referencias
Casa-Museu Guerra Junqueiro

A Casa-Museu Guerra Junqueiro, ou Casa do Dr. Domingos Barbosa, é uma antiga casa nobre setecentista construída em estilo barroco e que, no século XX, foi transformada num centro cultural em memória do famoso poeta e escritor Guerra Junqueiro, localizada no Porto, em Portugal. O palacete, datado de 1730 e atribuído a Nicolau Nasoni, está localizado na Rua de D. Hugo, nº 32, na cidade do Porto, e foi doado em 1940 pela família do escritor à Câmara Municipal da cidade, juntamente com o espólio do poeta, com a condição que lá fossem expostas todas as peças que tinham sido reunidas em várias viagens que o escritor fez. A Casa-Museu Guerra Junqueiro foi classificada como Imóvel de Interesse Público em 1977. Nascido a 1850, em Freixo de Espada à Cinta, Guerra Junqueiro, que publicou os seus primeiros versos aos 14 anos, faleceu em 1923 com o sonho de uma casa onde pudesse expor todos os objectos que coleccionou ao longo da sua existência e um maravilhoso espólio literário, o que foi concretizado pela sua esposa e pela filha Maria Isabel Guerra Junqueiro. Expostas no museu podemos ver uma colecção de arte sacra, faiança de Viana do Castelo, pratos de Nuremberga, cerâmicas e mobiliário. Ver também Abílio de Guerra Junqueiro Referências Ligações externas «Casa Museu Guerra Junqueiro (CMP)». www.cm-porto.pt «Casa Museu Guerra Junqueiro (Portal de Turismo do Porto)» Casa do Dr. Domingos Barbosa na base de dados Ulysses da Direção-Geral do Património Cultural Casa do Dr. Domingos Barbosa / Museu de Guerra Junqueiro na base de dados SIPA da Direção-Geral do Património Cultural
Дом-музей Герры Жункейру

Дом-музей Герры Жункейру (порт. Casa-Museu Guerra Junqueiro), также известный под названием Дом доктора Домингуша Барбозы (порт. Casa do Dr. Domingos Barbosa) — государственное историческое здание в городе Порту в Португалии, построенное в XVIII веке в стиле барокко; авторство проекта приписывается архитекторам Антонио Перейре и Никколо Назони. В 1940 году в здании был открыт дом-музей поэта Абилиу Мануэла Герры Жункейру. С 1997 года строение находится под охраной государства и классифицируется, как «собственность, представляющая общественный интерес». История Дом был построен в 1730—1746 годах по заказу доктора Домингуша Барбосы, главного дьякона кафедрального собора Порту. Вначале авторство проекта приписывалось архитектору Никколо Назони, но после было пересмотрено некоторыми исследователями, которые атрибутировали его архитектору Антонио Перейре. В 1940 году здание, вместе с антикварной мебелью, собраниями скульптуры и фарфора и литературным наследием поэта Абилиу Мануэла Герры Жункейру, было передано родственниками последнего в дар городу Порту с условием, что в нём будет основан музей. В 1942 году музей был открыт для публики. В 1991—1992 годах площадь здания было увеличена; работы велись под руководством архитектора Альсину Сутинью. В 1996 году здание было снова расширено, и на этот раз на территории усадьбы были проведены археологические раскопки. В 1994—1997 годах дом-музей претерпел реконструкцию под руководством всё того же Альсину Сутинью, после чего в здании музея появились помещение для временных экспозиций, небольшая аудитория и магазин. Примечания Ссылки Casa-Museu Guerra Junqueiro (порт.). www.patrimoniocultural.gov.pt. — Patrimonio Cultural. Дата обращения: 14 апреля 2021.
Casa Tait

