NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dwór w Rybnej

Dwór w Rybnej – znajdujący się w Rybnej, w gminie Czernichów, w powiecie krakowskim. Obiekt w skład którego wchodzi dwór, zabudowania gospodarcze oraz park, został wpisany do rejestru zabytków nieruchomych województwa małopolskiego. Historia Dwór wybudowano około 1880 r. dla Rostworowskich. W latach 70. XIX w dwór zakupił Joachim Rostworowski (1822–1894) a po jego śmierci majątkiem władała żona, Helena z Moszyńskich Rostworowska (1847–1907). W 1877 w Rybnej urodził się jeden z ich synów, dramatopisarz, poeta i muzyk Karol Hubert Rostworowski. Aktualnie własność rodu Rostworowskich. Architektura Dwór parterowy, dach dwuspadowy, od wschodu otwarta weranda, po bokach aneksy. Po stronie północno-zachodniej w związku z obniżeniem terenu dom posiada dwie kondygnacje oraz duży taras wsparty na czterech filarach. Zabudowania otoczone zadbanym parkiem krajobrazowym. Przypisy Linki zewnętrzne Zabytki gminne Oficjalna strona gminy
Усадьба в Рыбной

Усадьба в Рыбной (пол. Dwór w Rybnej) — архитектурный памятник в Польше, который находится в селе Рыбна сельской гмины Чернихув Краковского повята Малопольского воеводства. Усадебный комплекс, состоящий из парка, хозяйственных и здания, внесён в реестр охраняемых памятников Малопольского воеводства. Усадьба была построена в 1880 году для семьи Ростворовских. В конце 80-х годов усадьба принадлежала Иоахиму Ростворовскому (1822—1894), а после его смерти усадьба досталась в наследство его жене Гелене Ростворовской из рода Мошиньских (1847—1907). В 1877 году в усадьбе родился их сын польский поэт и драматург Кароль Губерт Растворовский. 12 июня 1974 года усадебный комплекс был внесён в реестр охраняемых памятников Малопольского воеводства (№ А-422). В настоящее время усадьба принадлежит семье Ростворовских. Примечания Литература Libicki Piotr, Dwory i pałace wiejskie w Małopolsce i na Podkarpaciu Poznań, Dom Wydawniczy REBIS Sp. z o.o., ISBN 978-83-7510-597-1 Joanna Czaj-Waluś Zabytki architektury i budownictwa w Polsce. Kraków, Krajowy Ośrodek Badań i Dokumentacji Zabytków, 2007, ISBN 83-922906-8-2 Ссылки Powiat krakowski — Rybna/ История усадьбы Архивная копия от 10 августа 2017 на Wayback Machine (пол.)
Dwór w Sarnowej

Dwór w Sarnowej – zabytkowy dwór w Rawiczu, w dzielnicy Sarnowa, w powiecie rawickim, w województwie wielkopolskim. Razem z parkiem tworzy zabytkowy zespół dworski. Dwór został zbudowany w XIX wieku w stylu eklektycznym. Przypisy Bibliografia Dwór w Sarnowie (gm. Rawicz).
Dzieło D-10 Twierdzy Modlin

Dzieło D-10 (Fort XVIIIa) – jedno z dzieł pośrednich Twierdzy Modlin, wzniesione w ramach budowy drugiego, zewnętrznego pierścienia fortów w latach 1912–1915. Fort znajduje się w Trzcianach. Dzieło miało za zadanie uzupełnić międzypole Grupy Fortowej „Janówek” (Fort XVII) i Fortu XVIII. Budowę fortu rozpoczęto w 1912 roku. Większy fort (XVIII) usytuowano na trasie Jabłonna – Modlin, we wsi Boża Wola, natomiast mniejszy, Dzieło D-10 – na skraju wydmy w uroczysku Kadzielnia. W 1915 roku nieukończone jeszcze forty zostały obsadzone przez 19 kompanię Nowogieorgijewskiej (modlińskiej) Artylerii Fortecznej. Wśród obrońców twierdzy było wtedy również wielu Polaków zmobilizowanych jesienią 1914 roku przez Rosjan. Umocnienie jest jednym z najmniej znanych dzieł na obszarze twierdzy. Były to wykonane z betonu (miejscami zbrojonego) koszary obronne. W momencie wycofywania się wojsk rosyjskich w 1915 roku zostały wysadzone; zachowały się jednak do dziś w stanie czytelnym. Przypisy
Dzieło D-5 Twierdzy Modlin

