NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estádio dos Barreiros

Le Estádio dos Barreiros est un stade de Funchal sur l'île de Madère. Le stade a été inauguré en 1925. Il a une capacité de 10 600 places et a pour clubs résidents les clubs du C.S Marítimo et de l'União da Madeira. Le 13 septembre 2007, le stade a été cédé au CS Maritimo qui, avec des prêts bancaires, a été reconstruit à 90 %. Histoire Notes et références Annexes Articles connexes C.S Marítimo Liens externes (pt) Site officiel Ressource relative au sport : StadiumDB Portail du football Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Madère
Stadio do Marítimo

Lo stadio do Marítimo (in portoghese Estádio do Marítimo) è uno stadio situato a Funchal, in Portogallo. Lo stadio ospita le partite casalinghe del Club Sport Marítimo e ha una capienza di 10.600 spettatori. Storia Inaugurato nel 1925, il campo è dal 1927 sede del Marítimo, la squadra più titolata dell'isola. In precedenza conosciuto come Estádio dos Barreiros (dal 1957), l'impianto è stato rimodernato nel periodo 2009-2016, ed è stato portato alla capienza attuale. Nello stadio si sono disputate fra il 1987 ed il 2001 tre partite della nazionale di calcio del Portogallo ed è considerato uno stadio di categoria 3 secondo gli attuali criteri di classificazione degli stadi della UEFA. L'impianto ha inoltre ospitato Papa Giovanni Paolo II in occasione della sua visita a Madera il 12 maggio 1991, tuttora l'unica visita papale sull'isola. Note Voci correlate Club Sport Marítimo Funchal Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su estádio dos Barreiros Collegamenti esterni (EN) Lo stadio, su stadiumguide.com.
Estádio do Marítimo

Estádio do Marítimo, voorheen gekend als Estádio dos Barreiros, is een voetbalstadion gevestigd in de Portugese stad Funchal. Het is het thuisstadion van CS Marítimo en heeft een capaciteit van 10.600 toeschouwers. Het werd op 5 mei 1957 officieel geopend. Ook CD Nacional (1957–1998) en CF União (1957–2008, 2011–2012) maakten ooit gebruik van het stadion, bijgenaamd O Caldeirão. Het complex luisterde eerder naar de namen Campo dos Barreiros (1927–1957) en Estádio do Professor Marcelo Caetano (1969–1970).
Душ Баррейруш

«Душ Барре́йруш» (порт. Estádio dos Barreiros) — многофункциональный стадион в городе Фуншал на острове Мадейра, Португалия. Является домашней ареной клуба первого дивизиона чемпионата Португалии «Маритиму». Стадион был построен в 1927 году. Вместимость в настоящее время составляет 10 600 места. История Земля, на которой построен стадион, была куплена в 1925 году одним из самых известных клубов острова Мадейра «Насьоналом». Открытие нового стадиона состоялось 26 июня 1927 года, когда «Насьонал» сыграл с клубом «Витория» из Сетубала. Поле также использовалось конкурентами из клуба «Маритиму», который переехал с «Кампу ду Альмиранте Рейс». В 50-х годах XX века стадион был реконструирован: были построены подъездные дороги, автостоянка, уложены легкоатлетические дорожки, вместимость составила 17,000 зрителей. На стадионе проводили свои матчи три главных клуба города. Позже Насьонал переехал на свой новый стадион, расположенный в северной части города. На протяжении многих лет на стадионе проводились различные модернизации, были установлен пластиковые кресла и новые прожекторы, но уникальная структура стадиона была сохранена. В Португалии стадион получил прозвище «Котёл» (порт. Caldeirão), потому что болельщики создают на нём неудобную и враждебную атмосферу для приезжих команд. Стадион стал «крепостью» клуба «Маритиму», который удачно играет на нём с «большими» командами чемпионата Португалии. В частности, «Бенфика» не могла здесь обыграть хозяев на протяжении 10 лет. Построенный на склоне холма, стадион имеет своеобразный дизайн и форму. С его трибун открываются выдающиеся виды на залив, город и горы острова. Обе трибуны «банановой формы» оборудованы сидячим местами. Одна из трибун встроена в холм и её крыша расположена на уровне дороги. Новый стадион 20 июля 2009 года началась масштабная реконструкция стадиона, которая завершилась в 2011 году. Стадион получит четыре полностью крытые трибуны и будет вмещать 10 тысяч зрителей. Примечания Ссылки Страница стадиона на stadiony.net
Ештадіу ду Марітіму