A Casa Tait fica no Porto, freguesia de Massarelos. Até 2009 esteve instalado nesta casa o Gabinete de Numismática do Porto. História A propriedade, também chamada Quinta do Meio, foi adquirida em 1900 por William Tait, um negociante de vinho do Porto possuidor de uma fortuna considerável e que se dedicou ao estudo da fauna e da flora, tendo introduzido algumas espécies vegetais no País. Localizada num espaço isolado e protegida por altos muros, a Casa Tait apresenta um refúgio da vida citadina. Apenas no lado do rio tem janelas, dando uma panorâmica privilegiada sobre o rio Douro. Muriel Tait sucedeu a William Tait como proprietária da Casa, vendendo-a à Câmara Municipal do Porto com a condição de ser transformada em espaço verde público. Património vegetal Destaca-se na flora do jardim da Casa Tait um liriodendrum tulipifera, árvore classificada. O jardim apresenta ainda uma rica colecção de camélias, rosas e brincos de princesa. Referências
Casa das Águas Férreas

A Casa da Pedra ou Casa das Águas Férreas é uma residência localizada na cidade do Porto, em Portugal. Nesta casa viveu o escritor e filósofo Joaquim Pedro de Oliveira Martins e foi local de tertúlias da Geração de 70, dinamizadas por Eça de Queirós, Antero de Quental, Guerra Junqueiro e Ramalho Ortigão. No século XX, a Casa da Pedra foi ainda a residência da poetisa Maria Manuela Couto Viana. Caracterização A Casa da Pedra localiza-se nos números 25 a 43 da Rua das Águas Férreas, na freguesia da Cedofeita, entre a Rua da Boavista e a linha do Metro do Porto, junto à estação da Lapa. A moradia é um corpo de planta rectangular de linhas muito simples, escalonada, constituída por rés-do-chão e primeiro andar articulados com um anexo térreo. A Casa da Pedra possui um jardim murado e abre para a rua por um pequeno portal com um frontão recortado, decorado com uma flor-de-lis. Este jardim, em desníveis que acompanham as diferentes cotas das ruas limítrofes, inclui uma fonte, um tanque de granito e esculturas decorativas, entre as quais uma em homenagem a Oliveira Martins, da autoria do artista plástico José Rodrigues, aí colocada pela Câmara Municipal do Porto em 1995. História A Casa da Pedra é um singelo edifício urbano construído no século XVIII, em zona onde uma nascente de águas sulfúreas havia dado origem ao topónimo. No último quartel do século XIX serviu de residência ao escritor e filósofo Oliveira Martins, durante a sua estada no Porto para dirigir a construção da via férrea do Porto à Póvoa de Varzim e a Vila Nova de Famalicão. A casa celebrizou-se então por ser o local de encontro dos intelectuais da Geração de 70, em tertúlias dinamizadas por Antero de Quental, Eça de Queirós, Guerra Junqueiro e Ramalho Ortigão, os quais, com Oliveira Martins, compunham o célebre "Grupo dos Cinco". Foi nesta casa que Antero de Quental se tentou suicidar pela primeira vez. Entre as décadas de 1960 e 1980, a Casa da Pedra foi residência da poetisa vianense Maria Manuela Couto Viana. A Casa da Pedra mantém-se, ainda hoje, como propriedade particular com função residencial.
Residence of Portela

