Lagărul de concentrare Auschwitz

Auschwitz (germană: [ˈaʊ̯ʃvɪts]), cunoscut și ca Oświęcim (poloneză: [ɔˈɕfjɛɲ.t͡ɕim]), a fost un complex de peste 40 de lagăre de concentrare și de exterminare operat de Germania Nazistă în Polonia ocupată (într-o porțiune anexată de Germania în 1939) în timpul celui de-al Doilea Război Mondial și Holocaustului. Acesta era format din Auschwitz I, lagărul principal (Stammlager) din Oświęcim; Auschwitz II-Birkenau, un lagăr de concentrare și exterminare cu camere de gazare, Auschwitz III-Monowitz, un lagăr de muncă pentru conglomeratul chimic IG Farben, și zeci de sublagăre. Lagărele au devenit un loc major al „Soluției finale” a naziștilor la problema evreiască. După ce Germania a inițiat al Doilea Război Mondial prin invadarea Poloniei în septembrie 1939, Schutzstaffel (SS) a convertit Auschwitz I, o cazarmă a armatei, într-un lagăr pentru prizonieri de război. Transportul inițial de deținuți politici la Auschwitz a constat aproape numai din polonezi (pentru care lagărul a fost înființat inițial). În primii doi ani, majoritatea deținuților erau polonezi. În mai 1940, criminalii germani aduși în lagăr ca funcționari au stabilit reputația lagărului pentru sadism. Deținuții erau bătuți, torturați și executați pentru cele mai mici motive. Primele gazări ale prizonierilor sovietici și polonezi au avut loc în blocul 11 al Auschwitz I în jurul lunii august 1941. Construcția Auschwitz II a început luna următoare, iar din 1942 până la sfârșitul anului 1944, trenurile de marfă au adus evrei din toată Europa ocupată de germani la camerele sale de gazare. Din cei 1,3 milioane de oameni trimiși la Auschwitz, 1,1 milioane au fost uciși. Numărul victimelor include 960.000 de evrei (dintre care 865.000 au fost gazați la sosire), 74.000 de polonezi neevrei, 21.000 de romi, 15.000 de prizonieri de război sovietici și până la 15.000 de alții. Cei care nu au fost gazați au fost uciși prin înfometare, epuizare, boală, execuții individuale sau bătăi. Alții au fost uciși în timpul experimentelor medicale. Cel puțin 802 de deținuți au încercat să evadeze, 144 cu succes, iar pe 7 octombrie 1944, două unități Sonderkommando, formate din deținuți care operau camerele de gazare, au demarat o rebeliune nereușită. După sfârșitul Holocaustului, doar 789 de personal SS (nu mai mult de 15 la sută) au fost vreodată trimiși în judecată. Câțiva au fost executați, inclusiv comandantul lagărului Rudolf Höss. Eșecul Aliaților de a acționa asupra primelor rapoarte despre omorâri în masă prin bombardarea lagărului sau a căilor ferate rămâne controversat. Pe măsură ce Armata Roșie sovietică se apropia de Auschwitz în data de ianuarie 1945, spre sfârșitul războiului, SS-ul a trimis majoritatea populației lagărului spre vest într-un marș al morții către lagăre din Germania și Austria. Trupele sovietice au eliberat lagărul pe 27 ianuarie 1945, o zi comemorată din 2005 ca Ziua Internațională de Comemorare a Holocaustului. În deceniile de după război, supraviețuitorii precum Primo Levi, Viktor Frankl, Elie Wiesel și Edith Eger au scris memorii despre experiențele lor, iar lagărul a devenit un simbol dominant al Holocaustului. În anul 1947, Polonia a înființat Muzeul de Stat Auschwitz-Birkenau pe locul Auschwitz I și II, iar în anul 1979 a fost numit Patrimoniu Mondial de către UNESCO. Auschwitz este locul celei mai mari omorâri în masă dintr-o singură locație din istorie. Context Ideologia nazismului a combinat elemente de „igienă rasială”, eugenie, antisemitism, pan-germanism și expansionism teritorial, scrie Richard J. Evans. Adolf Hitler și partidul său nazist au devenit obsedați de „problema evreiască”. Atât în timpul, cât și imediat după preluarea puterii de către naziști în Germania în 1933, actele de violență împotriva evreilor germani au devenit omniprezente, și a fost adoptată legislație care îi excludea din anumite profesii, inclusiv din funcția publică și drept. Hărțuirea și presiunea economică i-au încurajat pe evrei să părăsească Germania; afacerile lor au fost refuzate accesul la piețe, interzise să facă reclame în ziare și lipsite de contracte guvernamentale. Pe 15 septembrie 1935, Reichstag-ul a adoptat Legile de la Nürnberg. Una, Legea Cetățeniei Reich-ului, definea ca cetățeni pe cei de „sânge german sau înrudit care demonstrează prin comportamentul lor că sunt dispuși și potriviți să servească poporul și Reich-ul german cu credincioșie”, iar Legea pentru Protecția Sângelui German și a Onoarei Germane interzicea căsătoria și relațiile extraconjugale între cei cu „sânge german sau înrudit” și evrei. Când Germania a invadat Polonia în luna septembrie a anului 1939, declanșând al Doilea Război Mondial, Hitler a ordonat ca conducerea și intelighenția poloneză să fie distruse. Zona din jurul Auschwitz a fost anexată la Reich-ul German, ca parte a Gau Sileziei și din 1941 Gau Sileziei Superioare. Lagărul de la Auschwitz a fost înființat în aprilie 1940, la început ca lagăr de carantină pentru prizonierii politici polonezi. Pe 22 iunie 1941, în încercarea de a obține noi teritorii, Hitler a invadat Uniunea Sovietică. Prima gazare la Auschwitz a unui grup de prizonieri de război sovietici a avut loc în jurul lunii august 1941. Până la sfârșitul acelui an, în timpul a ceea ce majoritatea istoricilor consideră prima fază a Holocaustului, 500.000-800.000 de evrei sovietici fuseseră uciși în împușcări în masă de o combinație de Einsatzgruppen germani, soldați germani obișnuiți și colaboratori locali. La Conferința de la Wannsee din Berlin pe data de 20 ianuarie 1942, Reinhard Heydrich a schițat Soluția finală la problema evreiască pentru naziștii de rang înalt, iar din începutul anului 1942, trenurile de marfă au adus evrei din toată Europa ocupată la lagărele de exterminare germane din Polonia: Auschwitz, Bełżec, Chełmno, Majdanek, Sobibór și Treblinka. Majoritatea prizonierilor au fost gazați la sosire. Lagăre Auschwitz I Dezvoltare O fostă tabără din Primul Război Mondial pentru muncitori temporari și mai târziu o cazarmă a armatei poloneze, Auschwitz I a fost lagărul principal (Stammlager) și sediul administrativ al complexului lagărului. La Cincizeci kilometri (31 mi) sud-vest de Kraków, locul a fost sugerat pentru prima dată în februarie 1940 ca lagăr de carantină pentru prizonierii polonezi de către Arpad Wigand, inspectorul Sicherheitspolizei (poliția de securitate) și adjunctul lui Erich von dem Bach-Zelewski, Șeful Superior SS și de Poliție pentru Silezia. Richard Glücks, șeful Inspectoratului Lagărelor de Concentrare, l-a trimis pe Walter Eisfeld, fost comandant al lagărului de concentrare Sachsenhausen din Oranienburg, Germania, să-l inspecteze. În jur de 1.000 metri (3.300 ft) lungime și 400 metri (1.300 ft) lățime, Auschwitz consta la acea vreme din 22 de clădiri de cărămidă, opt dintre ele cu două etaje. Un al doilea etaj a fost adăugat celorlalte în anul 1943 și au fost construite opt blocuri noi. Reichsführer-SS Heinrich Himmler, șeful SS, a aprobat locul în luna aprilie a anului 1940 la recomandarea SS-Obersturmbannführer Rudolf Höss din inspectoratul lagărelor. Höss a supravegheat dezvoltarea lagărului și a servit ca primul său comandant. Primii 30 de prizonieri au sosit pe data de 20 mai 1940 din lagărul Sachsenhausen. „Criminalii” germani de carieră (Berufsverbrecher), bărbații erau cunoscuți ca „verzii” (Grünen) după triunghiurile verzi de pe hainele lor de închisoare. Aduși în lagăr ca funcționari, acest grup a contribuit mult la stabilirea sadismului vieții de lagăr timpurii, care era îndreptat în special împotriva deținuților polonezi, până când prizonierii politici au preluat rolurile lor. Bruno Brodniewicz, primul prizonier (căruia i s-a dat numărul de serie 1), a devenit Lagerälteste (bătrânul lagărului). Celorlalți li s-au dat poziții precum kapo și supraveghetor de bloc. Primul transport în masă Primul transport în masă, de 728 de prizonieri politici polonezi de sex masculin, inclusiv preoți catolici și evrei, a sosit pe data de 14 iunie 1940 din Tarnów, Polonia. Li s-au dat numerele de serie de la 31 la 758. Într-o scrisoare din data de 12 iulie 1940, Höss i-a spus lui Glücks că populația locală era „fanatic poloneză, pregătită să întreprindă orice fel de operațiune împotriva urâților oameni SS”. Până la sfârșitul anului 1940, SS-ul a confiscat pământ în jurul lagărului pentru a crea o „zonă de interes” (Interessengebiet) de 40 de kilometri pătrați (15 mile pătrate) patrolată de SS, Gestapo și poliția locală. Până în martie 1941, 10.900 erau închiși în lagăr, majoritatea polonezi. Prima întâlnire a unui deținut cu Auschwitz, dacă erau înregistrați și nu trimiși direct la camera de gazare, a fost la centrul de recepție a prizonierilor de lângă poarta cu semnul Arbeit macht frei, unde erau tatuați, rași, dezinfectați și primeau o uniformă de închisoare cu dungi. Construit între anii 1942 și 1944, centrul conținea o baie, o spălătorie și 19 de camere de gazare pentru deparazitarea hainelor. Centrul de recepție a prizonierilor de la Auschwitz I a devenit centrul de recepție a vizitatorilor Muzeului de Stat Auschwitz-Birkenau. Crematoriul I, primele gazări Construcția crematoriului I de la Auschwitz I a început la sfârșitul lunii iunie sau începutul lunii iulie 1940. Inițial destinat nu pentru crimă în masă, ci pentru deținuții executați sau care muriseră în alt mod în lagăr, crematoriul a funcționat din luna august 1940 până în iulie 1943, moment în care crematoriile de la Auschwitz II preluaseră activitatea. Până în luna mai 1942, trei cuptoare fuseseră instalate în crematoriul I, care împreună puteau incinera 340 de cadavre în 24 de ore. Prima gazare experimentală a avut loc în jurul lunii august 1941, când Lagerführer-ul Karl Fritzsch, la instrucțiunile lui Rudolf Höss, a ucis un grup de prizonieri de război sovietici aruncând cristale de Zyklon B în celula lor din subsolul blocului 11 de la Auschwitz I. Un al doilea grup de 600 de prizonieri de război sovietici și aproximativ 250 de prizonieri polonezi bolnavi au fost gazați în perioada 3-5 septembrie în vechiul crematoriu, după ce li s-a spus că vor merge goi acolo pentru a primi haine noi. Morga a fost ulterior convertită într-o cameră de gazare capabilă să adăpostească cel puțin 700-800 de persoane. Zyklon B era aruncat în încăpere prin fantele din tavan. Primul transport masiv de evrei Istoricii au fost în dezacord cu privire la data la care transporturile formate exclusiv din evrei au început să sosească la Auschwitz. La Conferința de la Wannsee din Berlin pe data de 20 ianuarie 1942, conducerea nazistă a schițat, în limbaj eufemistic, planurile sale pentru Soluția finală. Potrivit lui Franciszek Piper, comandantul Auschwitz Rudolf Höss a oferit după război relatări inconsistente, sugerând că exterminarea a început în luna decembrie 1941, ianuarie 1942 sau înainte de înființarea lagărului de femei în martie 1942. În Kommandant in Auschwitz, el a scris: "În primăvara anului 1942 au sosit primele transporturi de evrei, toți destinați exterminării, din Silezia Superioară." La 15 februarie 1942, conform lui Danuta Czech, un transport de evrei din Beuthen, Silezia Superioară (Bytom, Polonia), a sosit la Auschwitz I și a fost trimis direct în camera de gazare. În anul 1998, un martor ocular a spus că trenul conținea "femeile din Beuthen". Saul Friedländer a scris că evreii din Beuthen proveneau din lagărele de muncă Organizația Schmelt și fuseseră declarați inapți pentru muncă. Potrivit lui Christopher Browning, transporturi de evrei inapți pentru muncă au fost trimiși în camera de gazare de la Auschwitz din toamna anului 1941. Dovada pentru acest lucru și pentru transportul din februarie 1942 a fost contestată în 2015 de Nikolaus Wachsmann. În jurul datei de 20 martie 1942, conform lui Danuta Czech, un transport de evrei polonezi din Silezia și Zagłębie Dąbrowskie a fost dus direct de la gară la camera de gazare de la Auschwitz II, care tocmai își începuse funcționarea. Pe data de 26 și 28 martie, două transporturi de evrei slovaci au fost înregistrați ca prizonieri în lagărul de femei, unde au fost ținuți pentru muncă forțată; acestea au fost primele transporturi organizate de departamentul IV B4 (biroul evreiesc) al lui Adolf Eichmann din Oficiul Central de Securitate al Reich-ului (RSHA). Pe 30 martie, primul transport RHSA a sosit din Franța. "Selecția", în care noii sosiți erau aleși pentru muncă sau camera de gazare, a început în luna aprilie a anului 1942 și a fost efectuată în mod regulat din iulie. Piper scrie că acest lucru reflecta nevoia tot mai mare de forță de muncă a Germaniei. Cei selectați ca inapți pentru muncă erau gazați fără a fi înregistrați ca prizonieri. Există, de asemenea, dezacord cu privire la câți au fost gazați în Auschwitz I. Perry Broad, un SS-Unterscharführer, a scris că "transport după transport a dispărut în crematoriul Auschwitz [I]". În opinia lui Filip Müller, unul dintre Sonderkommando de la Auschwitz I, zeci de mii de evrei au fost uciși acolo din Franța, Olanda, Slovacia, Silezia Superioară și Iugoslavia, și din ghetourile Theresienstadt, Ciechanow și Grodno. În contrast, Jean-Claude Pressac a estimat că până la 10.000 de oameni fuseseră uciși în Auschwitz I. Ultimii deținuți gazați acolo, în luna