«Ештадіу ду Марітіму» або «Баррейруш» (порт. Estádio do Marítimo, Estádio dos Barreiros) — футбольний стадіон у Фуншалі, Португалія, домашня арена ФК «Марітіму». Опис Стадіон побудований у 1953 році на місці футбольного поля, закладеного ще 1925 року. Відкритий у 1957 році. Протягом 2009—2016 років була здійснена масштабна реконструкція арени, в результаті якої було досягнуто місткості 10 932 глядачів, перебудовано та перекрито трибуни стадіону. Від часу відкриття арена п'ять разів змінювала назву. Широковідомою назвою, яка використовується і нині є «Баррейруш», похідне від «Ештадіу душ Баррейруш». Стадіон також має прізвисько «О Кальдейрао», з португальської «Котел». Стадіон приймає домашні матчі збірної Португалії з футболу. Посилання Про стадіон на офіційному сайті ФК «Марітіму» [Архівовано 19 вересня 2018 у Wayback Machine.] (порт.) Estádio dos Barreiros на footballtripper.com [Архівовано 5 березня 2017 у Wayback Machine.] (англ.) Estadio do Maritimo на stadiumguide.com [Архівовано 17 червня 2017 у Wayback Machine.] (англ.)
Capela Carlos Alberto

Die Capela Carlos Alberto ist eine Gedächtniskapelle für den sardischen König Karl Albert in der portugiesischen Stadt Porto. Karl Albert war 1849 in das Exil nach Porto gekommen, wo er im gleichen Jahr starb. Seine Schwester, Prinzessin Augusta de Montléart, ließ Ende des 19. Jahrhunderts in den Jardins do Palácio de Cristal zu seinem Gedächtnis eine Kapelle errichten. In der Kapelle fanden zunächst keine Gottesdienste statt. Heute wird sie von der Igreja Luterana do Portugal genutzt. Weblinks Histórias da Capela de Carlos Alberto. O portal de notícias do Porto, 16. September 2016; abgerufen am 4. Mai 2017 (portugiesisch). Einzelnachweise
Chapelle Carlos Alberto

La chapelle de Carlos Alberto est un cénotaphe romantique situé dans les jardins du Palácio de Cristal, dans la ville de Porto. Elle accueille l'église luthérienne de la Sainte-Trinité, en portugais Paróquia Luterana da Santíssima Trindade, membre de l’Église luthérienne au Portugal. La chapelle est construite en mémoire de Charles-Albert, roi de Piémont-Sardaigne. Histoire Charles-Albert, en italien Carlo Alberto di Savoia, est considéré comme le père de l'unification de l'Italie, à partir de diverses entités politiques dont certaines sont contrôlées par l'empire autrichien. Après avoir été vaincu par les Autrichiens à la bataille de Novare en 1849, il abdique et s'exile à Porto. À son arrivée à Porto, le monarque séjourne à l'Hospedaria do Peixe, situé dans le palais des vicomtes de Balsemão, situé aujourd'hui place Carlos Alberto. Il par déménage plus tard à la Quinta da Macieirinha, qui deviendra le musée romantique, fermé en 2021. Il meurt en 1849. Son corps est transféré ensuite à la basilique de Superga, nécropole de la famille de Savoie à Turin, en Italie. Quelques années plus tard, sa demi-sœur Augusta de Montléart fait édifier ce cénotaphe en sa mémoire à côté du domaine. Les travaux durent près de six ans. A l'intérieur sont placées trois sculptures, acquises à Paris. La première messe dans cette chapelle-cénotaphe est célébrée le 25 décembre 1861. La chapelle appartient ensuite à la Maison de Bragance, et ce jusqu'en 1950, date à laquelle elle a été donnée à la mairie de Porto par la reine exilée Amélie d'Orléans. La chapelle abrite aujourd'hui les services religieux de la Paróquia da Santíssima Trindade de l'Église luthérienne du Portugal, en communion ecclésiastique avec le Wisconsin Evangelical Lutheran Synod, une église luthérienne traditionaliste des États-Unis, fondée en 1850 à Milwaukee, Wisconsin. Références (pt) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en portugais intitulé « Capela Carlos Alberto » (voir la liste des auteurs). Liens externes Ressource relative à l'architecture : Sistema de Informação para o Património Arquitectónico Site officiel Portail du protestantisme Portail du Portugal
Cappella di Carlo Alberto