The Residence of Portela (Portuguese: Casa da Portela) is a 17th-century country house located in the civil parish of Paços de Brandão, in the municipality of Santa Maria da Feira, in the Portuguese Centro district of Aveiro. It was classified as a monument in 1982. History By 1629, the residence was identified as the property of Francisco Saraiva and his wife British Aranha. The home was acquired by the noble family Pintos e Almeidas in 1788. During the 19th century there were various projects to reform the building and its spaces. Architecture The manorhouse is located in an urban space, on a berm along a main roadway, that includes gardens and forest to the rear of the building. The two-storey horizontal "U"-shape plan extends across the property, with inset secondary vain and a transversal chimney along the rectangular corp, covered in tiled rooftops. The structure includes a central portico with semi-circular frontispiece, interrupted by the coat-of-arms of the Pintos e Almeidas clan. The frontal facade includes fenestration that divides the floors in two, and includes a symmetrical layout, with framed windows and doors. On the first floor, from the main door, there are graded lateral rectangular windows, separated by larger double windows. On the second floor, are windows broken by a dual window-doors with varanda. The reclined secondary space, also two floors high, with rectangular doors and niches, and second floor that includes four vains broken by a pronounced cornices. To the left, is a small terrace accessible by simple staircase consisting of six columns. To the rear, the open patio includes varanda and staircase, also accessible by annex gate. References Notes Sources Regaleira, Vasco de Morais Palmeiro (1927), "Casa da Portela", Arquitectura (in Portuguese), Lisbon, Portugal, pp. 6–7: CS1 maint: location missing publisher (link) Gonçalves, Nogueira; Dias, Pedro (1979), Concelho de Vila da Feira. História e Arte (in Portuguese), Santa Maria da Feira, pp. 18–19: CS1 maint: location missing publisher (link) Gonçalves, Nogueira (1981), Inventário Artístico de Portugal. Distrito de Aveiro (in Portuguese) (X ed.), Lisbon, Portugal, p. 98: CS1 maint: location missing publisher (link) Azevedo, Carlos de (1988), Solares Portugueses (in Portuguese), Lisbon, Portugal: CS1 maint: location missing publisher (link)
Casa da Portela

A Casa da Portela, também conhecida como Casa do Comendador,[carece de fontes?] é um palacete localizado na freguesia de Paços de Brandão, no município de Santa Maria da Feira, distrito de Aveiro, em Portugal. É uma residência senhorial situada em Paços de Brandão, no concelho de Santa Maria da Feira, Portugal. O edifício destaca-se pela sua arquitetura setecentista e pelo papel histórico que desempenhou na comunidade local.[carece de fontes?] A Casa da Portela encontra-se classificada como Imóvel de Interesse Público desde 1982. Arquitetura O edifício apresenta: Planta retangular: Com dois pisos. Fachada principal: Decorada com numerosas janelas de verga curva e um portal armoriado. Jardins: Envolvem a casa, característicos das propriedades nobres do período. Referências Ver também Anexo:Lista de património edificado no distrito de Aveiro Referências Ligações externas Casa da Portela na base de dados Ulysses da Direção-Geral do Património Cultural
Beco dos Redemoinhos Residence

The Residence of Beco dos Redemoinhos (Portuguese: Casa do Beco dos Redemoinhos), is a 14th-century building situated in the Portugueses civil parish of Cedofeita, Santo Ildefonso, Sé, Miragaia, São Nicolau e Vitória, municipality of Porto. History The building was likely constructed in the first half of the 14th century, as the principal residence of a wealthy merchant. The owner had obtained his inspiration from his business trips to northern Europe. Owing to alterations to the Sé Cathedral of Porto, the building was reduced in size, at a time when the merchants of Porto were connected to the commercial enterprises in Flanders, France and England. Architecture The long narrow building is located to the rear of the Sé Cathedral, but was reduced in size to the expansion of the main chapel. The Flemish residence is marked by trilobe Gothic windows and the typical centralized chimney. References Notes Sources Porto a Património Mundial, Processo de Candidatura da Cidade do Porto à classificação pela UNESCO como Património Cultural da Humanidade - 1993 (in Portuguese), Porto, Portugal: Câmara Municipal do Porto, 1993
Casa do Beco dos Redemoinhos