decembrie a anului 1942, au fost aproximativ 400 de membri ai Sonderkommando de la Auschwitz II, care fuseseră forțați să sape și să ardă rămășițele mormintelor în masă ale acelui lagăr, despre care se credea că conțin peste 100.000 de cadavre. Auschwitz II-Birkenau Construcția După ce a vizitat Auschwitz I în martie 1941, se pare că Himmler a ordonat extinderea lagărului, deși Peter Hayes notează că, pe 10 ianuarie 1941, rezistența poloneză i-a spus guvernului polonez în exil de la Londra: "lagărul de concentrare Auschwitz ... poate găzdui în prezent aproximativ 7.000 de prizonieri și urmează să fie reconstruit pentru a ține aproximativ 30.000." Construcția Auschwitz II-Birkenau, numit Kriegsgefangenenlager (lagăr de prizonieri de război) pe planuri a început în octombrie 1941 în Brzezinka, la aproximativ trei kilometri de Auschwitz I. Planul inițial era ca Auschwitz II să fie format din patru sectoare (Bauabschnitte I-IV), fiecare constând din șase sublagăre (BIIa-BIIf) cu propriile porți și garduri. Primele două sectoare au fost finalizate (sectorul BI a fost inițial un lagăr de carantină), dar construcția BIII a început în anul 1943 și s-a oprit în aprilie 1944, iar planul pentru BIV a fost abandonat. SS-Sturmbannführer Karl Bischoff, un arhitect, a fost șeful construcțiilor. Pe baza unui buget inițial de 8,9 milioane RM, planurile sale prevedeau ca fiecare baracă să găzduiască 550 de prizonieri, dar ulterior a schimbat acest lucru la 744 per baracă, ceea ce însemna că lagărul putea ține 125.000, în loc de 97.000. Existau 174 de barăci, fiecare măsurând 35,4 x 11 metri, împărțite în 62 de compartimente de 4 m². Compartimentele erau împărțite în "cuiburi", inițial pentru trei deținuți și mai târziu pentru patru. Cu un spațiu personal de 1 m² pentru a dormi și a-și așeza obiectele deținute, deținuții erau privați, a scris Robert-Jan van Pelt, „de spațiul minim necesar pentru a exista”. Prizonierii erau forțați să locuiască în barăci în timp ce le construiau; pe lângă muncă, se confruntau cu parade lungi noaptea. Ca urmare, majoritatea prizonierilor din BIb (lagărul de bărbați) din primele luni au murit de hipotermie, foame sau epuizare în câteva săptămâni. Aproximativ 10.000 de prizonieri de război sovietici au sosit la Auschwitz I între 7 și 25 octombrie 1941, dar până pe 1 martie 1942 doar 945 erau încă înregistrați; au fost transferați la Auschwitz II, unde majoritatea muriseră până în mai. Crematoriile II-V Prima cameră de gazare de la Auschwitz II era operatională până în martie 1942. Pe sau în jurul datei de 20 martie, un transport de evrei polonezi trimiși de Gestapo din Silezia și Zagłębie Dąbrowskie a fost dus direct de la gara de marfă Oświęcim la camera de gazare de la Auschwitz II, apoi îngropat într-o luncă din apropiere. Camera de gazare era situată în ceea ce deținuții numeau "mica casă roșie" (cunoscută de SS drept buncarul 1), o căsuță de cărămidă care fuseseră transformată într-o instalație de gazare; ferestrele fuseseră zidite și cele patru camere convertite în două încăperi izolate, ale căror uși spuneau "Zur Desinfektion" („spre dezinfectie”). A doua căsuță de cărămidă, „mica casă albă” sau buncarul 2, a fost convertită și a devenit operatională până în iunie 1942. Când Himmler a vizitat lagărul pe data de 17 și 18 iulie 1942, i s-a oferit o demonstrație a unei selecții a evreilor olandezi, a unei crime în masă într-o cameră de gazare din buncarul 2 și un tur al șantierului de construcții Auschwitz III, noua uzină IG Farben construită la Monowitz. Utilizarea buncărelor 1 și 2 a încetat primăvara anului 1943 când noile crematorii au fost construite, deși buncarul 2 a devenit din nou operational în mai 1944 pentru uciderea evreilor maghiari. Buncarul 1 a fost demolat în 1943 și buncarul 2 în noiembrie 1944. Planurile pentru crematoriile II și III arată că ambele aveau o cameră cu cuptoare de 30 x 11,24 m la parter și o vestiar subteran de 49,43 x 7,93 m și o cameră de gazare de 30 x 7 m. Vestiarele aveau bănci de lemn de-a lungul pereților și cuie numerotate pentru haine. Victimele erau conduse din aceste încăperi către un coridor îngust lung de cinci yarzi, care la rândul său ducea către un spațiu din care se deschidea ușa camerei de gazare. Camerele erau albe în interior, și duze erau fixate în tavan pentru a semăna cu capete de duș. Capacitatea zilnică a crematoriilor (câte cadavre puteau fi arse într-o perioadă de 24 de ore) era de 340 de cadavre în crematoriul I; 1.440 fiecare în crematoriile II și III; și 768 fiecare în IV și V. Până în luna iunie a anului 1943 toate cele patru crematorii erau operationale, dar crematoriul I nu a mai fost folosit după iulie 1943. Acest lucru a făcut ca capacitatea zilnică totală să fie de 4.416, deși prin încărcarea a trei până la cinci cadavre simultan, Sonderkommando a putut arde aproximativ 8.000 de cadavre pe zi. Această capacitate maximă a fost rar necesară; media între 1942 și 1944 a fost de 1.000 de cadavre arse zilnic. Auschwitz III-Monowitz După ce a examinat mai multe locații pentru o nouă fabrică de producere a Buna-N, un tip de cauciuc sintetic esențial pentru efortul de război, conglomeratul chimic german IG Farben a ales un loc lângă orașele Dwory și Monowice (Monowitz în germană), la aproximativ 7 km (4,3 mi) est de Auschwitz I. Scutiri fiscale erau disponibile pentru corporațiile pregătite să dezvolte industrii în regiunile de frontieră conform Legii asistenței fiscale orientale, adoptată în luna decembrie a anului 1940. Pe lângă proximitatea cu lagărul de concentrare, o sursă de forță de muncă ieftină, locul avea conexiuni feroviare bune și acces la materii prime. În februarie 1941, Himmler a ordonat ca populația evreiască din Oświęcim să fie expulzată pentru a face loc muncitorilor calificați; că toți polonezii capabili să muncească să rămână în oraș și să lucreze la construirea fabricii; și că prizonierii de la Auschwitz să fie utilizați în lucrările de construcție. Deținuții de la Auschwitz au început să lucreze la fabrica, cunoscută sub numele de Buna Werke și IG-Auschwitz, în aprilie 1941, demolând case în Monowitz pentru a face loc acesteia. Până în mai, din cauza lipsei de camioane, câteva sute dintre ei se trezeau la 3 dimineața pentru a merge acolo de două ori pe zi de la Auschwitz I. Deoarece o lungă coloană de deținuți extenuați care mergeau prin orașul Oświęcim ar putea dăuna relațiilor germano-polone, deținuților li s-a spus să se bărbierească zilnic, să se asigure că sunt curați și să cânte în timp ce mergeau. De la sfârșitul lunii iulie, aceștia au fost duși la fabrică cu trenul pe vagoane de marfă. Având în vedere dificultatea de a-i muta, inclusiv în timpul iernii, IG Farben a decis să construiască un lagăr la fabrică. Primii deținuți s-au mutat acolo pe 30 octombrie 1942. Cunoscut sub numele de KL Auschwitz III-Aussenlager (subcampa Auschwitz III), și mai târziu ca lagărul de concentrare Monowitz, acesta a fost primul lagăr de concentrare finanțat și construit de industria privată. Având dimensiunile de 270 × 490 m (890 × 1.610 ft), lagărul era mai mare decât Auschwitz I. Până la sfârșitul anului 1944, găzduia 60 de barăci cu dimensiunile de 17,5 × 8 m (57 × 26 ft), fiecare cu o cameră de zi și o cameră de dormit care conținea 56 de paturi suprapuse din lemn. IG Farben plătea SS trei sau patru Reichsmark pentru schimburi de nouă până la unsprezece ore de la fiecare muncitor. În 1943-1944, aproximativ 35.000 de deținuți lucrau la fabrică; 23.000 (în medie 32 pe zi) au fost uciși din cauza malnutriției, bolilor și a sarcinii de muncă. În trei până la patru luni de la lagăr, scrie Peter Hayes, deținuții erau „redusi la schele ambulante”. Decesele și transferurile la camerele de gazare de la Auschwitz II reduceau populația cu aproape o cincime în fiecare lună. Managerii de șantier amenințau constant deținuții cu camerele de gazare, iar mirosul de la crematoriile de la Auschwitz I și II plutea puternic peste lagăr. Deși se aștepta ca fabrica să înceapă producția în anul 1943, lipsurile de forță de muncă și de materii prime au făcut ca demararea să fie amânată în mod repetat. Aliații au bombardat fabrica în anul 1944 pe 20 august, 13 septembrie, 18 decembrie și 26 decembrie. Pe 19 ianuarie 1945, SS a ordonat evacuarea șantierului, trimițând 9.000 de deținuți, majoritatea evrei, într-un marș al morții către un alt subcamp Auschwitz de la Gliwice. De la Gliwice, prizonierii au fost duși cu trenul în vagoane de marfă deschise către lagărele de concentrare Buchenwald și Mauthausen. Cei 800 de deținuți care fuseseră lăsați în spitalul Monowitz au fost eliberați împreună cu restul lagărului la 27 ianuarie 1945 de către Frontul 1 Ucrainean al Armatei Roșii. Viața în lagăre Garnizoana SS Rudolf Höss, născut în Baden-Baden în 1901, a fost numit primul comandant al Auschwitz când Heinrich Himmler a ordonat pe 27 aprilie 1940 înființarea lagărului. Locuind cu soția și copiii săi într-o casă cu două etaje din stuc lângă clădirea comandantului și a administrației, a servit ca comandant până pe 11 noiembrie 1943, avându-l pe Josef Kramer ca adjunct. Succedat în funcția de comandant de Arthur Liebehenschel, Höss s-a alăturat Oficiului Central Economic și Administrativ al SS din Oranienburg ca director al Amt DI, un post care l-a făcut adjunct al inspectoratului lagărelor. Richard Baer a devenit comandant al Auschwitz I pe 11 mai 1944 și Fritz Hartjenstein al Auschwitz II din 22 noiembrie 1943, urmat de Josef Kramer din 15 mai 1944 până la lichidarea lagărului în ianuarie 1945. Heinrich Schwarz a fost comandant al Auschwitz III din momentul în care acesta a devenit lagăr autonom în noiembrie 1943 și până la lichidarea sa. Höss s-a întors la Auschwitz între 8 mai și 29 iulie 1944 ca comandant al garnizoanei SS locale (Standortältester) pentru a supraveghea sosirea evreilor din Ungaria, ceea ce l-a făcut ofițer superior al tuturor comandanților lagărelor Auschwitz. Conform lui Aleksander Lasik, aproximativ 6.335 de persoane (dintre care 6.161 de bărbați) au lucrat pentru SS la Auschwitz de-a lungul existenței lagărului; 4,2% erau ofițeri, 26,1% subofițeri și 69,7% ostași simpli. În martie 1941, existau 700 de gardieni SS; în iunie 1942, 2.000; și în august 1944, 3.342. La apogeul său, în ianuarie 1945, 4.480 de bărbați SS și 71 de femei SS lucrau la Auschwitz; numărul mai mare este probabil atribuibil logisticii evacuării lagărului. Gardienele femei erau cunoscute sub numele de supraveghetoare SS (SS-Aufseherinnen). Cei mai mulți dintre personal erau din Germania sau Austria, dar pe măsură ce războiul a progresat, numere tot mai mari de Volksdeutsche din alte țări, inclusiv Cehoslovacia, Polonia, Iugoslavia și statele baltice, s-au alăturat SS la Auschwitz. Nu toți erau etnici germani. Gardieni au fost recrutați și din Ungaria, România și Slovacia. Gardienii de lagăr, aproximativ trei sferturi din personalul SS, erau membri ai SS-Totenkopfverbände (unități cap de mort). Alți membri ai personalului SS lucrau în departamentele medicale sau politice, sau în administrația economică, care era responsabilă de îmbrăcăminte și alte provizii, inclusiv de proprietatea prizonierilor morți. SS considera Auschwitz ca o postare confortabilă; a fi acolo însemna că evitaseră frontul și aveau acces la proprietatea victimelor. Funcționarii și Sonderkommando Anumiți prizonieri, la început germani neevrei, dar mai târziu evrei și polonezi neevrei, au fost desemnați în poziții de autoritate ca Funktionshäftlinge (funcționari), ceea ce le oferea acces la locuințe și hrană mai bune. Lagerprominenz (elita lagărului) includea Blockschreiber (funcționar al barăcii), Kapo (supraveghetor), Stubendienst (ordonanță al barăcii) și Kommandierte (de încredere). Deținând o putere enormă asupra altor prizonieri, funcționarii și-au câștigat reputația de sadici. Foarte puțini au fost urmăriți penal după război, din cauza dificultății de a determina care atrocități au fost comise la ordinul SS. Deși SS supraveghea crimele din fiecare cameră de gazare, partea de muncă forțată a fost efectuată de prizonieri cunoscuți din 1942 sub numele de Sonderkommando (echipă specială). Aceștia erau în majoritate evrei, dar includeau și grupuri precum prizonierii de război sovietici. În anii 1940-1941, când exista o singură cameră de gazare, erau 20 de astfel de prizonieri, la sfârșitul lui 1943 erau 400, iar până în 1944, în timpul Holocaustului din Ungaria, numărul crescuse la 874. Sonderkommando îndepărta bunurile și cadavrele din trenurile sosite, ghida victimele către vestiare și camerele de gazare, îndepărta apoi trupurile acestora și lua bijuteriile, părul, lucrările dentare și orice metale prețioase de pe dinții lor, toate fiind trimise în Germania. După ce trupurile erau dezbrăcate de orice lucru valoros, Sonderkommando le ardea în crematorii. Deoarece erau martori ai crimei în masă, Sonderkommando trăiau separat de ceilalți prizonieri, deși această regulă nu se aplica neevreilor dintre ei. Calitatea lor de viață era îmbunătățită în continuare de accesul la proprietatea noilor sosiți, pe care o tranzacționau în interiorul lagărului, inclusiv cu SS. Cu toate acestea, speranța lor de viață era scurtă; erau uciși în mod regulat și înlocuiți. Aproximativ 100 au supraviețuit până la lichidarea