NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pawiak

Pawiak var et fængsel i Warszawa i Polen. Det stod færdigt i 1835. Under den tyske besættelse af Polen under 2. Verdenskrig blev fængslet en del af koncentrationslejren i Warszawa. I 1944 blev lejren og fængslet destrueret af tyskerne. Historie Fængslet Pawiak var opkaldt efter gaden, det lå i: ulica Pawia (polsk: ”Påfuglegade”). Fængslet blev bygget i årene 1829-35 efter planer af Fryderyk Florian Skarbek, der var fængselsreformator og gudfar til den polsk-franske komponist Frédéric Chopin. Efter den polske Januaropstand fungerede fængslet som transitlejr for polakker, der af Det Russiske Kejserrige var blevet idømt deportering til Sibirien. Da Polen havde opnået suverænitet i 1918, blev Pawiak-fængslet Warszawas hovedfængsel for mandlige kriminelle (kvinder sad fængslet i det nærliggende Gęsiówka-fængsel). I kølvandet på Tysklands invasion af Polen i 1939 blev fængslet overtaget af Gestapo og siden gjort til en del af Warszawas koncentrationslejr. Mere end 100.000 mænd og 200.000 kvinder blev interneret i fængslet; de fleste af disse var medlemmer af den polske undergrundshær (Armia Krajowa), politiske fanger eller civilister, der var blevet arresteret under tyskernes razziaer. Det anslås, at 37.000 blev henrettet og 60.000 sendt til udryddelses- og koncentrationslejre. De præcise dødstal er ukendte, idet fængslets arkiver aldrig er blevet fundet. Under ghettooprøret i Warszawa blev Pawiak-fængslet base for nazisternes modangreb. Nogle af de indsatte meldte sig under ledelse af Franz Bürkl til at deltage i jagten på jøderne. Den 19. juli 1944 gjorde en ukrainsk vagt, Wachmeister Petrenko, og nogle af de indsatte et forsøg på at flygte. De fik hjælp udefra af modstandsfolk, der angreb fængslet, men forsøget mislykkedes, hvorpå Petrenko og mange andre begik selvmord. Modstandsfolkene blev udsat for et overraskelsesangreb og led hårde tab, så næsten ingen overlevede. Den følgende dag henrettede nazisterne over 380 af fængslets indsatte. Det er blevet hævdet, at hele flugtforsøget i virkeligheden var en provokation planlagt af Gestapo. Den sidste fangetransport fandt sted den 30. juli 1944 umiddelbart før Warszawa-opstanden. 2.000 mænd og de tilbageværende 400 kvinder blev sendt til lejrene Gross-Rosen og Ravensbrück. Under opstanden blev fængslet erobret af polske oprørere, men senere generobret af de tyske styrker. Den 21. august blev et ukendt antal tilbageværende fanger skudt, hvorpå bygningerne blev brændt eller sprængt i luften af nazisterne. Efter 2. Verdenskrig blev fængslet ikke genopbygget. Siden 1990 har kælderen, som overlevede ødelæggelsen, været indrettet til museum. Noter Eksterne henvisninger Fængslets historie på Pawiak-museets hjemmeside Arkiveret 27. april 2010 hos Wayback Machine (polsk) Liste over indsatte 1939-45 Arkiveret 24. september 2011 hos Wayback Machine (polsk)
Pawiak