Dzieło D-5 – jedno z dzieł pośrednich pierścienia zewnętrznego Twierdzy Modlin, wzniesione w latach 1912–1915 w ramach rozbudowy twierdzy, obecnie nieistniejące. Jedyne pozostałości to struktury ziemne, które zachowały kształt całego umocnienia. Brak części betonowych. Umocnienie zlokalizowane na skraju dzisiejszego lasu (za wsią Falbogi Borowe).
Dzieło D-6 Twierdzy Modlin

Dzieło D-6 – jedno z dzieł pośrednich pierścienia zewnętrznego Twierdzy Modlin, wzniesione w latach 1912–1915 w ramach rozbudowy twierdzy. Obecnie z umocnienia zostało niewiele. Część betonowej konstrukcji jak i ziemnej struktury wciąż widoczna – znajduje się na skraju lasu za wsią Falbogi Borowe a bliżej wsi Śniadówko.
Długi Ostrów

Długi Ostrów – wyspa między Odrą a Kanałem Polickim w Dolinie Dolnej Odry w granicach administracyjnych miasta Police. W rejonie wyspy znajduje się port morsko-rzeczny Police. Wyspa znajduje się w specjalnym obszarze ochrony siedlisk Ujście Odry i Zalew Szczeciński. Nazwę Długi Ostrów wprowadzono urzędowo w 1949 roku, zastępując poprzednią niemiecką nazwę Schmaler Werder. Zobacz też Mały Karw Wielki Karw lista polskich wysp Przypisy
Dlhé Bystré pleso

Dlhé Bystré pleso je jezero ve skupině Bystrých ples v Bystré dolině v Západních Tatrách na Slovensku. Má rozlohu 0,2595 ha a je 90 m dlouhé a 35 m široké. Dosahuje maximální hloubky 5 m a objemu 4485 m³. Leží v nadmořské výšce 1879 m. Okolí Nachází se v horním kotli Bystré doliny u úpatí nejvyšší hory Západních Tater Bystré. Ve stejném kotli na severozápad od něj se nacházejí i Veľké a Malé Bystré pleso. Vodní režim Pleso nemá povrchový přítok ani odtok. Náleží k povodí Váhu. Rozměry jezera v průběhu času zachycuje tabulka: Přístup Pleso není veřejnosti přístupné. Poznámky Literatura Tatry Vysoké, Západné, Belianske : Podrobný turistický atlas. [s.l.]: BB kart, 2005. 144 s. ISBN 83-87873-86-1. (slovensky) BALÁŽ, Erik, a kol. Tatry: příroda. Praha: Baset, 2010. 648 s. ISBN 978-80-7340-114-6. Externí odkazy (polsky) Wielka Encyklopedia Tatrzańska (WET), Długi Staw Bystry Obrázky, zvuky či videa k tématu Dlhé Bystré pleso na Wikimedia Commons
Długi Staw Bystry

Długi Staw Bystry (słow. Dlhé Bystré pleso) – staw w Dolinie Bystrej w słowackich Tatrach Zachodnich. Znajduje się w najwyższym piętrze tej doliny, pod południowymi zboczami Bystrej i wschodnimi grzędy Garbate odchodzącej od Małej Bystrej. Jest drugim co do wielkości z Bystrych Stawów. Znajduje się na dnie kotła lodowcowego. Na tym samym dnie kotła, blisko siebie, znajdują się jeszcze dwa inne stawy: Wielki Staw Bystry i Mały Staw Bystry. Otoczenie stawów to pofałdowany teren morenowy wypełniony rumowiskiem głazów granitowych, miejscami tylko porośniętych niską murawą. Staw badany był przez Jerzego Młodziejowskiego w 1935. Według jego pomiarów powierzchnia wynosiła 0,271 ha, rozmiar 93 × 37,5 m, a maksymalna głębokość 5 m. Po wojnie staw był mierzony powtórnie, w tabelce przedstawione są wyniki powojennych, czechosłowackich pomiarów. Stawy te nie są udostępnione turystycznie. Znajdują się w pewnej odległości od szlaku prowadzącego przez Dolinę Bystrą i są niewidoczne z jej dna; widać je dopiero ze zboczy wschodniej grani Bystrej. Bibliografia Zofia Radwańska-Paryska, Witold Henryk Paryski: Wielka encyklopedia tatrzańska. Poronin: Wyd. Górskie, 2004. ISBN 83-7104-009-1. Marian Kunicki, Tadeusz Szczerba: Tatry Zachodnie. Słowacja. Kraków: PTTK „Kraj”, 1992. ISBN 83-7005-248-7. Józef Nyka: Tatry słowackie. Przewodnik. Wyd. II. Latchorzew: Wyd. Trawers, 1998. ISBN 83-901580-8-6. Tatry Zachodnie słowackie i polskie. Mapa turystyczna 1:25 000. Warszawa: Wyd. Kartograficzne Polkart Anna Siwicka, 2005/06. ISBN 83-87873-36-5.
Długie Pobrzeże