A Casa do Beco dos Redemoinhos é uma casa histórica gótico-flamenga localizada na freguesia da Sé, na cidade do Porto, em Portugal. É mais uma construção da primeira metade do século XIV, de aspecto flamengo, devido à colocação da chaminé ao cimo da fachada e bem no meio desta. O estreito e sinuoso Beco dos Redemoinhos, sem saída, fica nas traseiras da Sé do Porto e foi reduzido aquando da ampliação da capela-mor da sé. Apesar de algumas alterações que a deformaram, a Casa do Beco dos Redemoinhos continua a dar testemunho do tempo em que os mercadores do Porto mantinham estreitas relações comerciais com Flandres, França e Inglaterra. Trata-se, com efeito, de uma casa que foi, com toda a certeza, a residência de algum rico e viajado mercador, que trouxe o modelo de algumas das suas viagens de negócios no Norte da Europa. Referências
Fortaleza de Nossa Senhora da Conceição

La Fortaleza de Nossa Senhora da Conceição, popularmente conocida como Castelo da Póvoa, se localiza en Póvoa de Varzim, en el Distrito de Oporto, en Portugal. A fin de proteger a esta importante comunidad pesquera del ataque de corsarios, su construcción fue iniciada en 1701, en el reinado de Pedro II (1667-1705), siendo concluida en 1740, en el de su sucesor, Juan V (1705-50). En el pasado, su terraplén fue el lugar privilegiado de la comunidad para celebrar los festejos de San Pedro. Actualmente, sus edificios albergan el cuartel de la Brigada Fiscal de la Guarda Nacional Republicana y el acceso al interior de la fortaleza está condicionado, debido a su nueva función. Todos los años tiene lugar en la fortaleza la procesión de Nossa Senhora da Conceição do Castelo en la noche del 7 al 8 de diciembre.
Zamek w Alter do Chão

Zamek w Alter do Chão (port: Castelo de Alter do Chão) – średniowieczny zamek w miejscowości Alter do Chão, w regionie Alentejo (Dystrykt Portalegre), w Portugalii. Zamek znajduje się historycznym centrum miejscowości. Reprezentuje średniowieczną architekturę XVII wieku, kiedy to współpracował z sąsiednim zamkiem Alter Pedroso w obronie tego regionu. Budynek jest sklasyfikowany jako Pomnik Narodowy od 1977. Przypisy
Замок Арнойя

Замок Арнойя (порт. Castelo de Arnoia) — средневековый замок во фрегезии Арнойя поселка Селорику-ди-Башту округа Брага Португалии. История Время строительства замка, предположительно, — конец X или начало XI веков. Считается, что главной его задачей была защита близлежащего монастыря Святого Бенедикта в Арнойе, также основанного в этот период. Эту точку зрения подтверждает дата 1034 год, выбитая на надгробии коменданта замка (и, возможно, основателя монастыря) Муньо Муниса, найденном в монастыре. В XIII веке королевский указ обязал приходы Арнойи, Касарилье и Карвалью уплачивать десятину в пользу замка для подготовки там сторожевых собак и заготовки известняка, необходимого для поддержания обороноспособности замка. Жуан I (1385—1433) пожертвовал домен Селорику-ди-Башту и замок в Арнойе аристократу Жилю Васкесу да Кунья (1402). В следующем столетии Мануэль I (1495—1521) даровал Селорику-ди-Башту фуэрос (29 марта 1520), а в замке разместился муниципалитет. 15 марта 1946 года замок был объявлен национальным памятником. Ныне в замке проводятся реставрационные работы под эгидой Португальского института архитектурного наследия (IPPAR). Памятник открыт для публики с января 2004 года. Архитектура Замок имеет неправильную многоугольную планировку, адаптированную к рельефу местности. Стены выложены из гранитных камней и имеют зубцы. В южном секторе крепостной стены расположены въездные ворота и парапет, позволяющий подниматься на стену. Донжон замка четырехугольной формы и разделен на три этажа (нижний — подвал, и два верхних). Площадка на вершине донжона плоская и увенчана зубцами. В центре плаца, ограниченного крепостной стеной, находится цистерна. Снаружи, на северном склоне, находились виселица и позорный столб, восстановленные в 1960 году в туристических целях. См. также Список замков Португалии Ссылки Instituto Português de Arqueologia Архивная копия от 3 марта 2016 на Wayback Machine
Zamek w Arraiolos