Der Pawiak (polnisch: [ˈpavjak]) war von 1835 bis 1944 ein berüchtigtes Gefängnis für politische Häftlinge im Zentrum der polnischen Hauptstadt Warschau. Nach der Niederschlagung des Warschauer Ghettoaufstandes diente es dem NS-Staat als Konzentrationslager. Geschichte Das Gefängnis wurde vom zaristischen Russland in den Jahren 1829 bis 1835 zwischen der Dzielna- und der Pawia-Straße (daher der Name) nach Plänen des Architekten Henryk Marconi als russische Haftanstalt erbaut, in der während des Januaraufstands zahlreiche polnische politische Gefangene einsaßen. Außerdem diente es als Internierungslager für Häftlinge, die nach Sibirien verbannt wurden. Im unabhängigen Polen diente der Pawiak als Untersuchungsgefängnis für politische Häftlinge und Kriminelle. Zu einem Symbol der Unterdrückung und Vernichtung wurde es jedoch erst unter der deutschen Besatzung im Zweiten Weltkrieg. Zwischen 1939 und 1944 wurden dort insgesamt etwa 100.000 Männer und im angeschlossenen Frauengefängnis „Serbia“ mehrere Tausend Frauen gefangen gehalten: Mitglieder des polnischen Untergrunds, aber auch bei den täglichen Razzien wahllos Verhaftete. Davon wurden etwa 37.000 Personen ermordet, weitere 60.000 in die Konzentrationslager weitergeleitet. Zu Verhören wurden Insassen häufig in das Untersuchungsgefängnis der Gestapo in der Aleja Szucha verbracht. Wegen seiner Lage im Warschauer Ghetto diente der Pawiak den Deutschen während des Ghettoaufstandes als Basis zur Bekämpfung der Juden. Vom 19. auf den 20. Juli 1944 begann im Gefängnis ein Aufstand, der einen Massenausbruch zum Ziel hatte. Unterstützt wurde der Aufruhr durch einen externen Angriff der Polnischen Heimatarmee, mit der die Häftlinge durch Kassiber in Verbindung standen. Der Aufstand und der Angriff schlugen fehl. 380 Häftlinge wurden daraufhin hingerichtet. Die letzte Deportation von Häftlingen vor dem Warschauer Aufstand fand am 30. Juli 1944 statt. 2.000 Männer und 400 Frauen wurden in die Konzentrationslager Groß-Rosen und Ravensbrück verschleppt. Nach Ausbruch des Aufstandes am 1. August 1944 wurden alle verbliebenen Häftlinge erschossen und das Gebäude am 21. August in die Luft gesprengt. Erhalten blieben nur einige wenige Mauerreste sowie eine in der Nähe wachsende Ulme, an der Gedenktafeln befestigt wurden. Nachdem der Baum durch die Ulmenkrankheit einzugehen drohte, wurde er im Jahre 2005 durch einen Bronzeabguss ersetzt. Die geborgenen Reste des Baumes wurden präpariert und befinden sich heute im Museum der Gedenkstätte. Dieses befindet sich seit 1990 auf dem Gelände des ehemaligen Gefängnisses. Siehe auch Liste der Museen in Warschau Weblinks Homepage des Museums in polnischer Sprache Einzelnachweise
Prisión de Pawiak

La Prisión de Pawiak, de Varsovia, fue construida por los rusos entre 1830 y 1835. El edificio se hizo famoso durante la II Guerra Mundial porque se utilizó como cárcel para prisioneros políticos. Actualmente está en ruinas y se utiliza como museo. En la puerta hay un árbol seco cubierto de lápidas, como recuerdo a los prisioneros que murieron aquí. Historia Pawiak fue construida por las autoridades rusas del zarismo entre 1830 y 1835. Durante la sublevación de enero fue utilizado como un campo de transferencia para condenados a la deportación a Siberia. Su nombre, originalmente informal, fue derivado del nombre polaco de la calle que la prisión se localiza en Ulica Pawia (Calle de Pavo Real). Después de que la independencia recuperada de Polonia en 1918 se convirtió en la prisión principal para los criminales masculinos de Varsovia.Tras la invasión alemana de Polonia en 1939 fue una prisión alemana de la Gestapo en Varsovia. Aproximadamente 100.000 hombres y 20.000 mujeres pasaron por la prisión, sobre todo miembros del Armia Krajowa, presos políticos y civiles tomados como rehenes. Aproximadamente 37.000 de ellos fueron ejecutados mientras que 60.000 fueron enviados más lejos a los campos alemanes de la muerte y de concentración. El número exacto de víctimas es desconocido puesto que los archivos nunca fueron encontrados. El 19 de julio de 1944, el ucraniano Wachmeister Petrenko y algunos presos procuraron sublevarse, apoyados por un ataque del exterior, pero fallido. Petrenko y varios otros acabaron suicidándose. En represalias, 380 presos fueron ejecutados el día siguiente. El edificio no fue reconstruido después de la guerra. Su sitio ahora es ocupado por un mausoleo a la memoria del martirio y del museo de Pawiak. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Prisión de Pawiak.
Pawiak