Długie Pobrzeże (niem. Lange Brücke, kaszub. Dłudżé Mòstë) – deptak nadwodny w Gdańsku na Głównym Mieście, ciągnący się wzdłuż zachodniego brzegu Motławy. Wzdłuż ulicy znajdują się charakterystyczne dla architektury Gdańska bramy wodne. Ulica była niegdyś nazywana Długi Most. Historia Pierwsze wzmianki na temat przystani na tym brzegu Motławy pochodzą z XIV wieku. Przez wieki w miejscu dzisiejszego deptaku znajdowały się niepołączone ze sobą drewniane platformy różnej wysokości, służące do wyładunku i rozładunku statków. W XVII wieku doszło do ich połączenia w jeden pomost. W 1858 podczas wizyty w Gdańsku, Jadwiga Łuszczewska tak opisała Długie Pobrzeże: Długie Pobrzeże było także miejscem bówków - gdańskich rzezimieszków portowych. Po II wojnie światowej ulica została odbudowana z betonowych elementów i wyłożona płytami ze szlifowanego marmuru. 6 maja 2019, w związku z budową kładki na północny cypel Wyspy Spichrzów, na wysokości Bramy św. Ducha doszło do zapadnięcia się części deptaka dla pieszych nad rzeką. Po analizie uszkodzenia ustalono, że główną przyczyną zdarzenia było zużycie materiału: utrata nośności i postępująca korozja ponad stuletniej konstrukcji, a prace palowe przy budowanej kładce jedynie przyspieszyły ten proces. Niezależnie od tego zdarzenia, w październiku 2019 przewidywano rozpoczęcie remontu Długiego Pobrzeża z terminem realizacji do listopada 2022. Planowano tu nową nawierzchnię z kostki i płyt, remont murów oporowych i nowe elementy małej architektury. Ostatecznie uznano jednak, że remont nawierzchni poprzedzony zostanie remontem nabrzeża. W zorganizowanym na tę okoliczność przetargu złożone oferty na wykonanie projektu modernizacji odcinka od Mostu Zielonego do Bramy Straganiarskiej wynosiły od 400 tysięcy do ponad 1,3 miliona złotych przy szacowanym kosztorysie inwestora w wysokości 600 tys. zł. Zabytki Zielona Brama Brama Chlebnicka Brama Mariacka Brama św. Ducha Brama Żuraw Brama Świętojańska Brama Straganiarska Dom Towarzystwa Przyrodniczego Obiekty Narodowe Muzeum Morskie w Gdańsku Muzeum Archeologiczne w Gdańsku Ośrodek Kultury Morskiej Hotel Hanza**** Przystań Żeglugi Gdańskiej Przystań promu na Ołowiankę Galeria Przypisy Bibliografia Jerzy Samp: Miasto czterdziestu bram. Gdańsk: marpress, 2000. ISBN 83-85349-71-5.
Elektrociepłownia Andrychów