lagărului. Au fost forțați într-un marș al morții și cu trenul către lagărul de la Mauthausen, unde trei zile mai târziu li s-a cerut să facă un pas înainte în timpul apelului. Nimeni nu a făcut-o, și pentru că SS nu avea înregistrările lor, câțiva dintre ei au supraviețuit. Tatuaje și triunghiuri Pentru mai multe detalii, vedeți Insigna lagărului de concentrare nazist. În mod unic la Auschwitz, prizonierii erau tatuați cu un număr de serie, pe pieptul stâng pentru prizonierii de război sovietici și pe brațul stâng pentru civili. Categoriile de prizonieri erau discernabile prin bucăți triunghiulare de pânză (germană: Winkel) cusute pe jachetele lor sub numărul de prizonier. Prizonierii politici (Schutzhäftlinge sau Sch), în majoritate polonezi, aveau un triunghi roșu, în timp ce criminalii (Berufsverbrecher sau BV) erau în mare parte germani și purtau verde. Prizonierii asociali (Asoziale sau Aso), care includeau vagabonzii, prostituatele și romii, purtau negru. Violet era pentru Martorii lui Iehova (Internationale Bibelforscher-Vereinigung sau IBV) și roz pentru bărbații homosexuali, care erau în majoritate germani. Se estimează că 5.000-15.000 de bărbați homosexuali condamnați în baza Paragrafului 175 al Codului Penal German (care interzicea actele sexuale între bărbați) au fost deținuți în lagăre de concentrare, dintre care un număr necunoscut a fost trimis la Auschwitz. Evreii purtau o stea galbenă, forma Stelei lui David, suprapusă de un al doilea triunghi dacă aparțineau și unei a doua categorii. Naționalitatea deținutului era indicată printr-o literă cusută pe pânză. Existau o ierarhie rasială, cu prizonierii germani în vârf. Urmau prizonierii neevrei din alte țări. Prizonierii evrei se aflau la baza ierarhiei. Transport Deportații erau aduși la Auschwitz înghesuiți în condiții mizere în vagoane de marfă sau pentru vite, ajungând lângă o gară sau la una dintre mai multe rampe speciale de lângă linia ferată, inclusiv una situată lângă Auschwitz I. Altejudenrampe (rampa veche a evreilor), parte a gării de marfă Oświęcim, a fost utilizată din 1942 până în 1944 pentru transporturile de evrei. Situată între Auschwitz I și Auschwitz II, sosirea la această rampă însemna o călătorie de 2,5 km până la Auschwitz II și camerele de gazare. Majoritatea deportaților erau obligați să meargă pe jos, însoțiți de SS-uri și de o mașină cu un simbol Crucea Roșie care transporta Zyklon B, precum și de un doctor SS în cazul în care ofițerii erau otrăviți din greșeală. Deținuții care soseau noaptea, sau care erau prea slabi pentru a merge pe jos, erau duși cu camionul. Lucrările la o nouă linie ferată și rampă între sectoarele BI și BII din Auschwitz II au fost finalizate în mai 1944 pentru sosirea evreilor maghiari între mai și începutul lui iulie 1944. Șinele duceau direct în zona din jurul camerelor de gazare. Viața deținuților Ziua începea la 4:30 dimineața pentru bărbați (cu o oră mai târziu iarna) și mai devreme pentru femei, când supraveghetorul de bloc suna un gong și începea să bată deținuții cu bețe pentru a-i face să se spele și să folosească latrinele rapid. Existau puține latrine și lipsa apă curată. Fiecare spălătorie trebuia să deservească mii de prizonieri. În sectoarele BIa și BIb din Auschwitz II, două clădiri conținând latrine și încăperi de spălat au fost instalate în 1943. Acestea conțineau jgheaburi pentru spălat și 90 de robinete; facilitățile de toaletă erau „canale de canalizare” acoperite cu beton cu 58 de găuri pentru așezare. Existau trei barăci cu facilități de spălare sau toalete pentru a deservi 16 barăci rezidențiale în BIIa și șase spălătorii/latrine pentru 32 de barăci în BIIb, BIIc, BIId și BIIe. Primo Levi a descris o încăpere de spălat din 1944 de la Auschwitz III: Este prost luminat, plin de curenti de aer, cu pardoseala de cărămidă acoperită de un strat de noroi. Apa nu este potabilă; are un miros revoltător și adesea nu curge timp de multe ore. Pereții sunt acoperiți de curioase fresce didactice: de exemplu, există bunul Häftling [deținut], înfățișat dezbrăcat până la brâu, pe punctul de a se săpuni cu sârg craniul ras și roz, și răul Häftling, cu un nas semitic puternic și o culoare verzuie, îmbrăcat în hainele sale pătate ostentativ cu o beretă pe cap, care cufundă cu precauție un deget în apa ligheanului de spălat. Sub primul este scris: "So bist du rein" (așa ești curat), iar sub al doilea, "So gehst du ein" (așa ajungi la un sfârșit rău); și mai jos, într-o franceză îndoielnică dar cu litere gotice: "La propreté, c'est la santé" [curățenia este sănătate]. Deținuții primeau dimineața jumătate de litru de înlocuitor de cafea sau ceai de plante, dar nu și mâncare. Un al doilea gong anunța apelul, când deținuții se aliniau în afară în rânduri de câte zece pentru a fi numărați. Indiferent de vreme, trebuiau să aștepte sosirea SS pentru numărătoare; cât timp stăteau acolo depindea de dispoziția ofițerilor și dacă existau evadări sau alte evenimente care atrăgeau pedeapsa. Gardienii puteau forța prizonierii să-și facă nevoile în ghemuit timp de o oră cu mâinile deasupra capului sau să împartă bătăi sau detenție pentru încălcări precum un nasture lipsă sau un bol de mâncare necurățat corespunzător. Deținuții erau numărați și renumerotați. După apel, la sunetul "Arbeitskommandos formieren" ("formați detașamentele de muncă"), prizonierii mergeau pe jos la locul de muncă, cinci alături, pentru a începe o zi de muncă care dura în mod normal 11 ore, mai mult vara și mai puțin iarna. O orchestră de prizonieri, cum ar fi Orchestra de Femei din Auschwitz, era forțată să cânte muzică veselă în timp ce muncitorii părăseau lagărul. Kapos erau responsabili de comportamentul prizonierilor în timp ce lucrau, la fel ca și o escortă SS. Mare parte a muncii avea loc în aer liber pe șantiere de construcții, cariere de pietriș și depozite de cherestea. Nu erau permise pauze de odihnă. Un deținut era desemnat pentru latrine pentru a măsura timpul pe care lucrătorii îl luau pentru a-și goli vezica și intestinele. Prânzul consta în trei sferturi de litru de supă apoasă la prânz, de gust reportedly respingător, cu carne în supă de patru ori pe săptămână și legume (în special cartofi și gulie) de trei ori. Masa de seară era formată din 300 de grame de pâine, adesea mucegăită, dintre care deținuții trebuiau să păstreze o parte pentru micul dejun al zilei următoare, cu o lingură de brânză sau marmeladă, sau 25 de grame de margarină sau cârnați. Prizonierii angajați în muncă grea primeau rații suplimentare. Un al doilea apel avea loc la șapte seara, în cursul căruia prizonierii puteau fi spânzurați sau bătuți. Dacă un deținut lipsea, ceilalți trebuiau să rămână în picioare până când absentul era găsit sau motivul absenței descoperit, chiar dacă dura ore. La 6 iulie 1940, apelul a durat 19 ore pentru că un prizonier polonez, Tadeusz Wiejowski, evadase; după o evadare în 1941, un grup de prizonieri a fost ales din barăcile evadatului și trimis în blocul 11 pentru a fi omorât prin înfometare. După apel, prizonierii se retrăgeau în barăcile lor pentru noapte și primeau rațiile lor de pâine. Apoi aveau puțin timp liber pentru a folosi spălătorii și a-și primi poșta, cu excepția cazului în care erau evrei: evreilor nu le era permis să primească scrisori. Stingerea focului ("liniștea nocturnă") era marcată de un gong la ora nouă. Deținuții dormeau în șiruri lungi de paturi suprapuse de cărămidă sau lemn, sau pe podea, zăcând în și pe hainele și pantofii lor pentru a le împiedica să fie furate. Paturile de lemn aveau pături și saltele de hârtie umplute cu așchii de lemn; în barăcile de cărămidă, deținuții zăceau pe paie. Potrivit lui Miklós Nyiszli: Opt sute până la o mie de oameni erau înghesuiți în compartimentele suprapuse ale fiecărei barăci. Neavând posibilitatea să se întindă complet, dormeau acolo atât longitudinal, cât și transversal, cu picioarele unuia pe capul, gâtul sau pieptul altuia. Lipsiți de toată demnitatea umană, se împingeau și se îmbrânceau, se mușcau și se loveau unul pe altul în încercarea de a obține câțiva centimetri în plus de spațiu pentru a dormi puțin mai confortabil. Căci nu aveau mult de dormit. Duminica nu era o zi de lucru, dar prizonierii trebuiau să curețe barăcile și să facă dușul săptămânal, și li se permitea să scrie (în germană) familiilor lor, deși SS cenzura corespondența. Deținuții care nu vorbeau germana schimbau pâine pentru ajutor. Evreii observanți încercau să țină evidența calendarului ebraic și a sărbătorilor evreiești, inclusiv Shabbat, și a porțiunii săptămânale din Tora. Nu erau permise ceasuri, calendare sau ceasornice în lagăr. Doar două calendare evreiești făcute în Auschwitz au supraviețuit până la sfârșitul războiului. Deținuții țineau evidența zilelor în alte moduri, cum ar fi obținerea de informații de la nou-veniți. Lagărul de femei Vedeți și: Orchestra de Femei din Auschwitz Aproximativ 30 la sută dintre deținuții înregistrați erau femei. Primul transport masiv de femei, 999 de femei germane neevreice din Lagărul de concentrare Ravensbrück, a sosit la 26 martie 1942. Clasificate ca criminale, asociabile și politice, acestea au fost aduse la Auschwitz ca funcționare fondatoare ale lagărului de femei. Rudolf Höss a scris despre ele: "Era ușor de prezis că aceste fiare vor maltrata femeile asupra cărora exercitau putere ... Suferința spirituală le era complet străină." Li s-au acordat numerele de serie 1-999. Gardiana femeilor de la Ravensbrück, Johanna Langefeld, a devenit prima Lagerführerin (șefă a lagărului) al lagărului de femei de la Auschwitz. Un al doilea transport masiv de femei, 999 de evreice din Poprad, Slovacia, a sosit în aceeași zi. Potrivit Danutei Czech, acesta a fost primul transport înregistrat trimis la Auschwitz de către Oficiul Central pentru Securitate al Reichului (RSHA) biroul IV B4, cunoscut sub numele de Biroul Evreiesc, condus de SS Obersturmbannführer Adolf Eichmann. (Biroul IV era Gestapo.) Un al treilea transport de 798 de evreice din Bratislava, Slovacia, a urmat pe 28 martie. Femeile au fost ținute la început în blocurile 1-10 din Auschwitz I, dar din 6 august 1942, 13.000 de deținuți au fost transferați într-un nou lagăr de femei (Frauenkonzentrationslager sau FKL) din Auschwitz II. Acesta a constat la început din 15 barăci de cărămidă și 15 de lemn din sectorul (Bauabschnitt) BIa; a fost extins ulterior în BIb, și până în octombrie 1943 găzduia 32.066 de femei. În anii 1943-1944, aproximativ 11.000 de femei au fost, de asemenea, cazate în lagărul de familii țigănești, la fel ca și câteva mii în lagărul de familii Theresienstadt. Condițiile din lagărul de femei erau atât de precare încât, atunci când un grup de prizonieri bărbați a sosit să înființeze un ambulatoriu în octombrie 1942, prima lor sarcină, conform cercetătorilor de la Muzeul Auschwitz, a fost să distingă cadavrele de femeile care erau încă în viață. Gisella Perl, un medic ginecolog evreică din România și deținută a lagărului de femei, a scris în anul 1948: Existau o latrină pentru treizeci până la treizeci și două de mii de femei și ni se permitea să o folosim doar la anumite ore ale zilei. Stăteam la coadă pentru a intra în această clădire minusculă, până la genunchi în excremente umane. Deoarece toate sufeream de dizenterie, abia puteam aștepta până venea rândul nostru și ne pătam hainele zdrențuite, care nu ieșeau niciodată de pe trupurile noastre, adăugând astfel la oroarea existenței noastre mirosul teribil care ne înconjura ca un nor. Latrina consta dintr-un șanț adânc cu scânduri aruncate peste el la anumite intervale. Ne ghemuiam pe acele scânduri ca păsările pe un fir de telegraf, atât de aproape unele de altele încât nu puteam evita să ne pătăm reciproc. Langefeld a fost succedată ca Lagerführerin în octombrie 1942 de SS Oberaufseherin Maria Mandl, care și-a câștigat o reputație pentru cruzime. Höss a angajat bărbați pentru a supraveghea supraveghetoarele femei, mai întâi SS Obersturmführer Paul Müller, apoi SS Hauptsturmführer Franz Hössler. Mandl și Hössler au fost executați după război. Experimente de sterilizare au fost efectuate în baraca 30 de către un ginecolog german, Carl Clauberg, și un alt medic german, Horst Schumann. Experimente medicale, blocul 10 Medicii germani au efectuat o varietate de experimente pe prizonieri la Auschwitz. Medicii SS au testat eficacitatea razelor X ca metodă de sterilizare administrând doze mari unor deținute. Carl Clauberg a injectat substanțe chimice în uterul femeilor în încercarea de a-l închide. Prizonierii au fi infectați cu tifos exantematic pentru cercetări de vaccinare și expuși la substanțe toxice pentru a studia efectele. Într-un experiment, Bayer, atunci parte a IG Farben, a plătit 150 de mărci germane (RM) pentru fiecare dintre cele 150 de deținute de la Auschwitz (lagărul ceruse 200 de RM pe femeie), care au fost transferate la o unitate Bayer pentru a testa un anestezic. Un angajat Bayer i-a scris lui Rudolf Höss: "Transportul celor 150 de femei a sosit în stare bună. Cu toate acestea, nu am putut obține rezultate concluzionale deoarece au murit în timpul experimentelor. Vă rugăm să ne trimiteți un alt grup de femei în același număr și la același preț." Cercetările Bayer au fost conduse la Auschwitz de Helmuth Vetter