Pawiak (em polaco: pavjak), foi uma prisão construída em 1835 em Varsóvia, Polônia. Durante a Revolta de Janeiro de 1863, serviu como um acampamento de transferência para os poloneses condenados pela Rússia imperial a deportação para a Sibéria. Durante a ocupação alemã da Polónia, na Segunda Guerra Mundial, tornou-se parte do campo de concentração de Varsóvia. Em 1944, foi destruído pelos alemães. Galeria Ver também Crimes da Segunda Guerra Mundial na Polônia Dia Internacional da Lembrança do Holocausto Gęsiówka Guetos judeus na Europa Invasão da Polônia Invasão soviética da Polónia Łapanka Lista dos campos de concentração nazistas Ocupação da Polónia (1939-1945) Prisão Mokotów Referências Ligações externas Lista de prisioneiros entre 1939-1945
Pawiak

Pawiak var ett fängelse i den polska huvudstaden Warszawa. Det uppfördes 1835. Under januariupproret fungerade fängelset som ett transitläger för de polacker som skulle deporteras till Sibirien. Under andra världskriget var Pawiak en del av koncentrationslägret Warszawa. I samband med Warszawaupproret 1944 sprängde nazisterna fängelset. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Pawiak, 3 april 2013. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Pawiak.
Павяк (в'язниця)

«Павяк» — назва неіснуючої на даний час в'язниці у Варшаві, Польща, яка була побудована в 1829—1835 роках за проектом архітектора Генрика Марконі. Частиною «Павяка» була також жіноча в'язниця, яка розміщувалася в окремій будівлі і називалася «Сербією» (в період російсько-турецької війни 1877—1878 років використовувалась як шпиталь). З 1965 року й дотепер «Павяк» є музеєм під назвою «Мавзолей-Музей Павяка». Історія До 1939 року Павяк був побудований у 1825—1835 роках, невдовзі після створення Королівства Польського, і спочатку використовувався російською владою як звичайна в'язниця, а потім, після Польського повстання 1863 року, для утримання в ув'язненні повстанців. Під час російських революцій 1905—1907 років Павяк був головною в'язницею Королівства Польського для політичних учасників революцій. До 1918 року головною політичною в'язницею, яка перебувала у Варшаві, була Варшавська Цитадель. У Павяк прямували ув'язнені, яким не вистачало місця у Варшавській цитаделі або поліцейській в'язниці, яка розташовувалася в ратуші старого міста. Павяк також був місцем для проведення слідчих процесів над кримінальними і політичними арештантами і складався з двох відділів: чоловічого і жіночого. Після здобуття Польщею незалежності в 1918 році Павяк продовжив виконувати свої тюремні функції; в ньому містилися як політичні, так і кримінальні арештанти. Друга світова війна Під час окупації Польщі німецькими військами в 1939—1944 роках Павяк був головним тюремним центром Генеральної губернії. Через Павяк за цей час пройшло близько 100 тисяч ув'язнених чоловіків і 20 тисяч жінок. Більшу частину ув'язнених, які утримувались у в'язниці в ті роки, становили чоловіки віком 25-50 років і молодь 15-20 років. У в'язниці в цей період народилося 50 дітей. Згадується навіть півторарічне немовля, взяте німецькими властями заручником. Після 2 жовтня 1939 року в'язні перебували в приміщенні в'язниці «Сербія» і в тій частині головного корпусу, який вцілів після німецьких бомбардувань Варшави у вересні 1939 року. Німецька окупаційна влада утримувала тут жертв облав, членів руху опору та політичних ув'язнених. У 1940 році, при створенні Варшавського гетто, Павяк був включений до його території. Близько 60 тисяч ув'язнених після свого утримання в Павяку були згодом переправлені до концентраційних таборів і на примусові роботи. 37 тисяч в'язнів було розстріляно або страчено іншим способом. Після Другої світової війни При відступі німецьких військ з Варшави в 1944 році Павяк був майже повністю зруйнований. На даний час залишилися тільки деякі фрагменти цієї в'язниці. Вціліла частина стін і воріт, а також в'яз, який ріс на території в'язниці. На цьому дереві родичами загиблих ув'язнених в Павяку були прикріплені таблички з їхніми іменами. На даний час на території колишньої в'язниці знаходиться меморіальний музей, який є частиною Музею Незалежності. Див. також Сербія (в'язниця) Примітки Література Regina Domańska, Anna Dymek, Helena Wiórkiewicz: Pawiak. Warszawa: Muzeum Więzienia Pawiak, 1975. Посилання Історія в'язниці (пол.) Історія музею «Меморіальний музей Павяк» (пол.)
Szkoła Podstawowa nr 3 im. Mikołaja Kopernika w Wieliczce

