NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dvorana stoljetnice

Narodna dvorana ili Dvorana stoljetnice (poljski: Hala Ludowa ili Hala Stulecia, njemački: Jahrhunderthalle) je povijesna zgrada u poljskom gradu Wrocławu koju je od 1911. – 13. izgradio njemački arhitekt Max Berg. Zbog inovativne uporabe armiranog betona i jedinstvenog monumentalnog izgleda, Dvorana stoljetnice upisana je na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Europi 2006. godine. Povijest U prijestolnici Donje Šleske, Breslau, je 10. ožujka 1813. godine pruski kralj Fridrik Vilim III. u svom proglasu "An Mein Volk" ("Mome narodu") pozvao Pruse i Nijemce na otpor protiv Napoleonove okupacije, što je naposljetku dovelo do Bitke kod Leipziga gdje je Napoleon pobjeđen. Otvorenje Dvorane stoljetnice, na bivšem hipodromskom mjestu, trebalo je proslaviti stogodišnjicu ove bitke, odatle naziv "Dvorana stoljetnice". Gradske vlasti Breslaua uzalud su očekivale financijsku potporu države i bili su prisiljeni platiti sami izgradnju ove ogromne građevine. Naposljetku je dvorana otvorena 20. svibnja 1913. godine, u nazočnosti prijestolonasljednika Fridrika Vilima Viktora. Do tada je Hans Poelzig uredio okoliš s ogromnim jezerom i fontanom okruženim betonom u oblik elipse, a iza njega se nalazio japanski vrt. Zgrada je služila u mnoge ceremonijalne i sportske svrhe, a nakon Drugog svjetskog rata, kada je Breslau pripao Poljskoj i postao Wroclaw, Dvorana stoljetnice je, u duhu komunizma, preimenovana u Hala Ludowa ("Narodna dvorana"). God. 1948., ispred dvorane je postavljena skulptura u obliku igle, tzv. "Iglica", visoka 106 metara. Dvorana je korištena za Europsko prvenstvo u košarci 1963. godine, te je renovirana 1997. godine za Europsko prvenstvo u košarci – Poljska 2009. godine. Odlike Max Berg je kupolu dizajnirao po uzoru na kupolu Festhalle u Frankfurtu i izgradio ju je od armiranog betona unutarnjeg promjera 69 metara i 42 metra visine. Tada je bila najveća građevina ove vrste, a simetrične tribine u obliku djeteline su mogle primiti 7,000 ljudi. Sama kupola je visoke 23 metra, a izgrađena je od čelika i stakla. Kada je dovršena, Dvorana stoljetnice je snažno utjecala na razvoj arhitekture od armiranog betona u 20. stoljeću. Dvorana je izvorna imala orgulje Sauer, koje je izgradio Walcker Orgelbau, a koje su s 15,133 cijevi i 200 papučica tada bile najveće orgulje na svijetu. Dana 24. listopada 1913. godine, Karl Straube je prvi zasvirao na orguljama, i to Uvod, Passacaglia i Fugu za Orgulje br. 127., koju je posebno za ovu prigodu skladao Max Reger. Izvori Vanjske poveznice Službena stranica Arhivirana inačica izvorne stranice od 14. prosinca 2010. (Wayback Machine) (polj.) Dvorana stoljetnice Arhivirana inačica izvorne stranice od 29. svibnja 2010. (Wayback Machine) (engl.) Ostali projekti
Sala del Centenario

La Sala del Centenario (in polacco Hala Stulecia o Hala Ludowa; in tedesco Jahrhunderthalle) è un edificio storico situato a Breslavia, in Polonia. Descrizione La sala, progettata da Max Berg, venne costruita tra il 1911 e il 1913 sull'ex ippodromo e venne inaugurata durante le celebrazioni del centenario della battaglia di Lipsia. La cupola è realizzata in cemento armato, ha un diametro interno di 65 metri, ed un'altezza di 43; dimensioni che all'epoca della costruzione ne fecero il più grande edificio del suo genere. L'edificio, che fa parte dei Patrimoni dell'umanità dell'UNESCO dal 2006, è attualmente usato per diversi eventi sportivi e per concerti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sala del Centenario Collegamenti esterni Sito ufficiale, su halastulecia.pl. (EN) Centennial Hall, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. Sala del Centenario, su archINFORM. (EN) Sala del Centenario, su Structurae. (EN) Scheda UNESCO, su whc.unesco.org.
Hala Stulecia