Zamek w Arraiolos (port: Castelo de Arraiolos) – średniowieczny zamek w miejscowości Arraiolos, w regionie Alentejo (Dystrykt Évora), w Portugalii. Jest to jeden z nielicznych zamków na świecie zbudowanych na planie okręgu. Wewnątrz zamku znajduje się kaplica. Budynek jest klasyfikowany jako Pomnik Narodowy od 1910. Przypisy
Castelo de Barbacena

O Castelo de Barbacena, ou Fortificações de Barbacena, localiza-se em Barbacena (Elvas), no Município de Elvas, no Distrito de Portalegre, no Alentejo, junto à fronteira com Espanha. Devido à sua proximidade com Espanha, o castelo e a localidade sempre foram alvos de ataques inimigos, nomeadamente durante a Guerra da Restauração, altura em que, no ano de 1658, a guarnição se viu mesmo obrigada a render-se ao comandante espanhol, o Duque de Ossuna. O Castelo de Barbacena está classificado como Imóvel de Interesse Público desde 1967. Em 2014, o Castelo de Barbacena foi integrado num novo projeto do Ministério da Defesa Nacional, criado com o apoio do Turismo de Portugal, chamado Turismo Militar, que apresenta roteiros históricos baseados em heróis portugueses. História No contexto da Reconquista cristã da Península Ibérica, o rei D. Sancho II conquistou esta povoação aos mouros. A primitiva edificação do castelo remonta ao reinado de D. Afonso III. Posteriormente, D. Manuel elevou a povoação a Concelho, fazendo reconstruir o seu castelo. No contexto da Guerra da Restauração da independência portuguesa, as suas defesas foram modernizadas, introduzindo-se-lhe linhas abaluartadas. À época, resistiu às investidas das tropas da Espanha. O castelo foi classificado como Imóvel de Interesse Público em 24 de Janeiro de 1967. Fadista Mico da Câmara Pereira adquiriu, em Setembro de 2005, as ruínas do castelo a José Luís Sommer de Andrade pelo montante de 225 mil euros. Em 2015 o castelo está à venda com o valor base de 129 mil euros. Galeria Ver também Lista de património edificado no distrito de Portalegre Lista de castelos de Portugal Referências Ligações externas Inventário do Património Arquitectónico (DGEMN) Instituto Português de Arqueologia Castelo de Barbacena na base de dados Ulysses da Direção-Geral do Património Cultural Castelo de Barbacena - Sítio Oficial
Burg von Beja