Szkoła Podstawowa nr 3 im. Mikołaja Kopernika w Wieliczce – publiczna szkoła podstawowa im. Mikołaja Kopernika znajdująca się na osiedlu Henryka Sienkiewicza 26 w Wieliczce. W czerwcu 2022 roku szkoła obchodziła swoje 150-lecie. Lokalizacja Szkoła Podstawowa nr 3 im. Mikołaja Kopernika w Wieliczce znajduje się w centrum Wieliczki. Znajduje się na osiedlu Henryka Sienkiewicza pod numerem 26. Obok szkoły znajduje się przystanek autobusowy Wieliczka Mediateka, z którego odjeżdża m.in. linia 304, łącząca Wieliczkę z Krakowem. Władze szkoły Dyrektorem szkoły jest mgr Elżbieta Obal-Dyrek. Wicedyrektorami szkoły jest mgr Wioletta Włoch oraz mgr Anna Nędza (2022). Historia Szkoła istnieje od roku 1872 jako tzw. Szkoła Wydziałowa. Informacje dotyczące powstania szkoły i początków jej działalności zostały zapisane w „Kronice szkoły”, która została założona jeszcze wcześniej niż powstała szkoła. Pierwsze opisy dokonane przez ówczesnego dyrektora czteroklasowej szkoły miejskiej zwanej Szkołą Główną Johanna Mohnhoupta pochodzą z roku 1865. Zostały zapisane w języku niemieckim. Rozbudowa szkoły W wakacje 2022 roku szkoła rozpoczęła swoją rozbudowę. Rada Miejska zdecydowała już o zwiększeniu – o ok. 1,8 mln zł – kwoty przeznaczonej na tę inwestycję. Prace będą finansowane w całości z budżetu gminy Wieliczka. 16 stycznia 2023 roku doszło do wypadku w którym na dach szkoły przewrócił się żuraw budowlany. Ranny został jeden z pracowników budowy w wieku około 35 lat który w momencie wypadku znajdował się na dachu szkoły. Pracownik doznał obrażeń całego ciała, między innymi rąk i kręgosłupa. Ramię żurawia złamało się podczas wylewania betonu. Mural na szkole W 2021 roku obok boiska szkolnego na elewacji szkoły namalowano mural ze specjalnych farb, które oczyszczają powietrzę. Mural został stworzony w ramach ogólnopolskiej akcji „Ściany płucami miast” która ma na celu propagowanie ochrony środowiska i ekologii. Galeria Przypisy
Cmentarz Komunalny w Wieliczce