Elektrociepłownia Andrychów Sp. z o.o. (do 2010 roku Andropol - Elektrociepłownia Sp. z o.o.) – elektrociepłownia znajdująca się w Andrychowie w województwie małopolskim. Opis Elektrociepłownia powstała pierwotnie jako elektrociepłownia przemysłowa obsługująca zakłady przemysłowe w Andrychowie. Została uruchomiona w 1955. Dysponuje własnymi ujęciami wody i obiektami takimi jak studnie i ujęcia brzegowe wody powierzchniowej oraz wieżą ciśnień w Andrychowie. Kotłownia wyposażona jest w 4 kotły parowe typu OSR32/25. W maszynowni znajdują się 2 turbogeneratory: AEG - zabytek z 1940 i TP-2 o mocy 2 MW z 1952. Rozdzielnia elektryczna (6,3 kV) o zdolności przesyłu mocy 12,5 MW wraz z nastawnią Plac węglowy ma powierzchnię utwardzoną, a jego pojemność wynosi ok. 15 000 ton węgla Do 2010 roku Elektrociepłownia wchodziła w skład holdingu Andropol. Obecnie działa jako samodzielna spółka. Jest multimedialnym przedsiębiorstwem energetycznym dostarczając do pobliskich zakładów energię elektryczną, ciepło i wodę. Jest również sprzedawcą energii elektrycznej na rynku energii. Elektrociepłownia posiada koncesje URE na: wytwarzanie ciepła, przesyłanie ciepła, obrót i wytwarzanie energii elektrycznej, przesyłanie i dystrybucję energii elektrycznej. Linki zewnętrzne Strona internetowa
ТЭЦ Андрыхув

ТЭЦ Андрыхув – теплоэлектроцентраль на юге Польши в городе Андрыхув. С начала 20 века в Андрыхуве работала фабрика тканей, известная ныне как Andrychowskie Zakłady Przemysłu Bawełnianego „Andropol”. Для обслуживания её потребностей после Второй мировой войны возвели новую котельную, которая в итоге получила четыре угольных котла OSR-32 тепловой мощностью по 25 МВт, поставленные компанией FAKOP из Сосновца. Один из них был изготовлен в 1949 году (по состоянию на начало 2010-х он уже не работал), ещё два начали работу в 1952-м, а четвёртый запустили в 1974 году. Помимо обеспечения потребностей предприятия, объект поставлял тепловую энергию городу Андрыхув. С 1955 года котельная превратилась в теплоэлектроцентраль, хотя установленное в ней генераторное оборудование имело очень малую мощность по сравнению с котельным – здесь работал агрегат №1 с турбиной производства немецкой компании AEG 1940 года выпуска, который имел показатель в 2,75 МВт, и агрегат №2 с турбиной эльблонгской компании Zamech мощностью 2 МВт, изготовленной в 1952 году. По состоянию на начало 2010-х немецкий агрегат уже не использовали и превратили в музейный экспонат. В 2010 году завод „Andropol” продал свою ТЭЦ компании BD-2. При этом если в отопительный сезон 2010/2011 спрос на её тепловую мощность составлял 24,8 МВт, то уже следующего года он сократился до 13,7 МВт из-за окончательного закрытия фабрики отделочных тканей. Примечания
ТЕЦ Андрихув

ТЕЦ Андрихув – теплоелектроцентраль на півдні Польщі у місті Андрихув. З початку 20 століття в Андрихуві працювала фабрика тканин, відома наразі як Andrychowskie Zakłady Przemysłu Bawełnianego „Andropol”. Для обслуговування її потреб після Другої світової війни звели нову котельню, котра у підсумку отримала чотири вугільні котла OSR-32 тепловою потужністю по 25 МВт, постачені компанією FAKOP із Сосновця. Один з них був виготовлений в 1949-му (станом на початок 2010-х він вже не працював), ще два розпочали роботу в 1952-му, а четвертий запустили в 1974-му. Окрім забезпечення потреб підприємства, об’єкт постачав теплову енергію місту Андрихув. З 1955-го котельня перетворилась на теплоелектроцентраль, хоч встановлене у ній генераторне обладнання мало дуже малу потужність у порівнянні з котельним – тут працював агрегат №1 з турбіною виробництва німецької компанії AEG 1940-го року випуску, котрий мав показник у 2,75 МВт, та агрегат №2 з турбіною ельблонзької компанії Zamech потужністю 2 МВт, яка була виготовлена у 1952-му. Станом на початок 2010-х німецький агрегат вже не використовували та перетворили на музейний експонат. У 2010-му завод „Andropol” продав свою ТЕЦ компанії BD-2. При цьому якщо в опалювальний сезон 2010/2011 попит на її теплову потужність становив 24,8 МВт, то вже наступного року він скоротився до 13,7 МВт через остаточне закриття фабрики оздоблювальних тканин. Примітки
Elektrociepłownia EC Nowa