Die Burg von Beja (portugiesisch Castelo de Beja) ist eine Festungsanlage im Zentrum der südportugiesischen Stadt Beja in der Region Alentejo. Lage Die Burganlage befindet sich im Zentrum der Stadt Beja im Stadtteil Santiago Maior weniger als 100 m von der Kathedrale entfernt in einer Höhe von ca. 300 m. Geschichte Bereits in keltisch-römischer Zeit hat es in Beja eine befestigte Siedlung gegeben; die nach dem Friedensvertrag zwischen Julius Caesar und den Lusitanern im Jahr 48 v. Chr. in Pax Julia umbenannt wurde; fortan gehörte sie zur römischen Provinz Lusitania. Der Ort blieb auch unter den Sueben, Westgoten und den Mauren ein wichtiges wirtschaftliches und strategisches Zentrum. Im Jahr 1159 wurde der Ort durch König Alfons I. von Portugal aus den Händen der Muslime zurückerobert (in der sog. Reconquista), jedoch nur wenige Monate später verlassen. Im Jahr 1191 eroberte der Almohaden-Sultan und Feldherr Almansor (eigentlich Abū Yūsuf Yaʿqūb al-Mansūr) die Gegend. Erst in den 1230er Jahren fiel sie wieder an die Christen zurück. Die Könige Alfons III. († 1279) und vor allem Dinis I. († 1325) restaurierten und vergrößerten die Burg. Unter der Herrschaft von Alfons V. aus dem Haus Avis wurde die Stadt im Jahr 1453 zum Herzogtum erhoben. Die Burg blieb bis ins 17. Jahrhundert hinein bewohnt; dann richteten die Jesuiten hier ein Kolleg ein. Im Jahr 2014 fielen Teile des Hauptturms herab; bis zum Jahr 2016 fanden umfangreiche Restaurierungsarbeiten statt. Architektur Die gesamte Festung ist von einem senkrecht aufragenden zinnenbesetzten Mauerring mit mehreren Türmen und Toren umgeben; sie enthält auch Freiflächen. Am höchsten Punkt der Anlage erhebt sich der ca. 40 m hohe zweigeschossige Bergfried (Torre de Menagem), dessen beinahe monolithisch wirkendes Untergeschoss Wehrerker und Fenster mit unterschiedlichen Formen (darunter eines mit einem Hufeisenbogen) besitzt. Das stärker gegliederte Obergeschoss ist vor allem durch kleine Eckvorsprünge charakterisiert. Die Decke des Obergeschosses wird von einem Sterngewölbe mit verzierten Schlusssteinen und zentralen Rippen im Manuelinischen Stil gebildet. Die zinnenartigen Aufsätze dienen eher dem Schmuck des Bauwerks als seiner Verteidigung. Literatur Carlos Canelas: Beja, Portugal e as suas fortificações. Beja, Portugal, Arquivo de Beja 1967 Weblinks Burg von Beja – Fotos + Infos (portugiesisch)
Безький замок

Бе́зький за́мок (порт. Castelo de Beja) — середньовічний замок у Португалії, в місті Бежа. Збудований близько 1253 року за правління португальського короля Афонсу III як складова системи міських укріплень. Постав на руїнах римського форту IV століття, зміцненого за готського (VI — VIII ст.) і мусульманського панування (VIII — XIII ст.). Добудовувався й реставрувався за правління королів Дініша й Мануела І. Поєднує декілька архітектурних стилів — готичний і мануельський. Має кам'яні стіни з кренеляжем і 4-ма прямокутними баштами. В центрі — 40-метровий донжон (Torre de Menagem), вироблений з граніту та мармуру, що є найвищою баштою такого типу в Португалії. До ранньомодерної доби мав 40 бойових веж та 5 брам. Частина замку знесена 1790 року для побудови Церкви єзуїтської колегії, що була катедрою безьких єпископів (не збереглася). Більшість укріплень зруйновані у ХІХ столітті. Національна пам'ятка Португалії (1910). Складова особливої заповідної зони. У 1939—1945 роках переданий у власність міста. Діє як військовий музей, керується Інститутом управління архітектурної і археологічної спадщини. Зі стін замку відкривається панорама на все місто та околиці. Поруч із замком розташований Безький собор. Джерела Canelas, Carlos (1967), Beja, Portugal e as suas fortificações, т. 23/24, Beja, Portugal: Arquivo de Beja DGEMN, ред. (1949), Castelos Medievais Portugueses, Lisbon, Portugal: DGEMN DGEMN (ред.), O Castelo de Beja, Boletim da Direcção-Geral dos Edifícios e Monumentos, DGEMN Monteiro, João Gouveia; Pontes, Maria Leonor. Castelos Portugueses. Guias Temáticos. Lisbon: IPPAR, 2002. Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Безький замок Безький замок [Архівовано 23 грудня 2005 у Wayback Machine.] // Inventário do Património Arquitectónico (DGEMN) Безький замок [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.] // Instituto Português de Arqueologia Безький замок [Архівовано 28 лютого 2021 у Wayback Machine.] // Direção-Geral do Património Cultural