de la Bayer/IG Farben, care era și medic la Auschwitz și căpitan SS, și de medicii de la Auschwitz Friedrich Entress și Eduard Wirths. Cel mai infam doctor de la Auschwitz a fost Josef Mengele, "Îngerul Morții", care a lucrat în Auschwitz II din 30 mai 1943, la început în lagărul de familii țigănești. Interesat să efectueze cercetări pe gemeni identici, pitici și pe cei cu boli ereditare, Mengele a înființat o grădiniță în barăcile 29 și 31 pentru copiii pe care îi experimenta și pentru toți copiii romi sub șase ani, unde primeau rații de hrană mai bune. Din mai 1944, el selecta gemeni și pitici dintre noii sosiți în timpul "selecției", se spune că striga după gemeni cu "Zwillinge heraus!" ("gemeni înainte!"). El și alți doctori (aceștia din urmă prizonieri) măsurau părțile corpului gemenilor, îi fotografiau și îi supuneau testelor dentare, de vedere și auz, radiografii, analize de sânge, intervenții chirurgicale și transfuzii de sânge între ei. Apoi îi omorâ și diseca. Kurt Heissmeyer, un alt medic german și ofițer SS, a luat 20 de copii evrei polonezi de la Auschwitz pentru a-i folosi în experimente pseudoștiințifice la Lagărul de concentrare Neuengamme lângă Hamburg, unde i-a injectat cu bacilii tuberculozei pentru a testa un leac. În luna aprilie 1945, copiii au fost uciși prin spânzurare pentru a ascunde proiectul. O colecție de schelete evreiești a fost obținută dintr-un grup de 115 de deținuți evrei, aleși pentru caracteristicile lor rasiale percepute ca stereotipice. Rudolf Brandt și Wolfram Sievers, directorul general al Ahnenerbe (un institut de cercetare nazist), au livrat scheletele colecției Institutului de Anatomie de la Reichsuniversität Straßburg din Alsacia-Lorena. Colecția a fost autorizată de Heinrich Himmler și sub direcția lui August Hirt. În cele din urmă, 87 dintre deținuți au fost transportați la Natzweiler-Struthof și uciși în august 1943. Brandt și Sievers au fost executați în 1948 după ce au fost condamnați în timpul procesului medicilor, parte a proceselor de la Nürnberg ulterioare. Pedeapsă, blocul 11 Prizonierii puteau fi bătuți și uciși de gardieni și kapos pentru cea mai mică încălcare a regulilor. Istoricul polonez Irena Strzelecka scrie că kapos primeau porecle care reflectau sadismul lor: "Sângeros", "De Fier", "Strangulatorul", "Boxerul". Pe baza celor 275 de rapoarte existente de pedeapsă din arhivele Auschwitz, Strzelecka enumeră încălcări comune: a merge a doua oară după mâncare la mese, a-și scoate dinții de aur pentru a cumpăra pâine, a pătrunde în cocina porcilor pentru a fura mâncarea porcilor, a-și băga mâinile în buzunare. Bătaia cu biciul în timpul apelului era comună. O masă de biciuire numită "capra" imobiliza picioarele prizonierilor într-o cutie, în timp ce ei se întindeau pe masă. Prizonierii trebuiau să numere loviturile, "25 mit besten Dank habe ich erhalten" ("25 primite cu mulțumiri") și dacă greșeau cifra, biciuirea relua de la început. Pedeapsa prin "stâlp" implica legarea mâinilor prizonierilor la spate cu lanțuri atașate de cârlige, apoi ridicarea lanțurilor astfel încât prizonierii rămâneau agățați de încheieturi. Dacă umerii lor erau prea deteriorați după aceea pentru a lucra, puteau fi trimiși în camera de gazare. Prizonierii erau supuși pedepsei cu stâlpul pentru a ajuta un prizonier care fusese bătut și pentru a ridica un chiștoc de țigară. Pentru a extrage informații de la deținuți, gardienii le forțau capetele pe sobă și le țineau acolo, arzându-le fețele și ochii. Cunoscut drept blocul 13 până în 1941, blocul 11 din Auschwitz I era închisoarea dinăuntrul închisorii, rezervată pentru deținuți suspectați de activități de rezistență. Celula 22 din blocul 11 era o celulă de picior (Stehbunker) fără ferestre. Împărțită în patru secțiuni, fiecare secțiune măsura mai puțin de 1,0 m2 (11 sq ft) și ținea patru prizonieri, care intrau în ea printr-o trapă lângă podea. Există un orificiu de ventilație de 5 × 5 cm (2 × 2 in) pentru aer, acoperit cu o foaie perforată. Strzelecka scrie că prizonierii puteau să petreacă mai multe nopți în celula 22; Wiesław Kielar a petrecut patru săptămâni în ea pentru că a spart o țeavă. Mai multe camere din blocul 11 erau considerate Polizei-Ersatz-Gefängnis Myslowitz in Auschwitz (filiala Auschwitz a secției de poliție din Mysłowice). Existau și cazuri de Sonderbehandlung ("tratament special") pentru polonezi și alții considerați periculoși pentru Germania Nazistă. Zidul morții Curtea dintre blocurile 10 și 11, cunoscută sub numele de "zidul morții", a servit ca zonă de execuție, inclusiv pentru polonezii din zona Guvernământului General care fuseseră condamnați la moarte de un tribunal penal. Primele execuții, prin împușcarea deținuților în ceafă, au avut loc la zidul morții la 11 noiembrie 1941, Ziua Națională a Independenței Poloniei. Cei 151 de acuzați au fost conduși la zid unul câte unul, dezbrăcați goi și cu mâinile legate la spate. Danuta Czech a menționat că o "liturghie catolică clandestină" a fost celebrată duminica următoare la etajul al doilea al Blocului 4 din Auschwitz I, într-un spațiu îngust dintre paturi. Se estimează că 4.500 de prizonieri politici polonezi au fost executați la zidul morții, inclusiv membri ai rezistenței din lagăr. Alți 10.000 de polonezi au fost aduși în lagăr pentru a fi executați fără a fi înregistrați. Aproximativ 1.000 de prizonieri de război sovietici au murit prin execuție, deși aceasta este o estimare aproximativă. Un raport al guvernului polonez în exil a declarat că 11.274 de prizonieri și 6.314 de prizonieri de război fuseseră executați. Rudolf Höss a scris că "ordinele de execuție soseau într-un flux neîntrerupt". Potrivit ofițerului SS Perry Broad, "[u]nii dintre aceste schelete umane petrecuseră luni în celulele împuțite, unde nici măcar animalele nu ar fi fost ținute, și abia mai puteau să se țină drepti. Și totuși, în acel ultim moment, mulți dintre ei au strigat 'Trăiască Polonia', sau 'Trăiască libertatea'." Morții au inclus Colonelul Jan Karcz și Maiorul Edward Gött-Getyński, executați la 25 ianuarie 1943 cu alți 51 suspecți de activități de rezistență. Józef Noji, fondistul polonez, a fost executat la 15 februarie acelui an. În octombrie 1944, 200 de Sonderkommando au fost executați pentru rolul lor în revolta Sonderkommando. Lagăre de familii Lagărul de familii de Romi Un lagăr separat pentru romi, Zigeunerfamilienlager ("lagărul de familii țigănești"), a fost înființat în sectorul BIIe din Auschwitz II-Birkenau în februarie 1943. Din motive necunoscute, aceștia nu erau supuși selecției și familiilor li se permitea să rămână împreună. Primul transport de romi germani a sosit la 26 februarie acel an. Existase un număr mic de deținuți romi înainte de aceea; doi prizonieri romi cehi, Ignatz și Frank Denhel, au încercat să evadeze în decembrie 1942, cel din urmă cu succes, și o femeie romă poloneză, Stefania Ciuron, a sosit pe 12 februarie 1943 și a evadat în aprilie. Josef Mengele, cel mai infam medic al Holocaustului, a lucrat în lagărul de familii țigănești din 30 mai 1943 când și-a început activitatea la Auschwitz. Registrul de la Auschwitz (Hauptbücher) arată că 20.946 de romi au fost prizonieri înregistrați, iar alți 3.000 se presupune că au intrat neregistrați. La 22 martie 1943, un transport de 1.700 de sinti și romi polonezi a fost gazat la sosire din cauza bolii, la fel ca un al doilea grup de 1.035 la 25 mai 1943. SS a încercat să lichideze lagărul la 16 mai 1944, dar romii s-au luptat cu ei, înarmați cu cuțite și țevi de fier, iar SS s-a retras. La scurt timp după aceea, SS a îndepărtat aproape 2.908 persoane din lagărul de familii pentru a lucra, iar la 2 august 1944 a gazat ceilalți 2.897. Zece mii de persoane rămân neînregistrate. Lagărul de familii Theresienstadt SS-ul a deportat aproximativ 18.000 de evrei la Auschwitz din ghetoul Theresienstadt din Terezin, Cehoslovacia, începând cu 8 septembrie 1943 cu un transport de 2.293 de prizonieri de sex masculin și 2.713 de sex feminin. Plasați în sectorul BIIb ca un "lagăr de familii", li s-a permis să-și păstreze bunurile, să poarte propriile haine și să scrie scrisori familiei; nu li s-a ras părul și nu au fost supuși selecției. Corespondența dintre biroul lui Adolf Eichmann și Crucea Roșie Internațională sugerează că germanii au înființat lagărul pentru a crea îndoieli cu privire la rapoartele care anunțau, la timp pentru o vizită planificată a Crucii Roșii la Auschwitz, că acolo are loc omor în masă. Femeile și fetele au fost plasate în barăci cu numere impare, iar bărbații și băieții în cele cu numere pare. Un ambulatoriu a fost înființat în barăcile 30 și 32, iar baraca 31 a devenit o școală și o grădiniță. Condițiile de viață oarecum mai bune erau totuși inadecvate; 1.000 de membri ai lagărului de familii erau morți în șase luni. Alte două grupuri de 2.491 și 2.473 de evrei au sosit din Theresienstadt în lagărul de familii pe 16 și 20 decembrie 1943. La 8 martie 1944, 3.791 dintre prizonieri (bărbați, femei și copii) au fost trimiși în camerele de gazare; bărbații au fost duși la crematoriul III, iar femeile mai târziu la crematoriul II. Se raportează că unele dintre grupuri au cântat Hatikvah și imnul național ceh pe drum. Înainte de a fi uciși, li s-a cerut să scrie cărți poștale rudelor, cu data postdatată la 25-27 martie. Câțiva gemeni au fost reținuți pentru experimente medicale. Guvernul cehoslovac în exil a inițiat manevre diplomatice pentru a salva evreii cehi rămași după ce reprezentantul său din Berna a primit Raportul Vrba-Wetzler, scris de doi prizonieri evadați, Rudolf Vrba și Alfred Wetzler, care avertiza că deținuții rămași din lagărul de familii vor fi gazati în curând. BBC a devenit, de asemenea, conștient de raport; serviciul său german a difuzat știri despre crimele din lagărul de familii în timpul emisiunii pentru femei pe 16 iunie 1944, avertizând: "Toți responsabili pentru astfel de masacre, de la vârf până jos, vor fi trași la răspundere." Crucea Roșie a vizitat Theresienstadt în iunie 1944 și a fost persuadată de SS că nimeni nu era deportat de acolo. Luna următoare, aproximativ 2.000 de femei din lagărul de familii au fost selectate pentru a fi mutate în alte lagăre și 80 de băieți au fost mutați în lagărul de bărbați; cei 7.000 rămași au fost gazati între 10 și 12 iulie. Procesul de selecție și exterminare Camerele de gazare Primele gazări la Auschwitz au avut loc pe 3 septembrie 1941, când aproximativ 850 de deținuți - prizonieri de război sovietici și deținuți polonezi bolnavi - au fost uciși cu Zyklon B în subsolul blocului 11 din Auschwitz I. Clădirea s-a dovedit nepotrivită, așa că gazările au fost efectuate în schimb în crematoriul I, tot din Auschwitz I, care a funcționat până în decembrie 1942. Acolo, peste 700 de victime puteau fi ucise simultan. Zeci de mii de oameni au fost uciși în crematoriul I. Pentru a menține victimele calme, li s-a spus că vor fi supuse unei dezinfecții și dezpădușelii; li s-a ordonat să se dezbrace în exterior, apoi au fost încuiați în clădire și gazați. După ce a fost scoasă din uz ca cameră de gazare, clădirea a fost transformată într-un depozit și a servit mai târziu ca adăpost antiaerian pentru SS. Camera de gazare și crematoriul au fost reconstruite după război. Dwork și van Pelt scriu că un coș a fost recreat; patru deschizături în acoperiș au fost instalate pentru a arăta unde Zyklon B intrase; și două dintre cele trei cuptoare au fost reconstruite cu componentele originale. La începutul anului 1942, exterminările în masă au fost mutate în două camere de gazare provizorii („casa roșie” și „casa albă”, cunoscute sub numele de buncărele 1 și 2) din Auschwitz II, în timp ce crematoriile mai mari (II, III, IV și V) erau în construcție. Buncărul 2 a fost reactivat temporar din mai până în noiembrie 1944, când un număr mare de evrei maghiari au fost gazați. În vara anului 1944, capacitatea combinată a creatoriilor și a groapelor de incinerare în aer liber era de 20.000 de cadavre pe zi. A șasea instalație planificată - crematoriul VI - nu a fost construită niciodată. Din 1942, evreii erau transportați la Auschwitz din toată Europa ocupată de germani pe cale ferată, ajungând în convoie zilnice. Camerele de gazare au funcționat la capacitate maximă din mai până în iulie 1944, în timpul Holocaustului din Ungaria. O ramificare feroviară care ducea la crematoriile II și III din Auschwitz II a fost finalizată în luna mai a acelui an, iar o rampă nouă a fost construită între sectoarele BI și BII pentru a aduce victimele mai aproape de camerele de gazare (imagini în dreapta sus). Pe 29 aprilie, primii 1.800 de evrei din Ungaria au sosit în lagăr. Din 14 mai până la începutul lui iulie 1944, 437.000 de evrei maghiari, jumătate din populația dinaintea războiului, au fost deportați la Auschwitz, cu un ritm de 12.000 pe zi pentru o perioadă considerabilă din acest interval. Crematoriile au trebuit să fie revizuite. Crematoriile II și III au primit ascensoare noi care duceau de la cuptoare la camerele de gazare, grătare noi au fost montate, iar mai multe dintre vestiare și camerele de gazare au fost vopsite. Gropi de incinerare au fost săpute în spatele crematoriului V. Volumul de intrări era atât de mare încât Sonderkommando a recurs la arderea cadavrelor