Православний цвинтар в Черничині

Історія Цвинтар парафіальний недіючий, під метелінським лісом, власність Люблінсько-Холмської єпархії польської автокефа́льної правосла́вної це́ркви, у формі чотирикутника на площі 0,76 гектара, без поділу на квартали. Розташування – 950 м на захід від воєводської дороги № 844 Грубешів – Долобичів, 850 м на південний захід від костелу (колишня православна церква), поза сільською забудовою. На найстаршій мапі Черничина з 1811 року, що збереглася, вже видно, що в цьому місці був цвинтар. Цвинтар греко-католицький в Черничині згадується в документах 1825 року. Спочатку цвинтарі розташовувалися поряд з храмами. Ймовірно, під час будівництва в Черничині нової греко-католицької церкви в 1771 році та браку місця для нових поховань, було закладено цвинтар поза сільськими забудованнями, а територію навколо церкви впорядкували.. З Грубешівського Аграрного Товариства було виділено матеріал на будову брами та огородження цвинтаря. Цвинтар парафіальний православний, закладений близько 1909 року, як продовження греко-католицького цвинтаря. Цвинтар використовувався до виселення українців в 1947 році під час операції «Вісла». Останні поховання на цвинтарі були на початку 1950 років. В більшій кількості на могилах селяни ставили дерев'яні хрести, які, на жаль, не збереглися до наших часів. Після «остаточного розв'язання» українського питання в Черничині та напливу польських репатріантів з УРСР та польське населення з теренів білгорайщини - цвинтар почав використовуватись, як місце на скидання сміття, а нагробки як дармовий матеріал для "винахідливого" каменяра з Грубешова або як матеріал для мощення ґрунтової дороги, що шла у полі через рів. Опис цвинтаря До кінця другої світової війни цвинтар був впорядкований та огороджений дерев'яним парканом з широкою металевою брамою, проїждаючи яку могли в ній розминутися дві підводи. Могили священників, церковного старости та псаломника. В районі двох монументальних надгробків, які, як вважають, були місцем спочинку духовенства, знайдено фрагменти двох таблиць з надгробків із червоного мармуру. Перша з них, з написом польською мовою, належить о. Михайло Хилевський (1770 — 04.12.1844), парох черничинської греко-католицької парафії (1810 – 1843), канонік холмський, спочиває з дружиною Катажиною, уродженою Слабневич (пом. 20.11.1837). Другий надгробок належить отцю Яну Поцею (07.10.1799, Посадів – 08.07.1858, Черничин), прелат, канцлер Холмської капітули, ректор Холмської семінарії з 1851, кавалер ордену Св. Анни ІІ класу, син священника Іллі Поцея пароха з Поцейова та Анни нар. Ліпніцький. Разом з ним поховані тут його дружина Поцей Маріанна (нар. Масломичі - 15.12.1867 Черничин), 62 роки, донька Міхала Хилевського та Катажини, уродженої Слабневич, та їх онук Тонкель Еміліян (18.07.1843 Ортель Королівський. - 21.10.1862 Черничин), курсант Архангельського полку, син о. Йосипа, пароха з Ортель Королівський та Катажина, уроджена Поцей. В центральній частині цвинтаря знаходиться могила з надгробком псаломщика з Черничина Івана Мазура (1818-1890рр). Могила дітей вчителя Післявоєнний період Зниклі надгробкиВ розповідях старших мешканців околиць Черничина не раз згадується доля зниклих православних нагробків з цвинтаря, які свого часу послужили як дармовий матеріал для "підприємлевого" каменяра з Грубешова або як матеріал для мощення ґрунтової дороги, що шла у полі через рів. Опис цвинтаря після девастаціїОгорожа – не збереглася, сліди рову навколо цвинтаря. Хрести зі всіх пам'ятників позбивані, більша частина пам'ятників перевернута та розбита. Стан збереження – на кладовищі збереглося півтора десятка кам’яних надгробків. Це православні хрести на постаментах і постаментах з надбудовами. Надгробки прикрашені: багатоступеневими ступінчастими карнизами, трикутними тимпанами, фільончастими пілястрами, канелюрами, надгробними написами російською мовою. Майже всі надгробки повалені та розбиті, кілька гробниць осквернено. Упорядкованих могил немає. Деревостан - тополя (9), акація (3), дуб, каштан, ясень. Цвинтар поріс густими заростями (черемха, бузина, бузок сніговий, сірень, бузок, хміль дикий), високі зарослі кропиви, сміття - відлякують непрошених гостів від відвідин цього місця. Більшість пам’ятників виконана з вапняку в формах характеристичних для майстерень кам’яних виробів з околиць Юзефова. Більшість написів виконано російською мовою, поодинокі інскрипції виконані на церковно-словянській мові, кілька українською мовою, одна польською. Надгробки, спільно обрамлені Марфії та Антоніни (померла 1882) та Амалії Михайловської (померла 1907). Надгробок з мармуру та граніту Степана Громи. Усі вони датуються кінцем XIX або початком XX століття. В гіршому або кращому стані збереглися до наших днів пам'ятники: Василя Ліборського, Михайла Рудковського, Анни Пилипчук, Павла Волоха, Степана Грома, Катерини Єремчук, Амалії Михайловської, Магдалени Гресь, дітей Елевферія Цішинського, вчителя початкової школи в Черничині: Бориса, Віри та Дмитра і ще 3 пам'ятники, в яких не чітко збереглися написи РеноваціяНа території цвинтаря в період весна-осінь 2021 впорядковано територію цвинтраря, очищено та проведено реконструкцію надгробків, підняття, вирівнювання і встановлення пам'ятників. Встановленно інформаційну таблицю на православному цвинтарі в Черничині. Ремонтні роботи проводило „Товариство Охорони Природи та Людини“ за участю волонтерів з Польщі та України, в рамах проєкту «Цвинтарі Прикордоння». Хоча ще далеко до завершення всіх реконструкційних робіт на цьому цвинтарі. До дня 22.11.2021 віднайдено та збереглося на цвинтарі понад 30 кам’яних надгробків, найстарішим з яких понад 150 років. Багато з них були буквально викопані з-під землі. Серед осіб, поховання яких ідентифіковано, м.ін. Греко-католицьке духовенство, важливі постаті в історії колишньої Холмської греко-католицької єпархії. Офіційне відкриття оновленного некрополії в Черничині відбулося у неділю, 21.11.2021. На зустріч під назвою «Відновлений музей», прийшли жителі Черничина та Метеліна, в тому числі пожежники Черничинської добровільної пожежної дружини, які підтримали матеріально під час осінніх робіт на цвинтарі, нащадки колишніх жителів, які спочивають на цвинтарі. Спогади«Колись тут був порядок. Дерев’яний паркан, обгороджений навколо, – каже Стефанія Станіславек із Метеліна. – Пам’ятаю, це був 1943 чи 1942 рік. Коли ми ховали бабусю, я була зовсім маленькою. На цьому кладовищі в мене є бабуся і брат дядько, а де і що, я нічого не знаю. Ми стоїмо перед могилою дядькової матері. Це єдина могила, що залишилася. Були ще, земляні, з хрестами, товсті, дубові». Могила з дерев'яним хрестом Вашкевича Пилипа сина Йосафата (22.10.1868-15.11.1942 рр.) була в другій алеї по правій стороні від вхідної брами . Нагробкі Примітки ЛітератураD. Kawałko, Cmentarze województwa zamojskiego, Państwowa Służba Ochrony Zabytków, Zamość 1994.