Лођски гето

Лођски гето (нем. Ghetto Litzmannstadt) је био други по величини гето (након Варшавског гета) који је основан за Јевреје и Роме у окупираној Пољској за време Другог светског рата. Налазио се у граду Лођу и првобитно је био замишљен као привремено место окупљања за Јевреје. Међутим, гето је трансформисан у велики индустријски центар у којем се производио веома потребан материјал за нацистичку Немачку, посебно за немачку војску. Због своје изузетне продуктивности, гето је успео да преживи до августа 1944, када су преостали становници транспортовани у логоре смрти Аушвиц и Хелмно. То је био последњи гето који је ликвидиран у окупираној Пољској. Од укупно око 204.000 Јевреја који су прошли кроз Лођски гето, само их је око 10.000 преживело рат. У архивским документима може се наћи скраћеница Ghetto L-stadt или Getto L-stadt, од скраћенице имена града коју су Њемци обично користили, укључујући у службеним писмима и штампаним материјалима. План гета Лођски гето се састојао од три дијела, раздвојених екстериторијалним улицама: Хохенштајнерштрасе (сада Згерска улица) дјелила је гето на западни и источни дио. Александерхофштрасе (сада Лимановског улица) дјелила је западни дио на сјеверни и јужни дио. У почетку се пешачка и друмска комуникација између свих ових дјелова гета одвијала кроз капије, које су се повремено отварале под надзором њемачких стражара уз помоћ јеврејске полиције, али већ у другој половини 1940. године изграђена су три пјешачка моста: два изнад Згерске улице (у нивоу Староградског трга и Црквеног трга) и један изнад улице Б. Лимановског, код тадашње Масарске улице (данас подручје раскрснице улица Заходња и Лимановског). Гето је такође обухватао подручје станице Радегаст у Марисину, које је служило истој функцији као и варшавски Умшлагплац (претоварно двориште). Формално, међутим, то је било земљиште њемачке жељезнице (Deutsche Reichsbahn), које је град изнајмљивао. Из тог разлога, најчешће је изостављано из званичних планова гета и од стране јеврејске и њемачке администрације. Балуцки Ринек, седиште јеврејске администрације, био је издвојен из гета. Приступ је био ограничен само на оне са посебним пропусницама. Служио је као контактна капија између аријевског дијела града и гета. Ознаке на плану: Пешачки мостови преко екстериторијалних улица Згерске (два) и Б. Лимановског (један) Старо јеврејско гробље (тренутно не постоји) Ватрогасна служба, улица Лутомерска Сједиште Гестапоа у Лођском гету Пијаца Балуцки, главно седиште јеврејских власти у гету, такозвана Централна канцеларија; овде су се налазили канцеларија и секретаријат главне полиције. Улица Румковског Јеврејска полиција, подређена Јуденрату Јојне Пилсеров јатки Штаб немачке криминалистичке полиције, станица гета Ауфројмкомандо – смјештај за око 600 Јевреја који су требали да очисте подручје гета након његове ликвидације 29. августа 1944. (Рембрантштрасе 16, Јакубаштрасе 16; сада улица Јакуба) Болница бр. 1 (сада улица Лагевницка 36) Један од логора за људе депортоване из гета (бивша дјечја болница) Друштвени центар гета (Шнајдергасе 3, сада улица Кравецка) Затвор, улица Чарнецкога Цигански логор Превентивни логор за пољску дјецу Ново јеврејско гробље, улица Брацка Станица Радегаст (Лођски Умшлагплац; обиљежена спомеником Радегасту) Историја Лођанског гета Припреме за оснивање гета почеле су почетком октобра 1939. године. У тајном циркулару од 10. децембра 1939. године, Фридрих Ибелхер (предсједник Лођског регентства од 10. априла 1940. до 15. децембра 1942. године) објавио је „неопходност оснивања затвореног и строго изолованог јеврејског округа“. На основу ових смјерница, округ је основан 8. фебруара 1940. године, по налогу Јоханеса Шефера, председника Лођске полиције. Ханс Бибов постао је шеф канцеларије за економију и храну, која је у октобру 1940. године трансформисана у независно одјељење – Одбор за гето (Gettoverwaltung), док је Хајм Румковски, шеф јеврејске администрације, именован за шефа Старјешине Јевреја (Judenrat, иако се овај назив није користио у овом