în gropi în aer liber, precum și în crematorii. Selecția Potrivit istoricului polonez Franciszek Piper, din cei 1.095.000 de evrei deportați la Auschwitz, aproximativ 205.000 au fost înregistrați în lagăr și au primit numere de serie; 25.000 au fost trimiși în alte lagăre; iar 865.000 au fost uciși la scurt timp după sosire. Adăugând victimele neevreice, se ajunge la o cifră de 900.000 de persoane ucisă fără a fi înregistrate. În timpul „selecției” la sosire, cei considerați apti de muncă erau trimiși la dreapta și admiși în lagăr (înregistrați), iar restul erau trimiși la stânga pentru a fi gazați. Grupul selectat pentru a muri includea aproape toți copiii, femeile cu copii mici, bătrânii și alții care, la o inspecție scurtă și superficială efectuată de un medic SS, păreau nepotriviți pentru muncă. Practic, orice defect - cicatrici, bandaje, abcese și emaciație - putea constitui un motiv suficient pentru a fi considerat inapt. Copiilor li se putea cere să meargă spre un băț ținut la o anumită înălțime; cei care puteau trece pe sub el erau selecționați pentru gazare. Deținuții care nu puteau merge sau care soseau noaptea erau duși la crematorii cu camioanele; în caz contrar, noii sosiți erau duși marș. Bunurile lor erau confiscate și sortate de deținuți în depozitele „Kanada”, o zonă a lagărului din sectorul BIIg care găzduia 30 de barăci utilizate ca depozite pentru bunurile jefuite; numele său provine din percepția deținuților despre Canada ca o țară a abundenței. În interiorul crematoriilor Crematoriile constau dintr-o vestiar, o cameră de gazare și o încăpere cu cuptoare. În crematoriile II și III, vestiarul și camera de gazare erau subterane; în cele IV și V, ele se aflau la parter. Vestiarul avea cârlige numerotate pe perete pentru a atârna hainele. În crematoriul II, exista și o sală de disecție (Sezierraum). Ofițerii SS le spuneau victimelor că trebuie să facă duș și să fie dezpădușite. Victimele se dezbrăcau în vestiar și intrau în camera de gazare; pe semne scria „Bade” (baie) sau „Desinfektionsraum” (cameră de dezinfecție). Un fost deținut a mărturisit că limba de pe semne se schimba în funcție de cine era ucis. O cameră de gazare putea găzdui până la 2.000 de persoane. Zyklon B era livrat la crematorii de un birou special SS cunoscut sub numele de Institutul de Igienă. După ce ușile erau închise, bărbații SS aruncau pastilele de Zyklon B prin guri de aerisire din acoperiș sau prin găuri în peretele camerei. Victimele erau de obicei moarte în 10 minute; Rudolf Höss a mărturisit că dura până la 20 de minute. Leib Langfus, un membru al Sonderkommando, și-a îngropat jurnalul (scris în idiș) lângă crematoriul III din Auschwitz II. Acesta a fost găsit în 1952, semnat „A.Y.R.A”: Ar fi dificil să-ți imaginezi că atât de mulți oameni ar încăpea într-o [încăpere] atât de mică. Oricine nu voia să intre înăuntru era împușcat [...] sau sfâșiat de câini. S-ar fi sufocat din cauza lipsei de aer în câteva ore. Apoi toate ușile au fost sigilate strâns și gazul a fost aruncat prin intermediul unei găuri mici în tavan. Nu mai era nimic ce puteau face oamenii dinăuntru. Și astfel ei doar țipau cu voci amare, lamentabile. Alții se plângeau cu voci pline de disperare, iar alții încă plângeau spasmodic și ridicau un plâns cumplit, sfâșietor. ... Și între timp, vocile lor deveneau din ce în ce mai slabe ... Din cauza aglomerației mari, oamenii cădeau unii peste alții pe măsură ce mureau, până când s-a format un morman alcătuit din cinci sau șase straturi unul peste altul, atingând o înălțime de un metru. Mamele înghețau într-o poziție așezată pe pământ îmbrățișându-și copiii în brațe, iar soții și soțiile mureau îmbrățișându-se unul pe altul. Unii dintre oameni formau o masă informă. Alții stăteau într-o poziție aplecată, în timp ce părțile superioare, de la stomac în sus, erau într-o poziție culcată. Unii dintre oameni se făcuseră complet albaștri sub influența gazului, în timp ce alții păreau complet proaspeți, de parcă ar fi dormit. Folosirea cadavrelor Sonderkommando purtând măști de gaz trăgeau cadavrele din cameră. Îndepărtau ochelarii și membrele artificiale și le radeau părul femeilor; părul femeilor era îndepărtat înainte de a intra în camera de gazare la Bełżec, Sobibór și Treblinka, dar la Auschwitz acest lucru se făcea după moarte. Până pe 6 februarie 1943, Ministerul Economic al Reich-ului primise 3.000 kg de păr de femeie de la Auschwitz și Majdanek. Părul era mai întâi curățat într-o soluție de sal amoniac, uscat pe pardoseala de cărămidă a creatoriilor, pieptănat și pus în pungi de hârtie. Părul era expediat către diverse companii, inclusiv către o uzină de producție din Bremen-Bluementhal, unde muncitorii au găsit mici monede cu litere grecești pe unele dintre codițe, posibil de la unii dintre cei 50.000 de evrei greci deportați la Auschwitz în 1943. Când au eliberat lagărul în ianuarie 1945, Armata Roșie a găsit 7.000 kg de păr uman în pungi gata de expediere. Chiar înainte de incinerare, bijuteriile erau îndepărtate, împreună cu lucrările dentare și dinții care conțineau metale prețioase. Aurul era îndepărtat din dinții deținuților morți începând cu 23 septembrie 1940, prin ordin al lui Heinrich Himmler. Lucrarea era efectuată de membri ai Sonderkommando care erau dentist; oricine trecea cu vederea lucrări dentare risca să fie ars viu. Aurul era trimis Serviciului Sanitar SS și folosit de dentist pentru a trata SS-ul și familiile acestora; 50 kg fuseseră colectați până pe 8 octombrie 1942. Până la începutul anului 1944, 10-12 kg de aur erau extrași lunar din dinții victimelor. Cadavrele erau arse în incineratoarele din apropiere, iar cenușa era îngropată, aruncată în râul Vistula sau folosită ca îngrășământ. Orice bucăți de os care nu arseseră corespunzător erau măcinate în mojare de lemn. Numărul victimelor Cel puțin 1,3 milioane de persoane au fost trimise la Auschwitz între 1940 și 1945, iar cel puțin 1,1 milion au murit. În total, 400.207 de prizonieri au fost înregistrați în lagăr: 268.657 de bărbați și 131.560 de femei. Un studiu din sfârșitul anilor 1980 al istoricului polonez Franciszek Piper, publicat de Yad Vashem în 1991, a folosit orarele sosirilor trenurilor combinate cu înregistrările deportărilor pentru a calcula că, din cei 1,3 milioane trimiși în lagăr, 1.082.000 muriseră acolo, o cifră (rotunjită la 1,1 milion) pe care Piper a considerat-o un minim. Această cifră a ajuns să fie larg acceptată. Germanii au încercat să ascundă câți oameni uciseseră. În iulie 1942, conform memoriilor postbelice ale lui Rudolf Höss, Höss a primit o ordine de la Heinrich Himmler, prin biroul lui Adolf Eichmann și comandantul SS Paul Blobel, că „[t]oate mormintele în masă trebuie să fie deschise și cadavrele arse. În plus, cenușa trebuie să fie eliminată în așa fel încât să fie imposibil la un moment dat în viitor să se calculeze numărul de cadavre arse.” Estimările anterioare ale numărului de victime au fost mai mari decât cele ale lui Piper. După eliberarea lagărului, guvernul sovietic a emis o declarație, pe 8 mai 1945, că patru milioane de oameni fuseseră uciși pe loc, o cifră bazată pe capacitatea crematoriilor. Höss a spus procurorilor de la Nürnberg că cel puțin 2.500.000 de oameni fuseseră gazați acolo și că alți 500.000 muriseră de foame și boli. El a mărturisit că cifra de peste două milioane venise de la Eichmann. În memoriile sale, scrise în custodie, Höss a scris că Eichmann dăduse cifra de 2,5 milioane superiorului său Richard Glücks, pe baza unor înregistrări care fuseseră distruse. Höss considera această cifră „mult prea mare. Chiar și Auschwitz avea limite ale posibilităților sale distructive”, a scris el. Aproximativ unu din șase evrei uciși în Holocaust a murit la Auschwitz. După țară, cel mai mare număr de victime evreiești de la Auschwitz provenea din Ungaria, contabilizând 430.000 de morți, urmată de Polonia (300.000), Franța (69.000), Țările de Jos (60.000), Grecia (55.000), Protectoratul Boemiei și Moraviei (46.000), Slovacia (27.000), Belgia (25.000), Germania și Austria (23.000), Iugoslavia (10.000), Italia (7.500), Norvegia (690) și alții (34.000). Timothy Snyder scrie că mai puțin de un procent din cei un milion de evrei sovietici uciși în Holocaust au fost uciși la Auschwitz. Dintre cei cel puțin 387 de Martori ai lui Iehova care au fost încarcerați la Auschwitz, 132 au murit în lagăr. Rezistența, evadările și eliberarea Rezistența în lagăr, fluxul de informații Informații despre Auschwitz au devenit disponibile Aliaților ca urmare a rapoartelor căpitanului Witold Pilecki din Armata de Acasă poloneză care, sub numele de "Tomasz Serafiński" (număr de serie 4859), s-a lăsat arestat în Varșovia și dus la Auschwitz. El a fost întemnițat acolo din 22 septembrie 1940 până la evadarea sa pe 27 aprilie 1943. Michael Fleming scrie că Pilecki a fost însărcinat să susțină moralul, să organizeze mâncare, haine și rezistență, să se pregătească să preia controlul lagărului dacă era posibil și să strecoare informații către armata poloneză. Pilecki a numit mișcarea sa de rezistență Związek Organizacji Wojskowej (ZOW, "Uniunea Organizației Militare"). Rezistența a trimis primul mesaj oral despre Auschwitz cu Aleksander Wielkopolski, un inginer polonez eliberat în octombrie 1940. Luna următoare, mișcarea de rezistență poloneză din Varșovia a pregătit un raport pe baza acestor informații, Lagărul din Auschwitz, o parte din care a fost publicată la Londra în mai 1941 într-un broșură, Ocupația germană a Poloniei, de Ministerul Afacerilor Externe polonez. Raportul spunea despre evreii din lagăr că "abia dacă vreunul a ieșit viu". Conform lui Fleming, broșura a fost "difuzată pe scară largă în rândul oficialilor britanici". Polish Fortnightly Review a publicat o poveste bazată pe acesta, scriind că "trei cuptoare crematorii nu erau suficiente pentru a face față trupurilor care erau incinerate", la fel a făcut și The Scotsman pe 8 ianuarie 1942, singura organizație de știri britanică care a făcut acest lucru. Pe 24 decembrie 1941, grupurile de rezistență reprezentând diversele facțiuni de prizonieri s-au întâlnit în blocul 45 și au convenit să coopereze. Fleming scrie că nu a fost posibil să se urmărească primele informații ale lui Pilecki din lagăr. Pilecki a compilat două rapoarte după ce a evadat în aprilie 1943; al doilea, Raport W, detaliază viața sa în Auschwitz I și estimează că 1,5 milioane de oameni, în principal evrei, au fost uciși. Pe 1 iulie 1942, Polish Fortnightly Review a publicat un raport care descria Birkenau, scriind că "prizonierii numesc acest lagăr suplimentar 'Paradisal', probabil pentru că există un singur drum, care duce spre Paradis". Raportând că deținuții erau uciși "prin muncă excesivă, tortură și mijloace medicale", a notat gazarea prizonierilor de război sovietici și a deținuților polonezi din Auschwitz I în septembrie 1941, prima gazare din lagăr. Se spunea: "Se estimează că lagărul Oswiecim poate găzdui cincisprezece mii de prizonieri, dar pe măsură ce aceștia mor în masă, există întotdeauna loc pentru noi veniți." Guvernul polonez în exil de la Londra a raportat prima dată gazarea prizonierilor din Auschwitz pe 21 iulie 1942, și a raportat gazarea prizonierilor de război sovietici și a evreilor pe 4 septembrie 1942. În 1943, Kampfgruppe Auschwitz (Grupul de Luptă Auschwitz) a fost organizat în cadrul lagărului cu scopul de a trimite informații despre ceea ce se întâmpla. Sonderkommando-ul a îngropat note în pământ, sperând că vor fi găsite de eliberatorii lagărului. Grupul a strecurat și fotografii; fotografiile Sonderkommando, cu evenimente din jurul camerelor de gazare din Auschwitz II, au fost strecurate din lagăr în septembrie 1944 într-un tub de pastă de dinți. Conform lui Fleming, presa britanică a răspuns, în 1943 și prima jumătate a anului 1944, fie prin nepublicarea rapoartelor despre Auschwitz, fie prin a le îngropa pe paginile interioare. Excepția a fost Polish Jewish Observer, un supliment al City and East London Observer editat de Joel Cang, un fost corespondent al Manchester Guardian din Varșovia. Reținerea britanică a provenit dintr-o preocupare a Ministerului de Externe că publicul ar putea presiona guvernul să răspundă sau să ofere refugiu evreilor, și că acțiunile britanice în numele evreilor ar putea afecta relațiile sale în Orientul Mijlociu. A existat o reținere similară în Statele Unite, și chiar în cadrul guvernului polonez în exil și al rezistenței poloneze. Conform lui Fleming, cercetarea sugerează că rezistența poloneză a distribuit informații despre Holocaustul din Auschwitz fără a contesta reticența Aliaților de a le evidenția. Evadări, Protocolurile de la Auschwitz De la prima evadare pe 6 iulie 1940 a lui Tadeusz Wiejowski, cel puțin 802 deținuți (757 de bărbați și 45 de femei) au încercat să evadeze din lagăr, conform istoricului polonez Henryk Świebocki. El scrie că majoritatea evadărilor au fost încercate de la șantierele de muncă din afara gardului perimetral al lagărului. Din cele 802 de evadări, 144 au avut succes, 327 au fost prinși, iar soarta a 331 este necunoscută. Patru prizonieri polonezipl⁠(Eugeniusz Bendera)[Bendera&page=Eugeniusz+Bendera&targettitle=pl traduceți] (număr de serie 8502), Kazimierz Piechowski (nr. 918), Stanisław