Elektrociepłownia Nowa – elektrociepłownia znajdująca się w Dąbrowie Górniczej w województwie śląskim. Historia Elektrociepłownia EC Nowa została zbudowana z myślą o dostawie energii do Huty Katowice. W dniu 29 marca 2001 podpisano akt notarialny powołujący Elektrociepłownię EC Nowa Sp. z o.o., przy kapitale zakładowym w 100% pokrytym przez Hutę Katowice. Lista wspólników elektrociepłowni to: ENION S.A. z siedzibą Krakowie, MITTAL STEEL POLAND S.A. z siedzibą w Katowicach, Skarb Państwa, Gmina Dąbrowa Górnicza, HK Stal - Service Przedsiębiorstwo Remontowo-Produkcyjne Spółka z o.o. z siedzibą w Dąbrowie Górniczej. Dane techniczne Elektrociepłownia posiada koncesje na: wytwarzanie energii elektrycznej, obrót energią elektryczną, wytwarzanie ciepła, przesyłanie i dystrybucję ciepła. Elektrociepłownia składa się z: 5 turbozespołów o łącznej mocy elektrycznej 150 MW, współpracujących z 6 kotłami parowymi, 1 kotła ciepłowniczego wodnego, o łącznej osiągalnej mocy cieplnej 588 MW. Przedsiębiorstwo należy do koncernu TAMEH - Tauron Accelor Mittal Energy Holding. Linki zewnętrzne Archiwalna strona www.tameh.pl
ТЭЦ Нова

ТЭЦ Нова — теплоэлектроцентраль на юге Польши в районе Катовице. Первоначально ТЭЦ относилась к комплексу сооружений металлургического комбината Huta Katowice, однако в 2001 году была отделена от него и в настоящее время принадлежит компании TAMEH — совместному предприятию энергетического концерна TAURON и металлургического гиганта ArcelorMittal. По состоянию на начало 2000-х годов в составе ТЭЦ работали 5 турбин общей мощностью 150 МВт. Они питались от установленных в 1977—1979 годах пяти котлов OPG-230, которые использовали уголь, доменный и конвертерный газы, и одного запущенного в 1988 году котла OPG-430, рассчитанного на сжигание доменного газа. Кроме того, с 1977 года работал угольный водогрейный котёл WP-140 (как и все остальные, поставленный компанией Rafako из Рацибужа) мощностью 140 МВт, а общая тепловая мощность ТЭЦ составляла 588 МВт. В 2016 году на площадке станции ввели в эксплуатацию турбину № 7 типа Siemens 9С50 электрической и тепловой мощностью 50 МВт и 90 МВт соответственно. Кроме неё на площадке оставались турбины № 1 — 3 типа РТ-25-90/10M мощностью по 25 МВт и № 4 типа MTD40CE мощностью 55 МВт. В то же время турбина № 5 с показателем 30 МВт уже не учитывалась среди оборудования ТЭЦ. Общая номинальная мощность станции составляет 180 МВт, однако фактически при работе турбины № 4 отключают два из трёх агрегатов № 1 — 3. ТЭЦ способна поставлять 182 МВт для нужд системы централизованного отопления Катовице, а также различные формы тепловой энергии для металлургического комбината: 92 МВт пара высокого и 52 МВт пара низкого давления, 110 МВт для системы нагрева, 14 МВт горячей воды. Ещё 16 МВт требуют системы водоподготовки. В 2018 году смонтировали две турбины мощностью по 12,5 МВт, которые производят электроэнергию детандерным методом на основе расширения доменного газа (по одной для каждой домны комбината). Примечания
ТЕЦ Нова