Cmentarz Komunalny w Wieliczce – cmentarz w Wieliczce znajdujący się przy ulicy Marszałka Józefa Piłsudskiego. Historia Nekropolia ma swój początek w pierwszej połowie XIX wieku. Jej założenie nastąpiło w czasach intensyfikacji procesów urbanistycznych w mieście i wynikało z wykonania dekretów wydanych przez administrację austriacką, które w latach 1784–1792 wprowadzały zakaz kontynuowania działalności cmentarzy przy kościołach znajdujących się w obrębie aglomeracji miejskiej. W wyniku zarządzeń eksmisyjnych zlikwidowano kilka cmentarzy, po których współcześnie nie zachowały się żadne pozostałości. Najważniejsza miejska nekropolia była usytuowana w otoczeniu kościoła parafialnego pod wezwaniem św. Klemensa. Kolejny cmentarz funkcjonował przy XIV-wiecznej świątyni pw. św. Ducha, w sąsiedztwie szpitala oraz przytułku przeznaczonego dla ubogich, okaleczonych pracowników górniczych (w tym miejscu znajduje się współcześnie budynek Magistratu). Cmentarz po raz pierwszy został odnotowany na mapie Wieliczki sporządzonej przez Ludwika Emanuela Hrdinę w 1818 roku. Nekropolia zlokalizowana była w rejonie umocnień polowej fortecy austriackiej, której budowę przygotowywano w latach 70. XVIII stulecia. System podziału cmentarza na kwatery został ustanowiony przed rokiem 1878. Wówczas wytyczono główną aleję biegnącą z północy na południe oraz alejkę poprzeczną, która pokrywała się z pierwotną południową linią graniczną nekropolii. W czasie I wojny światowej Wojskowa Komenda Rejonowa działająca przy austriackim dowództwie Okręgu Wojskowego „Galicja Zachodnia” zrealizowała budowę Kwatery Wojskowej. Ta sama kwatera została ponownie użytkowana zarówno w trakcie II wojny światowej, jak i w okresie powojennym. W latach 1925–1926 zrealizowano budowę Domu Przedpogrzebowego na podstawie projektów budowniczego salinarnego Józefa Zimlera z 1925 oraz Józefa Merendy z 1926. Obiekt ten pełni funkcję kaplicy oraz siedziby zarządu cmentarza. W 2009 w 91. rocznicę odzyskania niepodległości przez Polskę, na terenie cmentarza zasadzono 11 Dębów Pamięci, określanych mianem Dębów Katyńskich, które stanowią upamiętnienie jeńców zamordowanych w Katyniu w 1940 roku. W dwusetną dziewiętnastą rocznicę uchwalenia Konstytucji 3 maja posadzono dodatkowo 13 Dębów Pamięci. Pochowani Tadeusz Chlipalski (1909–1997) Alfons Długosz (1902–1975) Zygmunt Golian (1824–1885) Józef Markowski (1860–1920) Ferdynand Olesiński (1859–1905) Mieczysław Skulimowski (1930–1982) Edward Windakiewicz (1826–1876) Opracowano na podstawie źródła. Przypisy
Kraftwerk Unteroder