Gustaw Jaster (nr. 6438) și Józef Lempart (nr. 3419), au evadat cu succes pe 20 iunie 1942. După ce au pătruns într-un depozit, trei dintre ei s-au îmbrăcat în ofițeri SS și au furat puști și o mașină oficială SS, cu care au părăsit lagărul, al patrulea fiind cătușat ca prizonier. Au scris mai târziu lui Rudolf Höss cerându-și scuze pentru pierderea vehiculului. Pe data de 21 iulie 1944, deținutul polonez Jerzy Bielecki s-a îmbrăcat într-o uniformă SS și, folosind o falsificare, a reușit să treacă poarta lagărului cu prietena sa evreică, Cyla Cybulska, pretinzând că este chemată pentru interogare. Amândoi au supraviețuit războiului. Pentru că a salvat-o, Bielecki a fost recunoscut de Yad Vashem ca Drept între popoare. Jerzy Tabeau (nr. 27273, înregistrat ca Jerzy Wesołowski) și Roman Cieliczko (nr. 27089), ambii prizonieri polonezi, au evadat pe data de 19 noiembrie 1943; Tabeau a luat legătura cu mișcarea de rezistență poloneză și, între decembrie 1943 și începutul anului 1944, a scris ceea ce a devenit cunoscut sub numele de Raportul maiorului polonez despre situația din lagăr. Pe data de 27 aprilie 1944, Rudolf Vrba (nr. 44070) și Alfréd Wetzler (nr. 29162) au evadat în Slovacia, purtând informații detaliate către Consiliul Evreiesc Slovac despre camerele de gazare. Distribuția raportului Vrba-Wetzler și publicarea părților din acesta în iunie 1944 au contribuit la oprirea deportării evreilor maghiari către Auschwitz. Pe data de 27 mai 1944, Arnost Rosin (nr. 29858) și Czesław Mordowicz (nr. 84216) au evadat și ei în Slovacia; raportul Rosin-Mordowicz a fost adăugat la rapoartele Vrba-Wetzler și Tabeau pentru a deveni ceea ce este cunoscut sub numele de Protocolurile de la Auschwitz. Rapoartele au fost publicate pentru prima dată în întregime în noiembrie 1944 de către War Refugee Board al Statelor Unite sub titlul The Extermination Camps of Auschwitz (Oświęcim) and Birkenau in Upper Silesia („Lagărele de exterminare Auschwitz (Oświęcim) și Birkenau din Silezia Superioară”). Propunerea de bombardament În luna ianuarie a anului 1941, comandantul-șef al Armatei Poloneze și prim-ministrul în exil, Władysław Sikorski, a aranjat ca un raport să fie trimis către Air Marshal Richard Pierse, șeful RAF Bomber Command. Scris de prizonierii de la Auschwitz în sau în jurul lunii decembrie 1940, raportul descria condițiile de viață atroce ale lagărului și solicita guvernul polonez în exil să îl bombardeze: Prizonierii imploră Guvernul Polonez să bombardeze lagărul. Distrugerea sârmei ghimpate electrice, panică și întunericul care ar urma, șansele de evadare ar fi mari. Populația locală îi va ascunde și îi va ajuta să părăsească împrejurimile. Prizonierii așteaptă cu încredere ziua în care avioanele poloneze din Marea Britanie le vor permite evadarea. Aceasta este cererea unanimă a prizonierilor către Guvernul Polonez de la Londra. Pierse a răspuns că nu era fezabil din punct de vedere tehnic să se bombeze lagărul fără a-i răni pe prizonieri. În luna mai 1944, rabinul slovac Michael Dov Weissmandl a sugerat ca Aliații să bombeze șinele care duceau către lagăr. Istoricul David Wyman a publicat un eseu în Commentary în 1978 intitulat „De ce Auschwitz nu a fost bombardat niciodată” („Why Auschwitz Was Never Bombed”), argumentând că United States Army Air Forces ar fi putut și ar fi trebuit să atace Auschwitz. În cartea sa Abandonarea evreilor: America și Holocaustul 1941-1945 (1984), Wyman a argumentat că, deoarece uzina IG Farben de la Auschwitz III a fost bombardată de trei ori între august și decembrie 1944 de către Forțele Aeriene ale SUA (Fifteenth Air Force) din Italia, ar fi fost fezabil ca și celelalte lagăre sau linii ferate să fie bombardate. Britain and the Jews of Europe (1979) lui Bernard Wasserstein și Auschwitz and the Allies (1981) lui Martin Gilbert au ridicat întrebări similare despre inacțiunea britanică. Începând cu anii 1990, alți istorici au argumentat că precizia bombardamentelor Aliate nu era suficientă pentru atacul propus de Wyman și că istoria contrafactuală este o endeavoare în mod inherent problematică. Revolta Sonderkommando Sonderkommando care lucrau în crematorii erau martori la omorârea în masă și, prin urmare, erau ei înșiși uciși în mod regulat. Pe 7 octombrie 1944, după un anunț că 300 dintre ei urmau să fie trimiși într-un oraș din apropiere pentru a curăța dărâmăturile - „transferurile” erau o metodă obișnuită pentru uciderea prizonierilor - grupul, format în majoritate din evrei din Grecia și Ungaria, a declanșat o revoltă. Aceștia au atacat SS-ul cu pietre și ciocane, omorând trei dintre ei, și au dat foc crematoriului IV cu cârpe ude în ulei pe care le-au ascuns. Auzind zgomotul, Sonderkommando de la crematoriul II a crezut că a început o revoltă în lagăr și și-au aruncat Oberkapo-ul într-un cuptor. După ce au evadat prin împrejmuire folosind clești de tăiat sârmă, au reușit să ajungă la Rajsko, unde s-au ascuns în hambarul unui sublagăr Auschwitz, dar SS-ul i-a urmărit și i-a ucis prin incendierea hambarului. Până când revolta de la crematoriul IV a fost suprimată, 212 membri ai Sonderkommando mai erau în viață și 451 fuseseră uciși. Printre morți se număra Zalmen Gradowski, care și-a păstrat notițele din timpul său petrecut la Auschwitz și le-a îngropat lângă crematoriul III; după război, un alt membru al Sonderkommando le-a arătat procurorilor unde să sape. Notițele au fost publicate în mai multe formate, inclusiv în 2017 sub titlul From the Heart of Hell. Evacuarea și marșurile morții Ultimele transporturi în masă care au sosit la Auschwitz au fost 60.000-70.000 de evrei din Ghetoul Łódź, aproximativ 2.000 din Theresienstadt și 8.000 din Slovacia. Ultima selecție a avut loc pe 30 octombrie 1944. Pe data de 1 sau 2 noiembrie 1944, Heinrich Himmler a ordonat SS-ului să înceteze omorârea în masă cu gaz. Pe 25 noiembrie, a ordonat ca camerele de gazare și crematoriile de la Auschwitz să fie distruse. Sonderkommando și alți prizonieri au început lucrările de demontare a clădirilor și de curățare a zonei. Pe 18 ianuarie 1945, Engelbert Marketsch, un criminal german transferat din Mauthausen, a devenit ultimul prizonier căruia i-a fost atribuit un număr serial în Auschwitz, numărul 202499. Conform istoricului polonez Andrzej Strzelecki, evacuarea lagărului a fost unul dintre „capitolele sale cele mai tragice”. Himmler a ordonat evacuarea tuturor lagărelor în ianuarie 1945, spunând comandanților de lagăre: „Führerul vă consideră personal responsabili pentru... asigurarea că nici un singur prizonier din lagărele de concentrare nu cade viu în mâinile inamicului”. Bunurile jefuite din barăcile „Kanada”, împreună cu materialele de construcție, au fost transportate în interiorul Germaniei. Între 1 decembrie 1944 și 15 ianuarie 1945, peste un milion de articole de îmbrăcăminte au fost împachetate pentru a fi expediate din Auschwitz; 95.000 de astfel de colete au fost trimise în lagărele de concentrare din Germania. Începând cu 17 ianuarie, aproximativ 58.000 de deținuți de la Auschwitz (aproape două treimi evrei) - peste 20.000 din Auschwitz I și II și peste 30.000 din sublagăre - au fost evacuați sub pază, mergând inițial spre vest pe jos, apoi cu trenuri de marfă descoperite, către lagărele de concentrare din Germania și Austria: Bergen-Belsen, Buchenwald, Dachau, Flossenbürg, Gross-Rosen, Mauthausen, Dora-Mittelbau, Ravensbrück și Sachsenhausen. Mai puțin de 9.000 au rămas în lagăre, considerați prea bolnavi pentru a fi mutați. În timpul marșurilor, SS-ul a împușcat sau a ucis pe altă cale pe oricine nu mai putea continua; „echipe de execuție” urmau marșurile, ucigând prizonierii care rămâneau în urmă. Peter Longerich a estimat că un sfert dintre deținuți au fost uciși astfel. Până în decembrie 1944, aproximativ 15.000 de prizonieri evrei au ajuns de la Auschwitz la Bergen-Belsen, unde au fost eliberați de britanici pe 15 aprilie 1945. Pe 20 ianuarie, crematoriile II și III au fost aruncate în aer, iar pe 23 ianuarie depozitele „Kanada” au fost incendiate; se pare că au ars timp de cinci zile. Crematoriul IV fusese parțial demolat după revolta Sonderkommando din octombrie, iar restul acestuia a fost distrus mai târziu. Pe 26 ianuarie, cu o zi înainte de sosirea Armatei Roșii, crematoriul V a fost aruncat în aer. Eliberarea Primul din complexul lagărului care a fost eliberat a fost Auschwitz III, lagărul IG Farben de la Monowitz; un soldat din Divizia 100 Infanterie a Armatei Roșii a intrat în lagăr în jurul orei 9 dimineața în sâmbăta, 27 ianuarie 1945. Armata a 60-a a Frontului 1 Ucrainean (de asemenea parte a Armatei Roșii) a sosit la Auschwitz I și II în jurul orei 15:00. Au găsit 7.000 de prizonieri în viață în cele trei lagăre principale, 500 în celelalte sublagăre și peste 600 de cadavre. Printre articolele găsite s-au numărat 837.000 de articole de îmbrăcăminte pentru femei, 370.000 de costume pentru bărbați, 44.000 de perechi de pantofi, și 7.000 kg de păr uman, estimat de comisia sovietică pentru crime de război că ar fi provenit de la 140.000 de oameni. O parte din păr a fost examinată de Institutul de Medicină Legală din Kraków, unde s-a descoperit că conține urme de cianură de hidrogen, ingredientul principal al Zyklonului B. Primo Levi a descris văzând primii patru soldați călare apropiindu-se de Auschwitz III, unde el se afla în infirmerie. Aceștia aruncau „priviri ciudat de jenați spre trupurile întinse, spre barăcile dărăpănate și spre noi, cei mai în viață...”: Nu ne-au salutat, nici nu au zâmbit; păreau copleșiți nu doar de compasiune, ci și de o constrângere confuză, care le-a sigilat buzele și le-a legat ochii de scena funerară. Era acea rușine pe care o știam atât de bine, rușinea care ne îneca după selecții și de fiecare dată când trebuia să privim sau să suferim vreo umilință: rușinea pe care germanii nu o cunoșteau, aceea pe care o simte omul just din cauza crimei altuia; sentimentul de vină că așa o crimă ar trebui să existe, că ar trebui să fi fost introdusă irevocabil în lumea lucrurilor care există și că voința lui pentru bine s-a dovedit prea slabă sau nulă și n-a reușit să apere. Georgii Elisavetskii, un soldat sovietic care a intrat într-una dintre barăci, a spus în 1980 că îi putea auzi pe alți soldați spunând deținuților: „Sunteți liberi, tovarăși!”. Dar aceștia nu au răspuns, așa că a încercat în rusă, poloneză, germană, ucraineană. Apoi a folosit puțină idiș: „Ei cred că îi provoc. Încep să se ascundă. Și abia când le-am spus: 'Nu vă fie teamă, sunt colonel în Armata Sovietică și evreu. Am venit să vă eliberăm'... În sfârșit, ca și cum bariera s-a prăbușit... s-au năpustit spre noi țipând, au căzut în genunchi, ne-au sărutat poalele paltonului și ne-au cuprins picioarele.” Serviciul medical militar sovietic și Crucea Roșie Poloneză (PCK) au înființat spitale de campanie care au îngrijit 4.500 de prizonieri suferind de efectele inaniției (în special diaree) și tuberculoză. Voluntari locali au ajutat până când echipa Crucii Roșii a sosit din Kraków la începutul lui februarie. În Auschwitz II, straturile de excremente de pe podelele barăcilor au trebuit să fie îndepărtate cu lopăți. Apa a fost obținută din zăpadă și din fântânile de incendiu. Înainte de a sosi mai mult ajutor, 2.200 de pacienți de acolo au fost îngrijiți de câțiva doctori și 12 asistente PCK. Toți pacienții au fost mutați mai târziu în clădirile de cărămidă din Auschwitz I, unde mai multe blocuri au devenit spital, personalul medical lucrând în ture de 18 ore. Eliberarea Auschwitz a primit puțină atenție din partea presei la momentul respectiv; Armata Roșie se concentra pe înaintarea sa către Germania, iar eliberarea lagărului nu fusese unul dintre obiectivele sale cheie. Boris Polevoi a raportat despre eliberare în Pravda pe 2 februarie 1945, dar nu a menționat evreii; deținuții erau descriși colectiv ca „victime ale fascismului”. Abia când Aliații Occidentali au intrat în Buchenwald, Bergen-Belsen și Dachau în aprilie 1945, eliberarea lagărelor a primit o acoperire extensivă. Persoane legate de Auschwitz Victime Augusto Capon, amiral italian, deportat la Auschwitz în octombrie 1943 și ucis imediat. Aurelia Josz, scriitoare și educatoare, fondatoarea primei școli agrare pentru femei din Italia, deportată și murită în 1944. Riccardo Dalla Volta, economist italian, deportat la Auschwitz în 1944, unde și-a găsit moartea imediat. Sergio De Simone, un copil italian selectat la Auschwitz pentru experimente medicale și, prin urmare, dus în lagărul de concentrare Neuengamme, lângă Hamburg, unde a fost ucis pe 20 aprilie 1945. István Farkas, pictor și editor maghiar. Mario Finzi, magistrat și muzician italian, membru al DELASEM, deportat la Auschwitz în mai 1944. Potrivit lui Eliakim Cordoval, un evreu din Rodos care la asistat, a murit din cauza unei infecții intestinale grave pe 22 februarie 1945, la aproape o lună de la eliberare. Conform unei alte versiuni, Finzi s-a sinucis aruncându-se împotriva sârmei ghimpate sub tensiune înaltă; se pare că a lăsat un mesaj părinților săi, cerându-le iertare pentru acest gest disperat. Benjamin Fondane, filosof și scriitor român. Anne Frank, faimoasă pentru Jurnalul său, prizonieră la Auschwitz din septembrie până în octombrie 1944, mutată apoi la Bergen-Belsen, unde