De Hala Stulecia (voorheen Hala Ludowa (Volkshal) of Duits: Jahrhunderthalle) is een evenementenhal in de Poolse stad Wrocław (Duits: Breslau). Beschrijving De hal is gebouwd in 1913 ter herdenking van de Slag bij Leipzig, die een eeuw daarvoor had plaatsgevonden. Het gebouw is ontworpen door Max Berg, die behoorde tot de vooruitstrevende architecten waar Breslau destijds bekend om was. Het wordt beschouwd als zijn meest bijzondere ontwerp. Sinds 13 juli 2006 staat de hal op de Werelderfgoedlijst van de UNESCO. Max Berg (1870-1947) was sinds 1909 hoofd bouwzaken van de stad Breslau. Enkele van zijn ontwerpen, waaronder de Jahrhunderthalle, werden uitgevoerd, maar er bleven ook ontwerpen van zijn hand ongebouwd, vanwege weerstand bij de bevolking. De hal is gebouwd in staal en beton. De koepel (met een doorsnee van 65 meter) heeft wel wat weg van die van het Pantheon in Rome en is in feite de eerste overspanning van dat formaat en in die vorm sinds het Pantheon in de 2e eeuw na Christus gebouwd werd. Andere voorbeelden van modernistische bouw in Wrocław zijn de vele villa’s in de stijl van Bauhaus aan de rand van de stad en het bewaard gebleven warenhuis Petersdorff van Erich Mendelsohn in het centrum. Geschiedenis De naam van de Jahrhunderthalle veranderde in Hala Ludowa zodra de stad Breslau in 1945 onder Pools bestuur ging vallen. De hal is vrijwel onbeschadigd de oorlog doorgekomen, in tegenstelling tot veel andere monumentale gebouwen in Wrocław. Tegenwoordig wordt ze onder meer gebruikt voor sportwedstrijden, beurzen en grote muziekvoorstellingen (popconcerten, musicals en opera’s). In 2009 werd een multimediale fontein (Wrocławska Fontanna) aangelegd. Orgel In de hal werd een enorm orgel neergezet, met meer dan 15.000 pijpen en 200 registers. Bij gelegenheid van de ingebruikname van dit enorme orgel componeerde Max Reger zijn Introduktion, Passacaglia und Fuge in e-moll (Opus 127), een van de meest monumentale werken uit de Duitse laat-romantiek. Om de in de Tweede Wereldoorlog verwoeste binnenstadskerken van Wrocław van nieuwe orgels te voorzien werd dit orgel uit de Jahrhunderthalle na 1945 opgedeeld in drie kleinere orgels en verplaatst, o.a. naar de bisschoppelijke hoofdkerk op het Dom-eiland. Sport Het complex was op 20 en 21 mei 2000 het toneel van de Europese kampioenschappen judo. Ook vonden programma-onderdelen van de Wereldspelen 2017 hier plaats. Zowel in 2016 (3-17 september) als in 2022 (19 augustus - 3 september) werd hier het Wereldkampioenschap bridge gespeeld. Zie ook Wrocławska Fontanna
Salão do Centenário em Wrocław

O Salão do Centenário (em alemão: Jahrhunderthalle, em polonês: Hala Stulecia ou Hala Ludowa) é uma construção histórica de Wrocław (Breslau) erigida em 1913 quando a cidade fazia parte do Império Alemão. O salão está listado no Patrimônio Mundial da UNESCO desde 2006. O salão foi construído no Império Alemão em 1911-1913 sob os planos do arquiteto Max Berg, durante a preparação de uma exposição para comemorar os 100 anos da batalha das nações. Ligações externas «Site oficial»
Hala Stulecia

Hala Ludowa (Folkets hall) eller Hala Stulecia (Hundraårshallen), ursprungligen Jahrhunderthalle, är en historisk byggnad i Wrocław i Polen, byggd efter ritningar av Max Berg. Hallen, som än idag används som utställnings- och evenemangshall, uppfördes 1911–1913 där det tidigare legat en hästkapplöpninganläggning och under förberedelserna för en utställning till minnet av 100-årsjubileet av slaget vid Leipzig. Kupolen gjordes av förstärkt betong, är 42 meter hög och har en inre diameter på 69 meter. Den var den största byggnaden i sitt slag vid tiden för uppförandet. Byggnaden blev ett världsarv 2006. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hala Stulecia. UNESCO World Heritage Centre - Centennial Hall in Wrocław (engelska) Hala Ludowa - Hala Stulecia (officiell sida) (engelska) (polska)
Görlitzer Oldtimer Parkeisenbahn