гету) у Лицманштату (Лођу). Гето је основан 8. фебруара 1940. године, али је коначно изолован од остатка града 30. априла 1940. године. Налазио се у најзапуштенијем дијелу Лођа (Балути и Стари град), простирући се на површини од 4,13 km², која је после 30. јуна 1942. године смањена на 3,82 km², насељена од 40% до 70% Јевреја, првенствено сиромашних и пролетаријата. Ово одређено подручје садржало је 2.332 куће са приближно 28.400 соба. Велика већина њих биле су старе зграде, многе од њих дрвене. Густина насељености била је огромна – 1942. године било је 42.587 људи по km², са 6 или 7 становника по соби. Први који су тамо затворени били су Јевреји који су у то вријеме остали у граду – око 140.000 људи. Од 16. октобра до 4. новембра 1941. године, транспорти Јевреја су пресељени из Аустрије (око 5.000), Бохемије (око 5.000), Луксембурга (око 600) и Рајха (око 10.000 људи). Даља пресељења су се одвијала од 7. децембра 1941. до 28. августа 1942. године – такође из других ликвидираних гета у Вартеланду (око 18.000 људи), у почетку углавном из Лођског војводства, и из гета у другим градовима који су овдје постепено ликвидирани, на примјер из Пабјанице, Константинова, Александрова, Гловна, Озоркова и Бжежина. Затим, крајем 1941. године, овде је доведено приближно 5.000. Синта и Рома са аустријско-мађарске границе (тада познатог као Бургенланд; новембар 1941), а у другој половини 1942. године скоро 20.000 Јевреја из Западне Европе (укључујући Њемачку и земље Бенелукса) и Јевреја из Прага. Укупно је кроз Лођски гето прошло приближно 200.000 људи. Историчари, а посебно његови преживјели затвореници, дијеле трагичну историју гета на два главна периода: прије и послије догађаја названог Велика шпера 1942. године, који се одиграо у септембру 1942. године. У првом периоду, функционисање гета је мање-више реплицирало прератне облике и институције. Између осталог, на иницијативу и уз снажну подршку Хајма Румковског, организовано је готово масовно образовање дјеце и младих. У другом периоду, након депортације болесних, дјеце и старијих на мјесто истребљења у Хелмну на Нери, гето је у суштини био огроман логор за принудни рад, а јеврејска администрација је само преносила њемачка наређења и надгледала њихово извршење. Дана 6. јуна 1941. године, док је пролазио кроз Лођ, Хајнрих Химлер је укратко посетио гето. На тргу Балути, седећи у свом аутомобилу, размјенио је неколико речи са Румковским.. Много раније, у октобру 1939. године, Јозеф Гебелс је стигао у Лођ и, између осталог, посетио дио Балутија који је био претежно насељен Јеврејима и који је требало да постане подручје касније основаног гета. Ова посјета била је једна од инспирација за изузетно антисемитски документарац Der ewige Jude (Вечни Јеврејин), у режији Фрица Хиплера (1940). Неки од кадрова филма снимљени су у гету у Лођу. Године 1942, Њемци су одлучили да гето трансформишу у велики радни логор. Основни елемент овог плана био је уклањање дјеце млађе од 10 година, старијих особа старијих од 65 година и болесних као „непродуктивних“ елемената. Спровођење је почело 1. септембра бруталним уклањањем свих болесних из болница гета. План је предвиђао депортацију преко 20.000 људи. Дана, 4. септембра 1942. године, шеф јеврејске администрације гета, Хајм Румковски, одржао је говор становницима на локацији званој Тргу ватрогасаца у улици Лутомерска 13, позивајући их да предају своју дјецу, старије особе и друге болесне. Јеврејска полиција је требало да изврши овај задатак, али је након првог покушаја одбила да послуша наређења Њемаца. Дана, 5. септембра, Њемци су ушли у гето и објавили велику шперу (апсолутну забрану напуштања својих домова). Између 5. и 12. септембра 1942. године, 15.681 „особа неспособних за рад“ (дјеца млађа од 10 година, старији и болесни) протјерано је из Лођског гета. Око 600 је убијено на лицу мјеста. Гето, са преосталих преко 70.000 становника, постао је масовни радни логор. Школе и болнице су затворене. Ликвидација Лођског гета почела је 23. јуна 1944. године. До 14. јула, нацисти су