a murit de tifos. Kurt Gerron, actor, regizor și cântăreț evreu german. Etty (Esther) Hillesum, olandeză deportată împreună cu familia la Auschwitz, unde a murit pe 30 noiembrie 1943. A fost autoarea unui intens Jurnal, scris la Amsterdam între 1941 și 1943. Maximilian Kolbe, călugăr franciscan care s-a sacrificat luând locul unui prizonier condamnat să moară de foame în Block 11, închisorile lagărului. Ucis după două săptămâni de agonie cu o injecție de otravă în inimă în august 1941. Gertrud Kolmar, poetă evreică germană. Czesława Kwoka, fată poloneză cunoscută pentru fotografiile făcute în timpul prizonieratului de Wilhelm Brasse. A murit pe 12 martie 1943. Rutka Laskier, fată poloneză autoarea unui jurnal, în care își relatează persecutarea. A murit în camerele de gazare de la Auschwitz în decembrie 1943. Sanne Ledermann, prietenă a Annei Frank, a fost asasinată în camerele de gazare împreună cu părinții pe 19 noiembrie 1943. Franceska Mann, dansatoare poloneză. Ottilie Metzger-Lattermann, cântăreață de operă germană (contralto). Irène Némirovsky, scriitoare franceză, murită la Auschwitz pe 17 august 1942. Riccardo Pacifici, rabin din Genova, deportat și ucis la Auschwitz pe 11 decembrie 1943. Adriana Revere, copilă italiană de religie evreiască, cea mai tânără deportată din zona La Spezia. Ucisă în camerele de gazare pe 26 februarie 1944. Edith Stein, cunoscută și sub numele de Sfânta Tereza Benedicta a Crucii, patroana Europei, a martirilor și a orfanilor. Evreică ortodoxă convertită, a devenit călugăriță carmelită, teologă și filosofă. A fost deportată la Auschwitz de Gestapo împreună cu sora sa Rosa, de asemenea convertită; au murit în aceeași zi cu sosirea, ucise în camerele de gazare pe 9 august 1942. Viktor Ullmann, compozitor, dirijor și pianist evreu austriac. Árpád Weisz, fotbalist și antrenor de fotbal maghiar, a murit după ce soția sa Elena (Ilona Rechnitzer) și copiii Roberto și Clara au fost gazați. Sissel Vogelmann, copilă italiană de opt ani. A plecat cu mama Anna Disegni și tatăl Schulim pe 30 ianuarie 1944 de la linia 21 din Gara Milano Centrale, a ajuns la Auschwitz pe 6 februarie 1944. Selectată la sosire pentru camera de gazare, a fost eliminată împreună cu mama. Tatăl Shulim, singurul supraviețuitor al familiei, "a fost singurul evreu capturat în Italia care s-a salvat datorită lui Oskar Schindler". Else Ury, scriitoare germană, cunoscută pentru poveștile sale pentru copii. Supraviețuitori Primo Levi Kazimierz Albin (1922-2019), născut la Cracovia, fost luptător și fondator al Asociației pentru protejarea Oświęcim-ului, autor al cărții Mandat de arestare, care relatează experiența sa eroică. Marta Ascoli (1926-2014), născută la Trieste, a fost arestată pe 19 martie 1944, a ajuns la Auschwitz pe 4 aprilie 1944. Transferată la Bergen Belsen, a fost eliberată pe 15 aprilie 1945. A scris cartea Auschwitz este al tuturor (Rizzoli) apărută în 2011 (o retipărire a fost publicată în ianuarie 2022). Denis Avey (1919-2015), prizonier de război britanic internat în lagărul de exterminare între 1943 și 1945. În timpul sentinței s-a schimbat cu un prizonier evreu pentru a găsi confirmarea zvonurilor privind tratamentul inuman rezervat evreilor. Și-a relatat experiența în 2011 în cartea Auschwitz. Eram numărul 220543. Wilhelm Brasse (1917-2012), polonez de origine austriacă, a fost "fotograful de la Auschwitz" ale cărui fotografii au fost recuperate datorită nesupunerii sale față de naziști. Edith Bruck (n. 1931), maghiară naturalizată italiană, internată în mai multe lagăre, printre care Auschwitz și Bergen-Belsen, eliberată în aprilie 1945. A desfășurat ulterior activități de scriitoare, traducătoare și regizor. Andra și Tatiana Bucci, născute în orașul Fiume, verișoarele lui Sergio De Simone. Își relatează experiența în Noi, fetițele la Auschwitz - Povestea noastră de supraviețuitoare ale Shoah-ului (Mondadori, 2019). Enzo Camerino (1928-2014), evreu roman, arestat pe 16 octombrie 1943 la 14 ani, cel mai tânăr dintre cei doar 16 supraviețuitori ai raidului din ghetoul Romei. Józef Cyrankiewicz (1911-1989), prim-ministru al Poloniei din 1947 până în 1952 și din 1954 până în 1970. A fost Președintele Poloniei între 1970 și 1972. Luigi Ferri (n. 1932), născut la Milano într-o familie mixtă și deportat la 11 ani, a supraviețuit datorită ajutorului doctorului Otto Wolken. Unul dintre primii martori care a vorbit în aprilie 1945 despre existența camerelor de gazare de la Birkenau într-o mărturie oficială în fața unuia dintre primele tribunale internaționale de anchetă. Nedo Fiano (1925-2020), evreu florentin, a fost deportat la Auschwitz la vârsta de 19 ani. A supraviețuit datorită cunoașterii limbii germane. În fiecare an îi întâlnea pe tineri pentru a le spune povestea sa, pe care a descris-o și într-o carte publicată în 2003, Curajul de a trăi. A murit la vârsta de 95 de ani pe 19 decembrie 2020. Giuliana Fiorentino Tedeschi (1914-2010), evreică milaneză, în 1946 a publicat Acest trup sărac, una dintre primele amintiri ale italienilor deportați în lagărele de concentrare naziste. Wieslaw Kieler (1919-1990) născut la Przeworsk, Polonia, prizonier politic și scriitor, autor al Anus Mundi - Cinci ani la Auschwitz-Birkenau, care relatează experiența sa teribilă care a durat 5 ani și a camarazilor săi, inclusiv faimoasa și tragică poveste de dragoste dintre Mala Zimetbaum și Edek Galinski. Imre Kertész (1929-2016), Laureat al Premiului Nobel maghiar, a rămas la Auschwitz trei zile în vara din 1944, înainte de a fi declarat apt pentru muncă și transferat la Buchenwald. Primo Levi (1919-1987), scriitor evreu italian, întemnițat timp de 11 luni la Auschwitz, unde a lucrat pentru Buna-Werke. A fost eliberat de Armata Roșie și și-a scris amintirile în Dacă acesta este un om, Înțelegerea și Înghițiți și salvați. Settimio Limentani (1919-), fiul lui David Limentani și Virginia Piperno, născut la Roma pe 29 aprilie 1919. Arestat pe 8 mai 1944, a fost deportat mai întâi în lagărul de la Fossoli și pe 30 iunie 1944 a ajuns la Auschwitz. Este amintit în cartea lui Sami Modiano Pentru asta am trăit. Viața mea la Auschwitz-Birkenau și alte exiluri. Liana Millu (1914-2005), partizană italiană de origine evreiască, a fost transferată la Auschwitz în 1944 și apoi la Ravensbrück, unde a fost eliberată de Aliați. Își relatează amintirile în cartea Fumul de la Birkenau. Frida Misul (1919-1992), evreică din Livorno, în 1946 a publicat În ghearele monstrului nazist, una dintre primele amintiri ale deportaților italieni de la Auschwitz. Sami Modiano (n. 1930), evreu italian originar din Rodos (atunci posesiune italiană), a ajuns la Auschwitz la 13 ani, s-a dedicat făcându-și cunoscută experiența tinerilor din școlile gimnaziale și licee împreună cu soția. Avea numărul matricol B7456, numărul următor celui al tatălui său (B7455). Luciana Nissim Momigliano (1919-1998), pediatru și psihanalist italiană, relatează experiența deportării în cartea Femei împotriva monstrului (1946). Miklós Nyiszli (1901-1956), medic anatomopatolog maghiar deportat cu soția și fiica la Auschwitz. A fost ales să pună în funcțiune o sală de autopsii în crematoriul II și să fie medicul Sonderkommando-ului din crematoriile de la Birkenau, unde a fost închis. În ianuarie 1945 a reușit să se ascundă printre deportații evacuați în marșul morții, ajungând mai întâi la Mauthausen și apoi la Melk și Ebensee, unde a fost eliberat. A scris cartea de memorii Medic la Auschwitz. Amintirile unui deportat asistent al doctorului Mengele, mărturisind părțile cele mai secrete ale ororilor de neexprimat de la Birkenau și activitatea lui Josef Mengele. Familia Ovitz, cea mai mare familie cu membri afectați de nanism despre care se știe și cel mai mare nucleu familial internat și supraviețuitor de la Auschwitz Ondina Peteani (1925-2003), prima curieră partisană italiană, segregată la Auschwitz și apoi internată la Ravensbruck; a reușit să evadeze din marșul morții. Bruno Piazza (1889-1946), avocat și jurnalist de origine evreiască, arestat pe 13 iulie 1944 ca antifascist și deportat la Auschwitz, s-a salvat cu eliberarea de către Armata Roșie. A avut timp să scrie De ce uită alții înainte de a muri la câteva luni după ce s-a întors acasă. Witold Pilecki (1901-1948), soldat al Armia Krajowa, prizonier voluntar în lagăr, unde a organizat rezistența și a informat Aliații despre atrocitățile săvârșite în lagăre. Corrado Saralvo (1894-1983), antifascist din familie evreiască, a scris în 1969 un memorial despre experiența sa de deportat (Mai mulți morți mai mult spațiu). Sofia Schafranov (1891-1994), evreică de origine rusă dar rezidentă în Italia, a lucrat ca medic în spitalul de femei de la Auschwitz. În 1945, mărturia sa a fost adunată într-un interviu lung de cumnatul său Alberto Cavaliere și publicată în Lagărele morții din Germania în povestirea unei supraviețuitoare. Eva Schloss (n. 1929), martoră și scriitoare a Holocaustului, soră vitregă (soră de tată) a Anei Frank; Alberto Sed (1928-2019), evreu roman. În 2009, mărturia sa a fost adunată într-un interviu lung de Roberto Riccardi. Liliana Segre (n. 1930), evreică italiană deportată la Auschwitz la 13 ani pe 30 ianuarie 1944 de la linia 21; pe Judenrampe și-a văzut pentru ultima oară tatăl, apoi dispărut printre rândurile celor selecționați pentru crematoriu. Supraviețuitoare a unui marș al morții, a fost eliberată de sovietici din lagărul de muncă Malchow, sublagăr al Ravensbrück. Pe 19 ianuarie 2018 a fost numită senator pe viață de Președintele Sergio Mattarella. Piera Sonnino (1922-1999). În 1960 și-a relatat experiența de deportată la Auschwitz într-un jurnal, publicat de familie în 2003 după moartea sa. Settimia Spizzichino (1921-2000), evreică romană deportată la Auschwitz pe 18 octombrie 1943 din gara Tiburtina. Supusă la experimente medicale pe cobai umani, a fost singura femeie supraviețuitoare dintre cei 1 022 de evrei capturați în timpul raidului din ghetoul Romei. Și-a lăsat mărturia în cartea Anii furați. Elisa Springer (1918-2004), născută la Viena, deportată la Auschwitz și apoi în alte trei lagăre de concentrare; amintirile sale sunt povestite în Tăcerea celor vii. După eliberare a trăit în Italia până la moarte. Arianna Szörényi (n. 1933), una dintre cele mai cunoscute copii italiene împreună cu Sissel Vogelmann. Avea doar unsprezece ani când cu familia a ajuns în lagăr. A fost înmatriculată cu numărul 89219 și imediat separată de rude. În 1944 transferată cu unul dintre marșurile morții la Ravensbrück și apoi la Bergen-Belsen, unde a rămas până la eliberare. Piero Terracina (1928-2019), evreu roman deportat la Auschwitz la 14 ani, a trăit la Roma până la moarte. De-a lungul anilor a făcut întâlniri continue cu tinerii din școlile din toată Italia. Alba Valech Capozzi (1916-1999), evreică din Siena, în 1946 a publicat A 24029, una dintre primele memoriale ale deportaților evrei italieni. Shlomo Venezia (1923-2012), a fost arestat cu familia la Salonic în aprilie 1944 și deportat la Auschwitz. Agregat cu fratele său Maurice Venezia (n. 1921, de asemenea supraviețuitor) la Sonderkommando-ul crematoriilor de la Birkenau, în ianuarie 1945 a reușit să se sustragă în timpul evacuării, ajungând mai întâi la Mauthausen și apoi la Ebensee unde a fost eliberat. A scris "Sonderkommando Auschwitz". Consultant al lui Roberto Benigni pentru Viața e frumoasă, a ținut conferințe despre Shoah până la moarte. Elie Wiesel (1928-2016), scriitor evreu român, laureat al Premiului Nobel pentru Pace, a supraviețuit la Monowitz și și-a scris amintirile în cartea Noaptea. Otto Wolken (1903-1975), medic evreu austriac, din 1943 până la eliberare a fost angajat ca medic în infirmeria sectorului de carantină (B-II-a) și apoi în spitalul de la Auschwitz-Birkenau (B-II-f). A redactat clandestin zi de zi o cronică detaliată a victimelor lagărului, care a avut o importanță mare în procesele de după război, fiind unul dintre principalii martori. Viktor Emil Frankl (1905-1997), neurolog, psihiatru și filosof austriac, unul dintre fondatorii analizei existențiale și al logoterapiei, deportat împreună cu toți membrii familiei mai întâi în lagărul de la Theresienstadt și apoi la Auschwitz. Siegfried Lederer (1904-1972), ofițer al armatei cehe și ulterior militant în Rezistența cehă, evadat din Auschwitz pe 5 aprilie 1944 cu ajutorul unei gărzi. Arianna Szörényi, scriitoare și martoră activă a Shoah-ului. Goti Herskovits Bauer, martoră activă a Shoah-ului italian. Tova Friedman, academiciană poloneză-americană. Singurul copil care a scăpat din camerele de gazare într-o zi în care mecanismele fuseseră sabotate. Cartea sa de memorii "Fetița din Auschwitz", tradusă în 11 limbi, a devenit un best seller. După război Procesele criminalilor de război Doar 789 de membri ai personalului de la Auschwitz, maxim 15 la sută, au fost vreodată trimiși în judecată; majoritatea cazurilor au fost urmărite în Polonia și Republica Federală Germană. Conform lui Aleksander Lasik, ofițerii SS de sex feminin au fost tratați mai sever decât cei de sex masculin; dintre cele 17 femei condamnate, patru au primit pedeapsa cu moartea, iar celelalte au primit pedepse cu închisoarea mai lungi decât bărbații. El scrie că aceasta poate se datorează faptului că existau doar 