Die Görlitzer Oldtimer Parkeisenbahn entstand 1976 als Pioniereisenbahn in Görlitz. Als Besonderheit gegenüber anderen Pioniereisenbahnen wurden für diese Bahn Fahrzeuge geschaffen, die der ersten deutschen Eisenbahn – der 1835 eröffneten Ludwigseisenbahn von Nürnberg und Fürth – nachempfunden sind. Geschichte Bei der Errichtung der Bahn halfen über 80 Betriebe materiell und finanziell mit. Die Lokomotive und die drei offenen und drei gedeckten Personenwagen wurden durch den Waggonbau Görlitz hergestellt. Am 1. Juni 1976 wurde die Anlage eröffnet. Im Mai 1993 wurde die Bahn durch den gleichnamigen Verein, der 1991 gegründet worden war, übernommen und wird seitdem von diesem betrieben. Aufbau Errichtet wurde die Bahn in der Spurweite 600 mm. Die 665 m lange Strecke bildet ein angenähertes Oval, das in einem Park- und Waldgelände südöstlich der Görlitzer Innenstadt verläuft. Hinzu kommt ein Abzweig zu der Abstellanlage. Am Bahnhof „Freizeitpark“ befindet sich der Ausgangspunkt der Fahrten sowie der Abzweig zur Abstellanlage mit Lokschuppen, der 2022 um ein drittes Gleis erweitert wurde. Die Hauptsignale des Bahnhofes sind bayerischen Formsignalen nachempfunden; zudem existiert eine mechanische Vollschrankenanlage. Fahrzeuge Für die Görlitzer Oldtimer-Pioniereisenbahn wurde 1976 beim Waggonbau Görlitz eigens eine Diesellok in der Nachbildung der ersten in Deutschland verkehrenden Lok „Adler“ hergestellt. Heute verfügt der Verein über drei Diesellokomotiven. Die Lok vom Typ LEW EL 9 stand von 1993 und 2019 bei der Parkeisenbahn Peißnitzexpress Halle (Saale) im Einsatz. Für Fahrgäste stehen sechs ebenfalls 1976 gebaute und historischen Waggons nachempfundene Personenwagen in offener und gedeckter Bauweise zur Verfügung, die über eine Länge von vier Metern verfügen und 12 bis 18 Personen fassen. Pädagogischer Ansatz In der Zeit der DDR wurde die Eisenbahn, wie alle anderen Pioniereisenbahnen in der DDR auch, hauptsächlich von Kindern und Jugendlichen betrieben. Derzeit sind bei der Parkeisenbahn Görlitz sieben Parkeisenbahner aktiv. Diesen pädagogischen Ansatz versucht der Trägerverein auch heute fortzusetzen, jedoch besteht ein Nachwuchsproblem. Denkmal Im Park befindet sich das sogenannte Hühnerdenkmal zur Erinnerung an den Gründer der deutschen Rassegeflügelzucht, Robert Oettel. Quellen Hans-Rüdiger Eulitz: Die Görlitzer Oldtimer-Eisenbahn. Oberlausitzer Verlag, 2011, ISBN 978-3-941908-24-6. Faltblatt Görlitzer Oldtimer Parkeisenbahn e. V. Weblinks Website der Görlitzer Oldtimer Parkeisenbahn Einzelnachweise
Görlitzer Warenhaus

Le grand magasin Görlitz ou Görlitzer Warenhaus, situé près de la Frauenkirche à Görlitz (Saxe), est un grand magasin allemand Art déco ouvert en 1913 et exploité jusqu'au 15 août 2009. La ville et une initiative citoyenne ont cherché à relancer le magasin, aboutissant à l'installation d'une parfumerie dans l'édifice. En 2013, l'investisseur Winfried Stöcker rachète le bâtiment afin de lui redonner sa vocation initiale de grand magasin, souhaitant le renommer Kadeo (une allusion au KaDeWe de Berlin). Le grand magasin a une superficie totale d'environ 10 000 m2, dont la moitié en espace de vente au détail. Le reste comprend des bureaux (475 m2), des surfaces d'appui (2 750 m2) et des espaces divers (1 160 m2). L'intérieur dispose de grands escaliers et d'un dôme de verre orné. Il y a également des éléments Art nouveau sur les piliers de soutien. Un grand lustre richement décoré pend du plafond. Le film The Grand Budapest Hotel y a été tourné en partie en 2013. Notes et références Portail des entreprises Portail de la Saxe Portail du commerce
Kościół Środowisk Twórczych w Łodzi