Das Kraftwerk Unteroder ist ein Kohlekraftwerk in Nordwest-Polen auf dem Gebiet der Gemeinde Gryfino (Greifenhagen), nahe dem Ortsteil Krajnik (Buddenbrock) und östlich des Landschaftsschutzparks Unteres Odertal an der deutsch-polnischen Grenze. Das Kraftwerk besteht aus acht Blöcken, davon zwei mit 220 MW und sechs mit 232 MW Leistung. Die Blöcke 1 bis 4 gingen 1974 in Betrieb und die Blöcke 5 bis 8 im Jahre 1977. Seit 1993 wurde das Kraftwerk modernisiert. Im Jahr 2000 wurden die Blöcke 7 und 8 mit neuen Kontrollsystemen von Pavilion Technologies und ABB ausgestattet. Seit Oktober 2002 wird das Rauchgas aus den Blöcken 5 bis 8 durch eine Rauchgasentschwefelungsanlage von Lurgi Lentjes gereinigt. Derzeit verfügt die Anlage über eine elektrische Leistung von 1832 MW und eine Fernwärmeleistung von 100 MW für die Gemeinde Gryfino. Das Kraftwerksgelände verfügt über drei Schornsteine mit einer Höhe von 250 Metern, 200 Metern und 170 Metern. Ein weiterer 250 Meter hoher Schornstein wurde bereits abgerissen. Der Betreiber plant zwei neue mit Erdgas befeuerte Kraftwerksblöcke mit einer Kapazität von je 700 MW. Sie sollen 2024 fertig gestellt sein. Am 24. Januar 2010 tötete eine Kohlenstaubexplosion eine Mitarbeiterin und verletzte drei weitere, zudem wurde ein Teil der Kohleversorgung beschädigt. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Polen Weblinks Website des Betreibers (polnisch) Einzelnachweise
Dolna Odra Power Station

Dolna Odra Power Station is a coal-fired power station at Nowe Czarnowo near Gryfino in West Pomeranian Voivodeship, Poland. It consists of 8 units, 2 with 220 MW and 6 with 232 MW, which went in service between 1974 and 5 to 8 were awarded in 1977. Since 1993, Dolna Odra has gone through modernization process. In 2000, units 7 and 8 were equipped by new controls systems from Pavilion Technologies and ABB. Starting from October 2002, the flue gas from the units 5–8 is cleaned at the flue-gas desulfurization plant, built by Lurgi Lentjes. PGE also plans to build two new natural gas-fired units with capacity of 432 MW each. Dolna Odra Power Station has three flue gas stacks: one with a height of 250 metres (820 ft), one with a height of 200 metres (660 ft), and one with a height of 170 metres (560 ft). A second 250 metres (820 ft) tall flue gas stack was demolished in a non-explosive way after construction of a smoke cleaning facility, which uses the mentioned 200 metres (660 ft) tall stack. On 24 January 2010, an explosion of coal dust killed one employee and injured three. Part of a plant's coal supply system has been damaged. See also List of power stations in Poland List of tallest structures in Poland References
ТЭС Дольна-Одра

ТЭС Дольна-Одра — угольная тепловая электростанция на северо-западе Польши, в двадцати километрах к югу от Щецина. В 1974–1977 годах на площадке станции построили восемь энергоблоков мощностью по 200 МВт. Турбины К-200-130 для блоков №3 и №4 поставил Ленинградский механический завод, тогда как остальные оборудовали изделиями 13К215 польской компании Zamech из Эльблонга. Генераторы для блоков 2, 3, 4, 7 и 8 поступили из СССР от Электросилы, ещё три поставил Dolmel (Вроцлав). Все восемь котлов ОР-650 изготовила компания Rafako из Рацибужа. В 1994–1996 годах блоки 1, 5 и 6 модернизировали до показателя 222 МВт (с модернизацией генераторов до типа GTHW-230), а в 1996–1999 годах мощность блоков 2, 7 и 8 увеличили до 232 МВт (генераторы GTHW-230-2А). При этом в 2012 и 2014 годах блоки 3 и 4 вывели из эксплуатации, поэтому общая мощность станции в настоящее время составляет 1362 МВт. Кроме того, она может поставлять 101 МВт тепловой энергии. Воду для охлаждения забирают из реки Одра. Для удаления продуктов сгорания в 1970-х годах построили две дымовые трубы высотой по 250 метров. В 2000 году введена в строй установка десульфуризации газов блоков 1 и 2 с дымовой трубой высотой 200 метров. В 2003 году запущена аналогичная установка для блоков с 5-го по 8-й с трубой высотой 197 метров. После этого одну из двух старых труб демонтировали. Зола частично отгружается автотранспортом сторонним покупателям (для производства бетона и мелиорации), а остаток транспортируется на золоотвал гидравлическим способом. Выдача продукции осуществляется по ЛЭП, рассчитанным на напряжение 400 кВ, 220 кВ и 110 кВ. См. также Список электростанций Польши Список самых высоких сооружений Польши Примечания
ТЕС Дольна-Одра