депортовали преко 7.000 људи у Кулмхоф. Пошто ово мјесто истребљења није могло да испуни план истребљења, ликвидација је обустављена након двонедељне паузе. Настављена је, али овог пута у Аушвиц-Биркенау (Ошвјенћим-Бжежинка). Од 9. до 29. августа, приближно 70.000 Јевреја је депортовано у Аушвиц-Биркенау. Последњи транспорт је кренуо 29. августа 1944. године. Током рада гета, приближно 44.000 логораша гета је умрло од глади и болести. Сахрањени су на јеврејском гробљу у улици Брацка, које се налазило унутар гета. За разлику од многих других гета у Пољској, Њемци нису успјели да потпуно униште зграде гета, иако су то планирали. Од децембра 1942. до краја њемачке окупације Лођа (19. јануара 1945. године), у југоисточном дијелу гета, близу зида јеврејског гробља у улици Брацка, радио је превентивни логор за пољску дјецу која је припадала Безбједносној полицији у Лођу (њемачки: Polen-Jugendverwahrlager der Sicherheitspolizei in Litzmannstadt), данас обиљежен Спомеником дјечјег мучеништва. Логор није имао формалне и имао је мало практичних веза са гетом. Организација Лођанског гета Формално, гетом су управљале власти Градског вијећа Лицманштата (Лођа) – Stadtverwaltung Litzmannstadt, које је имало посебно одељење за ову сврху названо Савјет гета (Gettoverwaltung), на чијем је челу био Ханс Бибов, трговац који је потицао из Бремена, али најважније одлуке доносила је канцеларија Гестапоа у Лођу. Споља, од 28. новембра 1940. до маја 1941. године, гето је надгледао 101. резервни полицијски батаљон из Хамбурга (Reserve-Polizei-Bataillon 101). Након тога, повучен је у Хамбург, гдје је крајем 1941. године учествовао у депортацијама локалних Јевреја, укључујући и депортације у Лођски гето. Прије и послије овог периода, гето је надгледала Лођска полиција. Припадници ових јединица одговорни су за смрт многих затвореника гета, који су стрељани без упозорења док су се приближавали огради гета или пуцањем у прозоре кућа увече, из којих су се упркос замрачењу могли видјети зраци свјетлости. Унутра, животима затвореника гета управљала јеврејска администрација, сведена – упркос претварању о „аутономији“ – на улогу беспоговорних извршилаца њемачких наређења. Њен шеф, Хајм Румковски, који је носио титулу најстаријег међу Јеврејима, сматран је бруталним и недвосмисленим колаборационистом дуги низ година након рата. Ова процјена се фундаментално промјенила посљедњих година. Његов велики покушај да спасе затворенике гета (са слоганом „Unser einziger Weg ist Arbeit“ – „Наш једини пут (излаз, покушај спаса) је рад“) сада је признат, иако је пропао из разлога који су ван његове контроле. Ипак, Јевреји из Лођа чине највећу групу која је преживјела Холокауст (процјењује се на око 10.000). До Велике Шепере (септембар 1942), гето је имао опсежну јеврејску администрацију: постојала је полиција и судство, школски систем, пошта („Judenpost Litzmannstadt–Getto“), здравствене и социјалне службе; постојао је друштвени центар гдје су се одржавале позоришне представе и музичке представе (укључујући и оне чувеног хора Хазомир), али је главни дио администрације гета био одговоран за надгледање његових продукцијских активности. Од 7. марта до 21. септембра 1941. године, на Румковскијев захтјев, на јидишу је објављен недјељник „Getto Cajtung“, званични орган јеврејске администрације гета. Сваки број је преведен на њемачки и захтјевао је претходно одобрење криминалистичке полиције, огранка „Гето“. Садржао је наређења и искључиво вијести из гета. Његов уредник је био Шмул Розенштајн, шеф Одјељења за штампу у „Најстаријем Јеврејину“.. Недјељник је де факто био орган најстаријег Јевреја у гету Лицманштат, Хајма Румковског. Од 24. јуна 1940. године, у гету је функционисао интерни монетарни систем, који је увео најстарији Јевреји, уз сагласност Њемаца. Кованице и новчанице (званично назване „признанице“ или Quittung) популарно су се називале „румки“ или, рјеђе, „хајмки“ (по Хајму Румковском). Ово специфично средство плаћања било је примарни инструмент за пљачку свих валута и драгоцјености од затвореника