La Cappella di Carlo Alberto è un cenotafio che, pochi anni dopo la sua costruzione, fu circondato dai Giardini del Palazzo di Cristallo, nella città di Porto. È considerato il più grande cenotafio romantico del Portogallo. La cappella fu costruita su iniziativa della principessa Augusta de Montléart, in memoria del suo fratellastro, il re di Sardegna-Piemonte, Carlo Alberto. Storia Carlo Alberto di Savoia a Porto Dopo la battaglia di Novara e la rinuncia al trono, Carlo Alberto andò in esilio. Giunto a Porto, il monarca soggiornò in una locanda situata in quella che allora era la piazza "dos Ferradores" - oggi Piazza Carlo Alberto, in ricordo della sua visita a quella locanda. Finì per trasferirsi più tardi a "Quinta da Macieirinha" (poi Museo Romantico di Porto). Ali morì nel 1849. Il suo corpo è stato trasferito a Torino. Alcuni anni dopo, la sorellastra Augusta de Montléart fece costruire in sua memoria questo cenotafio, accanto a detta tenuta. I lavori durarono quasi sei anni. All'interno furono collocate tre sculture, acquisite a Parigi. La prima messa in questa cappella-cenotafio fu celebrata il 25 dicembre 1861. Successivamente la cappella fu di proprietà della famiglia reale portoghese, e ciò fino al 1950, quando fu donata al Comune di Porto dalla regina Amélia in esilio. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cappella di Carlo Alberto
Capela Carlos Alberto

A Capela de Carlos Alberto é um cenotáfio que, alguns anos após a sua construção, foi envolvido pelos Jardins do Palácio de Cristal, na cidade do Porto. É considerado o maior cenotáfio romântico em Portugal. A capela foi construída por iniciativa da princesa Augusta de Montléart, em memória do seu meio-irmão, o Rei do Piemonte-Sardenha, Carlos Alberto. História Carlos Alberto de Sabóia-Carignano e o Porto Carlos Alberto é geralmente considerado como o pai da unificação da Itália, país que se formou somente depois da sua morte, a partir de várias entidades políticas, algumas das quais mais ou menos controladas pelo Império Austríaco. Carlos Alberto quis unificar sob o seu ceptro toda a Itália, mas teve de abdicar do trono da Sardenha-Piemonte, exilando-se no Porto em 1849, depois de ter sido derrotado pelos austríacos na Batalha de Novara. Ao chegar ao Porto, o monarca hospedou-se na Hospedaria do Peixe, a funcionar no Palacete dos Viscondes de Balsemão, na então Praça dos Ferradores — hoje Praça Carlos Alberto, em memória da sua passagem pela referida hospedaria. Ali ficou, enquanto não lhe era disponibilizado um local para residir. Acabou mais tarde por se mudar para a Quinta da Macieirinha, (posterior Museu Romântico). Ali morreu em 1849. O seu corpo foi trasladado para Turim, em Itália. Alguns anos depois, a meia-irmã Augusta de Montléart mandou construir este cenotáfio em sua memória, junto à dita quinta. As obras duraram perto de seis anos. No interior foram colocadas três esculturas, adquiridas em Paris. A primeira missa nesta capela-cenotáfio foi celebrada em 25 de Dezembro de 1861. A capela foi depois propriedade da Casa de Bragança, e isto até 1950, quando foi doada à Câmara do Porto pela rainha no exílio Dona Amélia. Em época recente a capela passou a albergar os serviços religiosos da Paróquia da Santíssima Trindade da Igreja Luterana de Portugal, embora continue a ser propriedade do Município do Porto. Referências
U-Bahnhof Picoas