ТЕС Дольна-Одра – вугільна теплова електростанція на північному заході Польщі, за два десятки кілометрів на південь від Щецина. У 1974 – 1977 роках на майданчику станції звели вісім енергоблоків потужністю по 200 МВт. Турбіни К-200-130 для блоків №3 та №4 постачив Ленінградський механічний завод, тоді як інші обладнали виробами 13К215 польської компанії Zamech із Ельблонгу. Генератори для блоків 2, 3, 4, 7 та 8 також надійшли з СРСР від Електросили, а ще три постачили з Dolmel (Вроцлав). Зате всі вісім котлів ОР-650 виготовила компанія Rafako із Рацибужа. У 1994 – 1996 роках блоки 1, 5 та 6 модернізували до показника у 222 МВт (з доведенням генераторів до типу GTHW-230), а в 1996 – 1999 потужність блоків 2, 7 та 8 збільшили до 232 МВт (генератори GTHW-230-2А). При цьому в 2012-м та 2014-му блоки 3 та 4 вивели з експлуатації, так що загальна потужність станції наразі становить 1362 МВт. Крім того, вона може постачати 101 МВт теплової енергії. Воду для охолодження забирають із річки Одра. Для видалення продуктів згоряння у 1970-х спорудили два димарі висотою по 250 метрів. В 2000-му стала до ладу установка десульфуризації газів блоків 1 та 2, для якої звели димар висотою 200 метрів. А у 2003-му ввели в експлуатацію установку такого ж призначення для блоків з 5-го по 8-й, котра має димар висотою 197 метрів. Після цього один з двох старих димарів демонтували. Зола частково відвантажується автотранспортом стороннім покупцям (для виробництва бетону та використання з метою меліорації), а залишок транспортується до золовідвалу гідравлічним способом. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованим на роботу під напругою 400 кВ, 220 кВ та 110 кВ. Див. також Список електростанцій Польщі Список найвищих споруд Польщі Примітки
Skulpturenzentrum in Polen

Das Skulpturenzentrum in Polen (polnisch: Centrum Rzeźby Polskiej w Orońsku) ist ein Museum und Skulpturenpark vor allem von polnischen Bildhauern in Orońsko in Masowien. Geschichte Das Bildhauerzentrum wurde in den früheren Atelierräumen des Malers Józef Brandt (1841–1915) 1965 gegründet und 1992 von der Jozef-Brandt-Stiftung übernommen und fortgeführt. Das Zentrum besteht aus einem Museum für die Bildhauerei mit mehr als 600 Kunstwerken, unter anderem mit dem Werk Ugun (aus der Serie War Games) aus 1995 von der Bildhauerin Magdalena Abakanowicz, Atelierräumen für zehn Bildhauer in einem ehemaligen Stallgebäude, einem Skulpturenpark mit 73 Skulpturen und Installationen von polnischen und internationalen Künstlern. Werke (Auswahl) Józef Szajna: Ladder to heaven Anna Dębska: Fallow deer (1970) Jan de Weryha-Wysoczański: Wooden Panel (2003) Zbigniew Maleszewski: Anti-matter (1981) Zbigniew Frączkiewicz: Head (1984) Adolf Ryszka: Sarkophag (1986) Andrzej Bednarczyk: The Field where Angels whisper (1988) Aleksandra Dománska-Bortowska: Trace ... always my son (1988) Antoni Porczak: Three matches (1992) Adam Kalinowski: Big Ear (2005) Peter Lewandowski: Granit-Frau (Granitowa kobieta) (1987) Fotogalerie Weblinks Website des Skulpturenzentrums (polnisch, englisch)