гета. Штавише, ефикасно је изоловало гето од спољног свијета, јер овај новац није имао вриједност ван њега. Ово је блокирало могућност шверца у и из гета, што је могло донекле побољшати животне услове затвореника гета. У гету је постојала и пошта која је, уз значајна ограничења и суспензије, дозвољавала контакт са спољним свијетом. За њене интерне потребе издате су марке са Румковским портретом.. Трамвајска компанија за гето Elektrische Strassenbahn-Ghetto (ES-G), радила је унутар гета од јуна 1941. године, а њоме су управљали искључиво затвореници гета. У септембру 1941. године, након што су Њемци обучили јеврејске возаче, трамваји су почели да саобраћају. Њихова примарна функција била је превоз. Да би се обезбједио ефикасан превоз терета, изграђена је пруга дуж улице Бжезињске (данас улица пољске војске), улице Марисињске и улице Јагелонске (сада улица Колињског). Трамваји су превозили храну, гориво и сировине од станице Радегаст до различитих одјељења, а готове производе назад до рампе. У јуну 1942. године покренут је и путнички превоз, а трамвај је превозио Јевреје на посао у Марисин. Крајем 1942. године успостављена је транзитна линија која је пролазила кроз гето, повезујући насеље Доли са границом гета на улици Францишкањској. Линија је била намјењена само Њемцима и Пољацима. Електрична пруга Штрасенбан-Гето била је једина те врсте у свим њемачким јеврејским гетима. Радила је углавном до краја гета, али након његове ликвидације, дио возног парка је задржан и коришћен као примарно превозно средство за уклањање његове имовине. Захваљујући томе, мала група возача трамваја у гету је преживјела. Од средине новембра 1942. године, у оквиру Полиције реда (њемачки: Ordnungsdienst; OD) основана је женска јединица (њемачки: Frauenordnungsdienst; FOD). Чинило ју је око 70 младих жена које су положиле завршне испите средње школе у ​​гету 1942. године. Званично, ФОД је био задужен за надзор дјеце остављене код куће без надзора, која лутају улицама и илегално тргују – у складу са прописима развијеним посебно за њу. Истовремено, мушка јединица ОД је смањена за приближно исти број позиција, на 150. Чланови ФОД-а су такође били задужени за надзор саобраћаја путничких трамваја. Незванично, циљ Румковског био је да заштити ове дјевојке од тешког рада и депортације услед трансформације гета у радни логор. „Гето хроника“, не знајући дубље значење ове одлуке, изразила је сумњу у смисао оснивања ове формације, не предвиђајући њен дуги опстанак. Чланови ФОД-а добили су зелене униформе које су се састојале од кратких панталона, кратких јакни и округлих капа са жутим рубом, а на рукавима су носили значке Службе реда. Као знак ауторитета, добили су палице. Предвиђања уредника „Хронике“ су се брзо остварила: (...) женске полицајке, регрутоване углавном из матурске генерације јеврејских ученика основних и виших школа у гету. Добро обучене и обучене, углавном веома младе и лијепе, остављају утисак ученица које су избјегавале школу, али не и полицијских власти, које се суочавају са прилично великим и одговорним задатком. Њихов изглед и понашање не уливају дјеци одговарајући страх и ауторитет, због чега се трговина сахарином и бомбонама може посматрати пред њиховим очима. Пошто су ове девојке невјеште у овој новој професији, тешко је очекивати чуда од њих. Живот ће их вјероватно очврснути као што је то учинио са њиховим мушким колегама, па чак и брутализирати више него што су животне околности захтјевале. ФОД је распуштен 3. марта 1943. године. Дјевојчице су остале само са капутом и ципелама као униформама. Значајан губитак за њих био је недостатак додатних, „функционалних оброка хране“. Процјењујући активности ФОД-а, аутори „Хронике гета“ су написали: (...) женски СП је у почетку показао успјех у борби против уличне трговине. Сви малољетници који су покушавали да зараде новац на овај начин потпуно су нестали са улица. У скорије време, ФОД је обављао нормалне помоћне полицијске послове. Цигански логор (Zigeunerlager) Дана 5. новембра 1941. године, први транспорт Рома и