ТЕЦ Нова — теплоелектроцентраль на півдні Польщі у місці Катовіце. Первісно ТЕЦ відносилась до комплексу споруд металургійного комбінату Huta Katowice, проте у 2001-му була відокремлена від нього та наразі належить компанії TAMEH — спільному підприємству енергетичного концерну TAURON та металургійного гіганта ArcelorMittal. Станом на початок 2000-х у складі ТЕЦ працювали 5 турбін загальною потужністю 150 МВт. Вони живились від встановлених у 1977—1979 роках п'яти котлів OPG-230, які використовували вугілля, доменний та конвертерний гази, та одного запущеного у 1988 році котла OPG-430, розрахованого на спалювання доменного газу. Крім того, з 1977-го працював вугільний водогрійний котел WP-140 (як і всі інші, постачений компанією Rafako із Ратибора) потужністю 140 МВт, а загальна теплова потужність ТЕЦ становила 588 МВт. У 2016-му на майданчику станції ввели в експлуатацію турбіну № 7 типу Siemens 9С50 електричною та тепловою потужністю 50 МВт та 90 МВт відповідно. Крім неї на майданчику залишались турбіни № 1 — 3 типу РТ-25-90/10M потужністю по 25 МВт та № 4 типу MTD40CE потужністю 55 МВт. В той же час, турбіна № 5 з показником 30 МВт вже не рахувалась серед обладнання ТЕЦ. Загальна номінальна потужність станції становить 180 МВт, проте фактично при роботі турбіни № 4 відключають два з трьох агрегатів № 1 — 3. ТЕЦ здатна постачати 182 МВт для потреб системи централізованого опалення Катовіце, а також різні форми теплової енергії для металургійного комбінату: 92 МВт пари високого та 52 МВт пари низького тиску, 110 МВт для системи нагріву, 14 МВт гарячої води. Ще 16 МВт потребують системи водопідготовки. У 2018-му змонтували дві турбіни потужністю по 12,5 МВт, які виробляють електроенергію детандерним методом на основі розширення доменного газу (по одній для кожної домни комбінату). Примітки
ТЭЦ Гожув

ТЭЦ Гожув – теплоэлектроцентраль на западе Польши в городе Гожув-Велькопольский. В 1939 году в Гожуве (который на тот момент принадлежал Германии) начала работать муниципальная электростанция, оборудование которой было вывезено в СССР в 1945 году. А в 1950 году, когда город уже был передан Польше, здесь запустили новый генерирующий объект с тремя паровыми котлами SMV и соответствующим количеством конденсационных турбин шведской компании Stal. В 1958 году дополнительно установили австрийский котел Pauker и еще одну турбину того же шведского производителя типа DDM-55. А в 1971 году станцию расширили за счет турбины с противодавлением 3P6-6 ельблонгской компании Zamech. В 1977–1978 годах была построена вторая очередь (ЭС-2) в составе двух энергоблоков с паровыми котлами рацибузской Rafako ОР-140 и турбинами TC32 мощностью по 32 МВт той же Zamech. Кроме того, для покрытия пиковых нагрузок в теплосистеме в середине 1970-х годов на станции установили три водогрейных котла производства Rafako — два WP-120 мощностью по 140 МВт и один WP-70 мощностью 81 МВт. В 1999 году на ЭС-1 создали парогазовый блок, для которого установили газовую турбину ABB (получила номер Т-8) мощностью 54,5 МВт. Через котел-утилизатор Foster Wheeler OUG83/140 (изготовленный филиалом в польском Сосновце) ее соединили с двумя уже существующими паровыми турбинами со станционными номерами Т-4 и Т-5 — шведской DDM-55 мощностью 5 МВт и 3P6-6 с показателем 6 МВт. А в 2017 году стала действовать очередь ЭС-3, которая имеет современный парогазовый блок мощностью 138 МВт. Его оснастили двумя газовыми турбинами Siemens SGT-800 (на ТЭЦ обозначены как TG-11 и TG-12) мощностью по 50,5 МВт, которые через котлы-утилизаторы Aalborg питают одну паровую турбину Siemens SST-400 (станционный номер Т-10) мощностью 42 МВт. Тепловая мощность блока составляет 90 МВт. В отличие от первых двух очередей, которые строили с учетом угля, ЭС-3 сразу же спроектировали для сжигания природного газа — как добываемого на местных месторождениях (отличающегося высоким содержанием азота), так и поступающего из газотранспортной системы. Помимо третьей очереди, на ТЭЦ продолжают эксплуатироваться парогазовый блок ЭС-1, оба паровых котла ОР-140, одна турбина (станционный номер Т-6) и водогрейный котел WP-70 из состава ЭС-2. Общая электрическая мощность в такой конфигурации оценивается на уровне 237 МВт при тепловой мощности в 368 МВт. Работу очереди ЭС-2 планируют завершить в первой половине 2020-х годов. Выдача продукции происходит по ЛЭП, рассчитанной на работу под напряжением 110 кВ. Примечания
ТЕЦ Гожув