200 de supraveghetoare, și prin urmare acestea erau mai vizibile și mai memorabile pentru deținuți. Comandantul lagărului Rudolf Höss a fost arestat de britanici pe data de 11 martie 1946 lângă Flensburg, nordul Germaniei, unde lucrase ca fermier sub pseudonimul Franz Lang. A fost încarcerat la Heide, apoi transferat la Minden pentru interogatoriu, parte a zonei de ocupație britanice. De acolo a fost dus la Nuremberg să depună mărturie pentru apărare în procesul lui SS-Obergruppenführer Ernst Kaltenbrunner. Höss a fost direct în privința propriului său rol în omorârea în masă și a spus că a urmat ordinele lui Heinrich Himmler. Extradat în Polonia pe 25 mai 1946, și-a scris memoriile în custodie, publicate pentru prima dată în poloneză în 1951, apoi în germană în 1958 sub titlul Kommandant in Auschwitz. Procesul său în fața Tribunalului Național Suprem din Varșovia a început pe 11 martie 1947; a fost condamnat la moarte pe 2 aprilie și spânzurat în Auschwitz I pe 16 aprilie, lângă crematoriul I. Pe 25 noiembrie 1947, procesul Auschwitz a început la Kraków, când Tribunalul Național Suprem al Poloniei a adus în fața instanței 40 de foști membri ai personalului de la Auschwitz, inclusiv comandantul Arthur Liebehenschel, conducătoarea lagărului de femei Maria Mandel și conducătorul lagărului Hans Aumeier. Procesele s-au încheiat pe data de 22 decembrie 1947, cu 23 de condamnări la moarte, șapte condamnări la închisoare pe viață și nouă condamnări la închisoare cu durată cuprinsă între trei și 15 ani. Hans Münch, un doctor SS care a avut mai mulți foști prizonieri care au depus mărturie în numele său, a fost singura persoană achitată. Alți foști membri ai personalului au fost spânzurați pentru crime de război în Procesele de la Dachau și Procesul Belsen, inclusiv conducătorii de lagăr Josef Kramer, Franz Hössler și Vinzenz Schöttl; doctorul Friedrich Entress; și gardienii Irma Grese și Elisabeth Volkenrath. Bruno Tesch și Karl Weinbacher, proprietarul și directorul general al firmei Tesch & Stabenow, unul dintre furnizorii de Zyklon B, au fost arestați de britanici după război și executați pentru că au furnizat în mod conștient substanța chimică pentru utilizare asupra oamenilor. Procesele de 180 de zile de la Frankfurt Auschwitz, ținute în Germania de Vest din 20 decembrie 1963 până pe 20 august 1965, i-au judecat pe 22 de inculpați, inclusiv doi dentisti, un doctor, doi adjutanți de lagăr și farmacistul lagărului. În acuzația de 700 de pagini, prezentând mărturia a 254 de martori, a fost inclus un raport de 300 de pagini despre lagăr, Nationalsozialistische Konzentrationslager, scris de istorici de la Institut für Zeitgeschichte din Germania, inclusiv Martin Broszat și Helmut Krausnick. Raportul a devenit baza cărții lor, Anatomia statului SS (1968), primul studiu cuprinzător al lagărului și al SS. Instanța a condamnat 19 dintre inculpați, dând șase dintre ei pedepse cu închisoarea pe viață și celorlalte cu durate între trei și zece ani. Germania de Est a organizat de asemenea procese împotriva mai multor foști membri ai personalului de la Auschwitz. Unul dintre inculpații pe care i-a judecat a fost Horst Fischer. Fischer, unul dintre cei mai înalți gradăți medici SS din lagăr, selectase personal cel puțin 75.000 de bărbați, femei și copii pentru a fi gazați. A fost arestat în 1965. Următorul an, a fost condamnat pentru crime împotriva umanității, condamnat la moarte și executat prin ghilotină. Fischer a fost cel mai înalt gradat medic SS de la Auschwitz care a fost vreodată judecat de o instanță germană. Moștenirea În deceniile de la eliberarea sa, Auschwitz a devenit un simbol primar al Holocaustului. Autobiografia din 1945 a lui Seweryna Szmaglewska, Dymy nad Birkenau (Fum deasupra Birkenau), este creditată cu răspândirea cunoștințelor despre lagăr către publicul larg. Istoricul Timothy D. Snyder atribuie acest lucru numărului mare de decese din lagăr și „combinației neobișnuite dintre un complex de lagăre industriale și o facilitate de exterminare”, care a lăsat în urmă mult mai mulți martori decât facilitățile de exterminare cu un singur scop, precum Chełmno sau Treblinka. În anul 2005, Adunarea Generală a Națiunilor Unite a desemnat 27 ianuarie, data eliberării lagărului, ca Ziua Internațională de Comemorare a Holocaustului. Helmut Schmidt a vizitat locul în noiembrie 1977, fiind primul cancelar al Germaniei de Vest care a făcut acest lucru, urmat de succesorul său, Helmut Kohl, în noiembrie 1989. Într-o declarație cu ocazia celei de-a 50-a aniversări a eliberării, Kohl a spus că „[c]el mai întunecat și mai îngrozitor capitol din istoria Germaniei a fost scris la Auschwitz.” În ianuarie 2020, lideri mondiali s-au adunat la Yad Vashem din Ierusalim pentru a comemora cea de-a 75-a aniversare. A fost cea mai mare adunare politică din istoria orașului, cu peste 45 de șefi de stat și lideri mondiali, inclusiv membri ai familiilor regale. La Auschwitz însuși, Reuven Rivlin și Andrzej Duda, președinții Israelului și Poloniei, au așezat coroane de flori. Printre memorialiștii notabili ai lagărului se numără Primo Levi, Elie Wiesel și Tadeusz Borowski. Dacă acesta este un om al lui Levi, publicat pentru prima dată în Italia în 1947 sub titlul Se questo è un uomo, a devenit o clasică a literaturii despre Holocaust, o „capodoperă imperishabilă”. Wiesel a scris despre încarcerarea sa la Auschwitz în Noaptea (1960) și în alte lucrări, și a devenit un proeminent purtător de cuvânt împotriva violenței etnice; în 1986, i-a fost decernat Premiul Nobel pentru Pace. Supraviețuitoarea lagărului Simone Veil a fost aleasă președinte al Parlamentului European, funcție pe care a deținut-o din 1979 până în 1982. Două victime de la Auschwitz, Maximilian Kolbe, un preot care s-a oferit voluntar să moară de foame în locul unui străin, și Edith Stein, o evreică convertită la catolicism, au fost numite sfinți ai Bisericii Catolice. În 2017, un sondaj al Fundației Körber a constatat că 40 la sută dintre tinerii de 14 ani din Germania nu știau ce este Auschwitz. Anul următor, un sondaj organizat de Claims Conference, United States Holocaust Memorial Museum și alții a constatat că 41 la sută dintre cei 1.350 de adulți americani chestionați și 66 la sută dintre millennials, nu știau ce este Auschwitz, în timp ce 22 la sută au spus că nu au auzit niciodată de Holocaust. Un sondaj CNN-ComRes din 2018 a găsit o situație similară în Europa. Muzeul de Stat Auschwitz-Birkenau La 2 iulie 1947, guvernul polonez a promulgat o lege care instituia un memorial de stat pentru a comemora „martiriul națiunii poloneze și al altor națiuni la Oswiecim”. Muzeul și-a stabilit expozițiile la Auschwitz I; după război, barăcile din Auschwitz II-Birkenau fuseseră în mare parte demontate și mutate la Varșovia pentru a fi utilizate pe șantierele de construcții. Dwork și van Pelt scriu că, în plus, Auschwitz I a jucat un rol mai central în persecutarea poporului polonez, în opoziție cu importanța Auschwitz II pentru evrei, inclusiv evreii polonezi. O expoziție a fost deschisă la Auschwitz I în 1955, expunând fotografiile de profil ale prizonierilor; păr, valize și încălțăminte luate de la prizonierii uciși; canistre cu granule Zyklon B; și alte obiecte legate de crime. UNESCO a adăugat lagărul pe lista sa de Site-uri de Patrimoniu Mondial în 1979. Toți directorii muzeului au fost, până în 1990, foști prizonieri de la Auschwitz. Numărul vizitatorilor site-ului a crescut de la 492.500 în 2001, la peste un milion în 2009, la două milioane în 2016. Au existat dispute prelungite privind perceputa creștinizare a locului. Papa Ioan Paul al II-lea a celebrat sfânta liturghie pe șinele de tren care duceau către Auschwitz II-Birkenau la 7 iunie 1979 și a numit lagărul „Golgota epocii noastre”, făcând referire la răstignirea lui Iisus. Mai multe controverse au urmat când călugărițele carmelitane au fondat o mănăstire în 1984 într-o fostă sală de teatru din afara perimetrului lagărului, lângă blocul 11 din Auschwitz I, după care un preot local și câțiva supraviețuitori au ridicat o cruce mare, una care fusese folosită în timpul liturghiei papei, în spatele blocului 11 pentru a comemora 152 de deținuți polonezi împușcați de germani în 1941. După o dispută lungă, Papa Ioan Paul al II-lea a intervenit și călugărițele și-au mutat mănăstirea în alt loc în 1993. Crucea a rămas, declanșând „Războiul Crucilor”, pe măsură ce au fost ridicate mai multe cruci pentru a comemora victimele creștine, în pofida obiecțiilor internaționale. Guvernul polonez și Biserica Catolică au convenit în cele din urmă să le înlăture pe toate, cu excepția celei originale. Pe 4 septembrie 2003, în ciuda unui protest din partea muzeului, trei avioane F-15 Eagle ale Forțelor Aeriene Israeliene au efectuat un zbor deasupra Auschwitz II-Birkenau în timpul unei ceremonii de la lagărul de dedesubt. Toți trei piloții erau descendenți ai supraviețuitorilor Holocaustului, inclusiv omul care a condus zborul, generalul-maior Amir Eshel. La 27 ianuarie 2015, aproximativ 300 de supraviețuitori de la Auschwitz s-au adunat cu lideri mondiali sub un cort gigantic la intrarea în Auschwitz II pentru a comemora cea de-a 70-a aniversare a eliberării lagărului. Curatorii muzeului consideră că vizitatorii care ridică obiecte de pe pământ sunt hoți, iar poliția locală îi va acuza ca atare; pedeapsa maximă este o pedeapsă cu închisoarea de 10 ani. În 2017, doi tineri britanici de la Școala Perse au fost amendați în Polonia după ce au ridicat nasturi și cioburi de sticlă decorativă în 2015 din zona „Kanada” a Auschwitz II, unde erau depozitate efectele personale ale victimelor lagărului. Semnul 16 ft (4,9 m) Arbeit Macht Frei de deasupra porții lagărului principal a fost furat în decembrie 2009 de un fost neonazist suedez și doi polonezi. Semnul a fost ulterior recuperat. În 2018, guvernul polonez a adoptat un amendament la Legea Institutului Național al Memoriei sale, făcând o infracțiune penală încălcarea „bunului nume” al Poloniei prin acuzarea sa de crime comise de Germania în Holocaust, ceea ce ar include referirea la Auschwitz și alte lagăre ca „lagăre de moarte poloneze”. Personalul muzeului a fost acuzat de mass-media naționalistă din Polonia că se concentrează prea mult pe soarta evreilor din Auschwitz în detrimentul polonezilor etnici. Fratele directorului muzeului, Piotr Cywiński, a scris că Cywiński a trăit „50 de zile de ură neîncetată”. După discuții cu prim-ministrul Israelului, în contextul îngrijorărilor internaționale că noul legi va înăbuși cercetarea, guvernul polonez a ajustat amendamentul astfel încât oricine acuză Polonia de complicitate va fi vinovat doar de o infracțiune civilă. Galerie Note explicative Note Bibliografie Cesarani, David and Kavanaugh, Sarah (2004). Holocaust: Critical Concepts in Historical Studies. Routledge. ISBN 0-415-27512-1, 9780415275125 Czech, Danuta (ed.) (1989). Kalendarium der Ereignisse im Konzentrationslager Auschwitz-Birkenau 1939-1945, Reinbek bei Hamburg. Dawidowicz, Lucy (1979). The War Against the Jews. New York: Bantam Books. Dwork, Deborah and Robert Jan van Pelt. Auschwitz: 1270 to the Present. 1997, Norton Paperback edition, ISBN 0-393-31684-X Garlinski, Josef (1975). Fighting Auschwitz: the Resistance Movement in the Concentration Camp. Fawcett. ISBN 0-449-22599-2 Gutman, Yisrael and Berenbaum, Michael (eds.) (1998). Anatomy of the Auschwitz Death Camp. Indiana University Press; first published 1994. Hilberg, Raul (1961). The Destruction of the European Jews. Chicago: Quadrangle Books. Levi, Primo (1947). If This Is a Man. First published in Italy in 1947, first translated into English 1958. Kárný, Miroslav (1994). "The Vrba and Wetzler report," in Gutman and Berenbaum, 1998. Krakowski, Shmuel (1994). "The Satellite Camps" in Gutman and Berenbaum, 1998. Piper, Franciszek (1994). "The Number of Victims" in Gutman and Berenbaum, 1998. Rees, Laurence (2005). Auschwitz: A New History. Public Affairs, 2005. ISBN 1-58648-303-X Rees, Laurence (2009). Rudolf Höss - Commandant of Auschwitz, BBC, 5 noiembrie 2009. Rees, Laurence (2005). Auschwitz: The Nazis & the Final Solutiuon. Random House. ISBN 9780563522966. Reeves, Keir (2009). Places of Pain and Shame: Dealing with 'Difficult Heritage'. Taylor & Francis US. ISBN 978-0-415-45449-0. Accesat în 23 noiembrie 2011. Wittmann, Rebecca Elizabeth. "Indicting Auschwitz? The Paradox of the Frankfurt Auschwitz Trial," German History, volume 21, issue 4, Oxford University Press, October 2003, doi 10.1191/0266355403gh294oa Lectură suplimentară Lustig Oliver, Dicționar de lagăr, Editura Cartea Românească, 1982. Legături externe Materiale media legate de Lagărul de concentrare Auschwitz la Wikimedia Commons ro "Am fost la Auschwitz prizonier cu numarul A-13221" - Biografia domnului Leopold Schobel, supraviețuitor al holocaustului Arhivat în 8 decembrie 2006, la Wayback Machine. en pl Muzeul Auschwitz-Birkenau en pl Memorialul de la Auschwitz Arhivat în 4 martie 2010, la Wayback Machine. en Evadare de la Auschwitz Auschwitz, o rana deschisa de sase decenii, 27 ianuarie 2005, Evenimentul zilei Infernalul Auschwitz, 21 noiembrie 2005, Ilarion Tiu, Jurnalul Național Auschwitz-Birkenau, Disneyland-ul morții , 18 septembrie 2009, Ciprian Rus, Capital