Синта, познатијих као Цигани, стигао је у гето, са приближно 1.200 људи. За ову и наредне групе био је одређен минимални дио гета (0,019 km²), унутар подручја које обухватају данашње улице Војска Пољски – Обронцов Вестерплате – Старосикавска – Гловацкиего. Укупно 5.007 људи, укључујући 2.689 дјеце, доведено је у Лођ у сточним вагонима од 5. до 9. новембра 1941. године. Логор је био одвојен од гета двоструком бодљикавом жицом. Животни услови у овом логору, према ријечима свих гето затвореника који су били тамо, прије свега гето љекара, били су још гори него у гету. Преминули и убијени логораши (преко 700) сахрањени су на јеврејском гробљу у Брачкој улици. Брза посљедица катастрофалних услова (нема тоалета, купатила или воде) била је епидемија тифуса, што је заузврат био главни разлог за одлуку о ликвидацији логора истребљењем. Ликвидација ромског логора почела је почетком јануара 1942. Између 4. и 12. јануара 1942. године, 4.300 преосталих логораша је депортовано и убијено на мјесту истребљења у Хелмну над Неремом (Кулмхоф ан Нер). Неколико дана касније, 16. јануара 1942. године, почеле су прве депортације Јевреја из лођског гета на исто мјесто ради истребљења. Напори бјекства и спасавања Више Пољака из Лођа добило је титуле Праведника међу народима од стране Јад Вашема у Јерусалиму. На њихову и иницијативу њихових породица, у Лођу је изграђен Парк преживјелих украшен споменицима, површине 3.660 квадратних метара. Отворио га је у августу 2009. предсједник Пољске Лех Качињски у присуству истакнутих званичника. Годину дана касније, Парк је награђен медаљом за врхунски урбани дизајн од стране Пољског удружења урбаниста. Познати затвореници Лођског гета Цви Бергман – бивши дугогодишњи предсједник Удружења бивших становника Лођа у Израелу Давид Бајгелман – музичар, композитор, диригент Јосеф Бухман – потпредсједник Међународног управног савјета Универзитета у Тел Авиву Вилхелм Каспари – професор медицине, бактериолог и истраживач рака Това Бен Цеви – вокал Анатол Чари – члан Сондеркоманде, аутор аутобиографске књиге „Подчук. Мемоари члана Сондеркоманде“ Абрам Цитрин – пјесник тинејџер из лођског гета Етка Даум – секретар Хајма Румковског; њене биљешке биле су основа за књигу Елжбијете Черезинске „Била сам секретар Румковског: Дневници Етке Даум“. Хуго Диц – хемичар, академик професор, кандидат за Нобелову награду Александар Дрозџински – новинар, публициста, писац и сатиричар Халина Елчевска – друштвена активисткиња, пројектантка Парка преживелих у Лођу Феликс Гарфинкел – пјесник Адолф Гец – њемачки инжењер, специјалиста за круте ваздушне бродове из Хамбурга; У гету, у оквиру Економског одељења, основао је независну групу која се првенствено бавила узгојем љековитих биљака Бернард Хелиг – доктор филозофије, економиста, стручњак за економску историју Јевреја у Источној Европи Пинхас Менахем Јоскович – главни рабин Пољске од 1988. до 1999. године Франтишек Кафка – чешки адвокат, доктор права, адвокат, писац Александар Клугман – писац Абрахам Коплович – тинејџерски пјесник Израел Криштал – најстарији човјек на свијету у вријеме своје смрти (114 година – рођен 15. септембра 1903., умро 11. августа 2017.) Арнолд Мостович – љекар из гета, писац Бронислава Ротатовна – виолинисткиња Хајм Мордехај Румковски – ционистички активиста, најстарији Јевреји у Лицманштатском гету (Јуденрат) Хава Розенфарб – истакнути послератни писац који пише на јидишу Оскар Розенфелд – Аустријанац, новинар, ционистички активиста, аниматор јеврејске културе у Бечу Шмул Розенштајн – блиски сарадник Х. Румковског, предратни учитељ хебрејског и новинар; аутор „Нотатника“ написаног у гету, једног од најзанимљивијих извора о његовој историји Теодор Рајдер – диригент, пијаниста Давид Сераковјак – тинејџерски аутор шокантног дневника из Лођског гета, који се сматра свјетским класиком мемоара о Холокаусту Оскар Сингер – новинар, публициста, писац, ционистички активиста; коаутор књиге „Хроника Лођског гета“ Лили Сусер – ауторка аутобиографске књиге „Пшежилам Холокауст“ Алина Шапочников – вајарка, графичарка Адам Шипер – песник и преводилац Идек Тржмиел (Џек Тремијел) – бизнисмен, оснивач компаније Commodore International, произвођача, између осталог, рачунара Commodore 64 и Amiga, власник компаније Atari Corp., произвођача рачунара Atari ST. Јехуда Видавски – предузетник, живи у Израелу, подржава чишћење јеврејског гробља у Лођу, посјећује Лођ неколико пута годишње. Сара Зискинд – ауторка двије аутобиографске књиге, „Светлост у долини суза“ и „Украдене године“. Хроника Лођског гета Јединствено међу свим јеврејским гетима које су Њемци основали у Европи јесте чињеница да је готово сва његова архивска документација сачувана. Тренутно се значајан дио чува у збиркама Државног архива у Лођу (у колекцији „Старешина Јевреја Лођа“), а мањи дио у Архиву Јеврејског историјског института у Варшави. У оквиру ове збирке, истиче се полузванична Хроника Лођског гета, коју свакодневно пише тим аутора које је посебно именовао Хајм М. Румковски, у оквиру Одјељења за статистику. Редакција се налазила на Црквном тргу 4. Тим су чинили Јозеф Клементиновски (потписан Кл), Бернард Островски (БО), Оскар Розенфелд (ОР), Оскар Сингер (ОС) и Петер Вертхајмер (ПВ). Хроника обухвата период од 12. јануара 1941. до 30. јула 1944. године, закључно са почетком коначне ликвидације Лођског гета. Прво послијератно издање објављено је 1965. (том I) и 1966. (том II), приредили су га Луцијан Доброшицки и Данута Дамбровска, а обухватало је период од јануара 1941. до краја 1942. године. Припремљени распореди за наредна два тома (из 1943. и 1944. године) уништени су као једна од манифестација антисемитске кампање из марта 1968. у Пољској. Иницијатива за поновно објављивање Хронике, предузета 45 година касније, са новим уредничким и критичким издањем, била је успјешна у облику издања од 5 томова (четири тома Хронике и том V – тзв. Додаци). Цјелокупно издање објављено је 2009. године. Енциклопедија гета Још један вредан изворни материјал, из поменуте збирке записа „Старешина Јевреја у Лођу“, јесте Енциклопедија гета. Рад на њој је започет у збирци Хроника гета у Лођу почетком 1944. године, али је ликвидација гета спречила њено завршетак. Сачувани примерци се чувају у збиркама Државног архива у Лођу, Архива Јеврејског историјског института у Варшави и Архива кибуца бораца гета. Планирани списак уноса износио је 1.347 предмета. Завршено је 378. Велика већина су биографски записи, с једне стране, најважнијих и најистакнутијих личности у гету у Лођу, али с друге стране, многих чланова администрације гета и управника разних радних места у гету („одмаралишта“). Након дугогодишњег рада, непосредно пре 71. годишњице коначне ликвидације Лођског гета (август 1944 – август 2015), објављено је комплетно издање Енциклопедије гета, са опсежним и занимљивим научним апаратом и богатом иконографијом. Види још Списак јеврејских гета у Пољској под немачком окупацијом Њемачки нацистички логор за пољску дјецу у Лођу (1942–1945) Прича о Хајму Румковском и Јеврејима из Лођа, документарац из 1982. године; трајање: 55 мин. Напомене Референце Литература Спољашње везе Lodz Ghetto Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (25. новембар 2011), Yad Vashem United States Holocaust Memorial Museum - Online Exhibition: Give Me Your Children: Voices from the Lodz Ghetto Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (12. септембар 2013) United States Holocaust Memorial Museum - Library Bibliography: Łódź Ghetto Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (26. мај 2008) Overview of the ghetto's history "Haunting Voices From Lodz Ghetto" at Never Again! Full text of Rumkowski's "Give Me Your Children" speech American university students discuss the implications of the Holocaust as recalled by Łódź Ghetto resident Dawid Sierakowiak "Give Me Your Children" - Artwork based on the speech Aerial photos of the ghetto from May 1942 (rotated so that north is to the right) [1] [2] For orientation, note the Jewish Cemetery bottom right on second photo, which formed the easternmost portion of the ghetto