ТЕЦ Гожув — теплоелектроцентраль на заході Польщі у місті Гожув-Великопольський. У 1939-му в Гожуві (котрий на той час належав Німеччині) запрацювала муніципальна електростанція, обладнання якої вивезли до СРСР у 1945-му. А в 1950-му, коли місто вже передали Польщі, тут запустили новій генеруючий об'єкт із трьома паровими котлами SMV та відповідною кількістю конденсаційних турбін шведської компанії Stal. В 1958-му додатково встановили австрійський котел Pauker та ще одну турбіну того ж шведського виробника типу DDM-55. А в 1971-му станцію розширили за рахунок турбіни з протитиском 3P6-6 ельблонзької компанії Zamech. В 1977—1978 роках спорудили другу чергу (ЕС-2) у складі двох енергоблоків з паровими котлами рацибузької Rafako ОР-140 та турбінами TC32 потужністю по 32 МВт тієї ж Zamech. Крім того, для покриття пікових навантажень у теплосистемі в середині 1970-х на станції встановили три водогрійні котли виробництва Rafako — два WP-120 потужністю по 140 МВт та один WP-70 потужністю 81 МВт. В 1999-му на ЕС-1 створили парогазовий блок, для якого встановили газову турбіну ABB (отримала номер Т-8) потужністю 54,5 МВт. Через котел-утилізатор Foster Wheeler OUG83/140 (виготовлений філією у польському Сосновці) її з'єднали з двома вже існуючими паровими турбінами зі станційними номерами Т-4 і Т-5 — шведською DDM-55 потужністю 5 МВт та 3P6-6 з показником 6 МВт. А в 2017-му стала до ладу черга ЕС-3, котра має сучасний парогазовий блок потужністю 138 МВт. Його обладнали двома газовими турбінами Siemens SGT-800 (на ТЕЦ позначені як TG-11 і TG-12) потужністю по 50,5 МВт, які через котли-утилізатори Aalborg живлять одну парову турбіну Siemens SST-400 (станційний номер Т-10) потужністю 42 МВт. Теплова потужність блоку становить 90 МВт. На відміну від перших двох черг, котрі споруджували з розрахунку на вугілля, ЕС-3 одразу запроектували на спалювання природного газу — як видобутого на місцевих родовищах (вирізняється високим вмістом азоту), так і отриманого із газотранспортної системи. Окрім третьої черги, на ТЕЦ продовжують експлуатуватись парогазовий блок ЕС-1, обидва парові котли ОР-140, одна турбіна (станційний номер Т-6) та водогрійний котел WP-70 зі складу ЕС-2. Загальна електрична потужність у такій конфігурації рахується на рівні 237 МВт при тепловій потужності у 368 МВт. Роботу черги ЕС-2 планують завершити у першій половині 2020-х. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 110 кВ. Примітки
Kraftwerk Oberschlesien

Das Kraftwerk Oberschlesien oder Kraftwerk Bobrek (polnisch Elektrociepłownia Szombierki, Elektrownia Bobrek) ist ein von 1917 bis 1920 erbautes Heizkraftwerk in Beuthen. Es war bis 2011 in Betrieb und hatte eine Leistung von 100 MW. Das Kraftwerk Oberschlesien hat drei je 120 Meter hohe Schornsteine, von denen der dritte 1937 errichtet wurde. Das Kraftwerk, das seit 1945 Kraftwerk Szombierki (polnisch: Elektrociepłownia Szombierki) heißt, wurde ab den 1970er Jahren nicht mehr primär zur Stromerzeugung, sondern zur Wärmeerzeugung betrieben. Es wurde auch für kulturelle Veranstaltungen genutzt und ist in das Denkmalregister der Woiwodschaft Schlesien eingetragen. Weblinks EC Szombierki. Szlak Zabytkow Techniki (polnisch) EC Szombierki w Bytomiu – śląska katedra industrialu. Notatki fotograficzne (polnisch)