Picoas ist ein U-Bahnhof der Linha Amarela der Metro Lissabon, des U-Bahn-Netzes der portugiesischen Hauptstadt. Der Bahnhof befindet sich unter der Kreuzung Rua Tomás Ribeiro/Avenida Fontes Pereira de Melo und damit direkt auf der Grenze zwischen den beiden Stadtgemeinden Avenidas Novas und Arroios. Die Nachbarstationen des Bahnhofes sind Marquês de Pombal sowie Saldanha. Der Bahnhof ging am 29. Dezember 1959 als einer der elf Bahnhöfe des Lissabonner Ursprungsnetzes in Betrieb. Geschichte Die Lissabonner Stadtverwaltung eröffnete den Bahnhof Picoas feierlich am 29. Dezember 1959 gemeinsam im Zusammenhang mit der kompletten Inbetriebnahme des Lissabonner U-Bahn-Netzes zwischen Restauradores, Sete Rios und Entre Campos. Der Bahnhof, der wie alle Lissabonner U-Bahnhöfe über zwei Seitenbahnsteige verfügt, erhielt die übliche architektonische Ausgestaltung wie alle anderen U-Bahnhöfe. Den Bahnhof selbst entwarf der portugiesische Architekt João Falcão e Cunha, für die architektonische Gestaltung war Maria Keil zuständig. Keil wählte für die üblichen Azulejomuster verschiedene Blau-, Grün- und Weißtöne. Im Zusammenhang mit dem Ausbau der Metro Lissabon stiegen auch die Fahrgastzahlen bedeutend an. Um auch weiterhin eine gute Betriebsqualität zu sichern, beschloss die Betreibergesellschaft ab 1972 die Bahnsteige, deren Länge bisher zwischen 40 und 70 Meter variierte, auf 105 Meter zu vereinheitlichen. Beim U-Bahnhof Picoas begannen die Arbeiten 1981 und dauerten bis zum 9. November 1982, wobei der südliche Zugang des Bahnhofes verschoben wurde. Für die Planung und Ausarbeitung der Bahnhofsweiterung war Benoliel de Carvalho zuständig. 1994 erfolgte eine komplette Sanierung der beiden Bahnsteige und der Zugänge unter Leitung von Dinis Gomes. Der Künstler Martins Correia wählte für die Neugestaltung des Bahnhofes die Lissabonner Frauen zum Thema. Entlang der Bahnsteigwände sind verschiedene arbeitende Frauen zu sehen – Verkäuferinnen, Fischerinnen etc. Um den Bezug zu Lissabon herzustellen, werden die schwarz-weiße Lissabonner Flagge sowie das Stadtwappen bestehend aus einem Schiff mit zwei Raben stilisiert dargestellt. Für den nördlichen Ausgang entwarf Martins eine Statue der Pomona, der griechischen Göttin des Obstsegens. Für die Umgestaltung schenkte die Betreibergesellschaft der Pariser Métro, die RATP, dem U-Bahnhof Picoas einen der bekannten Guimard-Eingänge. Diese grazilen Eingänge im Stile des Jugendstils sind prägend für die Pariser Métro und wurde bisher nur in Ausnahmefällen an andere Betriebe verschenkt, unter anderem auch an die Metro von Montreal. Der Guimard-Zugang ersetzte den bisherigen südlichen, der zur Straße Rua Andrade Corvo führt. Da der Bahnhof derzeit nur Steintreppen zum Verlassen des Bahnsteigs besitzt, gilt dieser als nicht barrierefrei. Ein Einbau von Aufzügen ist erst mittel- bis langfristig geplant. Verlauf Am U-Bahnhof bestehen Umsteigemöglichkeiten zu den Buslinien der Carris. Einzelnachweise Weblinks Umgebungskarte des Bahnhofes (PDF-Datei, 749 KiB)
Picoas station

Picoas station is part of the Yellow Line of the Lisbon Metro, located on the north side of the city centre on Avenida Fontes Pereira de Melo. History Picoas is one of the 11 stations that belong to the original Lisbon Metro network, opened on 29 December 1959. The architectural design of the original station is by Falcão e Cunha. On 9 November 1982, the station was extended, based on the architectural design of Benoliel de Carvalho. On 3 April 1995, the station was refurbished, based on the architectural design of Dinis Gomes. Connections Urban buses Carris 207 Cais do Sodré ⇄ Fetais 727 Estação Roma-Areeiro ⇄ Restelo - Av. das Descobertas 736 Cais do Sodré ⇄ Odivelas (Bairro Dr. Lima Pimentel) 738 Quinta dos Barros ⇄ Alto de Santo Amaro 744 Marquês de Pombal ⇄ Moscavide (Quinta das Laranjeiras) 783 Amoreiras (Centro Comercial) ⇄ Portela - Rua Mouzinho de Albuquerque Aerobus Linha 2 Aeroporto ⇄ Sete Rios See also List of Lisbon metro stations References External links Media related to Picoas (Lisbon Metro) at Wikimedia Commons
Picoas (Metro de Lisboa)

Picoas (en portugués: Estação das Picoas) es una estación del Metro de Lisboa. Se sitúa en el municipio de Lisboa, entre las estaciones de Saldanha y Marquês de Pombal de la Línea Amarilla. Es una de las once estaciones pertenecientes a la red original del Metro de Lisboa, inaugurada el 29 de diciembre de 1959.​ La estación de Picoas tiene dos zonas de acceso; la zona principal (atrio norte) se ubica en avenida Fontes Pereira de Melo junto al cruce con rua Tomás Ribeiro; la zona secundaria (atrio sur, que cierra festivos y fines de semana) se ubica en la intersección de avenida Fontes Pereira de Melo con Andrade Corvo. Historia El proyecto arquitectónico original (1959) es de la autoría del arquitecto Falcão e Cunha y las intervenciones plásticas de la pintora Maria Keil.​ En 1982, la estación fue ampliada de acuerdo con un proyecto arquitectónico de la autoría del arquitecto Benoliel de Carvalho y las intervenciones plásticas de Maria Keil. La ampliación de la estación implicó la prolongación de los andenes de embarque y la construcción de un nuevo atrio. En 1995, el atrio norte de la estación fue ampliado de acuerdo con un proyecto arquitectónico de la autoría del arquitecto Dinis Gomes y las intervenciones plásticas del escultor Jorge Vieira y el artista plástico Martins Correia.​ En el ámbito de esta intervención, se instaló en la salida a rua Andrade Corvo el llamado 'Acceso Guimard', creada a comienzos del siglo XX por el arquitecto francés Hector Guimard para decorar las bocas de acceso a las estaciones del Metro de París.​ Referencias Enlaces externos Página de la estación de Picoas en la web del Metro de Lisboa Página sobre el arte de la estación de Picoas en la web del Metro de Lisboa Mapa del entorno de la estación de Picoas
Picoas (métro de Lisbonne)

Picoas est une station du métro de Lisbonne sur la ligne jaune. Une de ses sorties possède un édicule Guimard. En échange le métro de Lisbonne offre à celui de Paris l'oeuvre d'art Azulejo Géométrique de Manuel Cargaleiro. Références Portail du métro Portail de Lisbonne
Picoas (metropolitana di Lisbona)

Picoas è una stazione della linea Gialla della metropolitana di Lisbona. Inaugurata nel 1959 come stazione della linea Blu, dal 1995 la stazione fa parte della linea Gialla della rete. Interscambi Nelle vicinanze della stazione effettuano fermata alcune linee automobilistiche urbane, gestite da Carris. Fermata autobus Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Picoas
Picoas (metrostation)

Picoas is een metrostation aan de Gele lijn van de Metro van Lissabon. Het station is geopend op 29 december 1959. Het is gelegen aan de kruising van de Avenida Fontes Pereira de Melo en de Rua Tomás Ribeiro. Externe link Overzicht van de omgeving van het metrostation Picoas
Picoas

Picoas – stacja metra w Lizbonie, na linii Amarela. Jest to jedna z jedenastu stacji należących do sieci pierwotnej metra w Lizbonie, zainaugurowanej 29 grudnia 1959. Ta stacja znajduje się przy Av. Fontes Pereira de Melo, w pobliżu skrzyżowania z Rua Tomás Ribeiro. Linki zewnętrzne Strona stacji Mapa da zona envolvente à estação Picoas. metrolisboa.pt. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-03-03)].
Picoas (stație de metrou din Lisabona)

Picoas este o stație a liniei galbene a metroului din Lisabona. Stația este situată în partea de nord a centrului orașului Lisabona, sub Avenida Fontes Pereira de Melo, la intersecția cu strada Rua Tomás Ribeiro. Istoric Picoas este una din cele 11 stații ale rețelei originale a metroului din Lisabona și a fost inaugurată pe 29 decembrie 1959. Proiectul original al stației aparține biroului de arhitectură Falcão e Cunha, iar decorațiunile aparțin pictoriței Maria Keil. Pe 9 decembrie 1982, stația a fost extinsă pe baza unui proiect al arhitectului Benoliel de Carvalho, decorațiunile fiind executate tot de Maria Keil. Extinderea a presupus prelungirea peroanelor și construirea unui nou hol de acces. Pe 3 aprilie 1995 a fost terminată reabilitarea stației, aceasta fiind efectuată după proiectul arhitectului Dinis Gomes. Decorațiunile au fost realizate de artistul plastic Martins Correia. În cadrul reabilitării, la ieșirea din partea de sud, către Rua Andrade Corvo, a fost instalat așa-numitul „acces Guimard”, oferit de Metroul din Paris. Acest tip de acces a fost creat la începutul secolului al XX-lea de către arhitectul francez Hector Guimard pentru ornamentarea gurilor de acces în stațiile de metrou ale Parisului. Legături Autobuze orășenești Carris 207 Cais do Sodré ⇄ Fetais 727 Gara Roma-Areeiro ⇄ Restelo - Av. das Descobertas 736 Cais do Sodré ⇄ Odivelas (Bairro Dr. Lima Pimentel) 738 Quinta dos Barros ⇄ Alto de Santo Amaro 744 Marquês de Pombal ⇄ Moscavide (Quinta das Laranjeiras) 783 Amoreiras (centrul comercial) ⇄ Portela - Rua Mouzinho de Albuquerque Aerobus Linha 2 Aeroporto ⇄ Sete Rios Note Vezi și Evoluția metroului din Lisabona Legături externe Materiale media legate de stația Picoas la Wikimedia Commons
Пикуаш (станция метро)

«Пи́куаш» или «Пикоаш» (порт. Picoas) — станция Лиссабонского метрополитена. Одна из первых одиннадцати станций метро в Лиссабоне. Находится в центральной части города. Расположена на Жёлтой линии (Линии Подсолнечника) между станциями «Салданья» и «Маркеш-ди-Помбал». Открыта 29 декабря 1959 года. Название станции происходит от виконтства Пикуаш, которому принадлежала эта земля в 19 веке. Описание Первоначальный вид станции выполнен архитектором Фалькао и Кунья, а так же художницей Марией Кейл. Спуски на платформы были оформлены цветными керамическими плитками. В 1982 году станция была реконструирована с целью расширения платформ для возможности принимать 6-вагонные составы. Так же был сооружён дополнительный выход в город. Следующая реконструкция произошла в 1995 году (архитектор — Диниш Гомиш). В результате этой реконструкции был перестроен северный вестибюль, после чего выход в город был оформлен в стиле Парижского метрополитена. Подобные выходы в город в стиле модерн работы французского архитектора Эктора Гимара можно так же увидеть в Монреальском метрополитене. Так же были оформлены посадочных платформ станции (художник — Мартинш Коррея). Вдоль стен платформ были размещены керамические картины, на которых изображены работающие женщины различных профессий. Станция не имеет лифтов и оборудована только лестничными выходами в город. Галерея Ссылки Официальный сайт Лиссабонского метрополитена (порт.) Примечания
Пікоаш (станція метро)

Піќоаш (порт. Picoas) — станція Лісабонського метрополітену. Є однією з перших одинадцяти станцій метро у Лісабоні, в Португалії. Знаходиться у центральній частині міста. Розташована на Жовтій лінії (або Соняшника), між станціями «Маркеш-де-Помбал» і «Салданья». Станція берегового типу, мілкого закладення. Введена в експлуатацію 29 грудня 1959 року . Розташована в першій зоні, вартість проїзду в межаї якої становить 0,75 євро. Назва станції походить від місцевості, де вона локалізована, — Пікоаш. Опис За архітектурою станція є однією з найгарніших у Лісабонському метрополітені. Архітектор оригінального проекту — Falcão e Cunha, художні роботи виконала — Maria Keil (першопочатковий вигляд станції). Станція зазнала двох реконструкцій: спочатку у 1982 році — було збудовано додатковий вестибюль, а подовжені платформи станції змогли приймати по 6 вагонів у кожному напрямку, пізніше у 1995 році — архітектор Dinis Gomes. Під час останньої реконструкції було перебудовано північний вестибюль, а конструкція вхідної частини була презентована Паризьким метрополітеном (робота початку 20 століття видатного французького архітектора і дизайнера Гектора Гімара). Станція має два вестибюлі підземного типу (у південній та північній частинах), що мають шість основних виходів на поверхню. На станції заставлено тактильне покриття. Режим роботи Відправлення першого поїзду відбувається з кінцевих станцій лінії: ст. «Рату» — 06:30 ст. «Одівелаш» — 06:30 Відправлення останнього поїзду відбувається з кінцевих станцій лінії: ст. «Рату» — 01:00 ст. «Одівелаш» — 01:00 Галерея зображень Посилання Офіційна вебсторінка Лісабонського метрополітену [Архівовано 22 травня 2014 у Wayback Machine.] (порт.) Вебсторінка Лісабонського метрополітену на urbanrail.net (англ.) Примітки