Rektoralny Kościół pw. Niepokalanego Poczęcia NMP zwany Kościołem Środowisk Twórczych (dawniej Mariawicki Kościół parafialny pw. Najświętszego Sakramentu) – rzymskokatolicki kościół Archidiecezjalnego Duszpasterstwa Środowisk Twórczych przy ulicy Marii Skłodowskiej-Curie 22. Historia Kościół został zaprojektowany przez architekta, przybyłego do Łodzi na zaproszenie Juliusza Heinzla, Alwilla Jankaua. Budowę rozpoczęto w 1907 roku, a zakończono rok później, jednak prace wykończeniowe potrwały do 1909 roku. Kościół powstał jako jedna z trzech świątyni mariawitów (obok kościoła pw. św. Franciszka i kościoła pw. MB Nieustającej Pomocy). W 1930 roku świątynia została przekazana Kościołowi rzymskokatolickiemu przez jego właściciela, exmariawitę – ks. Edwarda Marksa w atmosferze skandalu, na bazie walki Kościoła katolickiego z mariawitami, przejęli go jezuici, którzy przeprowadzili remont świątyni, przysposabiając ją do potrzeb katolickich. W prezbiterium zostały stworzone freski przysłaniające wcześniejsze, geometryczne malowidła. W 1932 roku ufundowano ołtarze. W 1993 roku został przekazany Duszpasterstwu Środowisk Twórczych. W 1996 roku dokonano prac konserwatorskich malowideł w prezbiterium, a w 2008 renowacji ołtarzy. Budynek wpisany jest do rejestru zabytków pod numerem A/23 z 25.10.2005. Przy kościele od 1987 roku działa katolicki Teatr Logos. Opis Ołtarze Ołtarz główny pw. Niepokalanego Poczęcia NMP. Ołtarz został wykonany z drewna dębowego i lipowego przez Wincentego Bogaczyka. Ma ok. 11 metrów wysokości i przedstawia Immaculatę – rzeźbę NMP (jako niewiastę z Apokalipsy św. Jana) z koroną na głowie, w białej sukni i niebieskim płaszczu. Stoi na kuli ziemskiej, prawą stopą zgniatając głowę węża. Ołtarz boczny pw. Jezusa Miłosiernego. Ołtarz ma wysokość prawie 9 metrów. W głównej części przedstawia kopię obrazu Jezusa Miłosiernego. Powyżej znajduje się portret św. Ignacego – założyciela Towarzystwa Jezusowego. Najniższy obraz przedstawia portret św. Faustyny na tle Jezusa Miłosiernego. Ołtarz pw. św. Józefa. Ołtarz znajduje się w prawej nawie kościoła. W głównej części przedstawia obraz świętego z dzieciątkiem. Nad nim widnieje portret św. Teresy. Pod obrazem św. Józefa znajduje się obraz Matki Boskiej Ostrobramskiej udekorowany 35 płomieniami i 12 gwiazdkami. Malowidła Na ścianach prezbiterium znajdują się dwa freski nieznanego autorstwa. Są one usytuowane ok. 1,85 metra od poziomu posadzki. Przedstawiają one Wygnanie z raju i Zwiastowanie. Rektorzy ks. prałat Waldemar Sondka (od 1994) Msze Święte Msze św. odprawiane są w dni powszednie o godz. 8.00, a w niedziele o godz. 9.00 i 11.00. Przypisy Bibliografia Polesie i Karolew. W: Ryszard Bonisławski, Joanna Podolska: Spacerownik łódzki. Inowrocław: Agora SA, 2008, s. 105. ISBN 978-83-7552-204-4. (pol.). Krzysztof Stefański: Ludzie, którzy zbudowali Łódź. Leksykon architektów i budowniczych miasta. Łódź: Księży Młyn Dom Wydawniczy, 2009, s. 75–77. ISBN 978-83-61253-44-0. (pol.). http://www.kst.wlodzi.com/ (30.12.2013) Linki zewnętrzne http://www.kst.wlodzi.com/index.php?a=1&id=001 (30.12.2013) http://www.kst.wlodzi.com/index.php?a=1&id=002 (30.12.2013)
Hotherbastei

Die Hotherbastei liegt am Nikolaizwinger unterhalb des Vogtshofs an der nordöstlichen Ecke der Stadtmauer von Görlitz. Sie wird in die zweite Hälfte des 13. Jahrhunderts datiert und stellt die letzte erhaltene Eckbastion der Stadt dar. Der angrenzende Nikolaizwinger wurde 1953/54 vom Gartenarchitekten Henry Kraft zu einer Gartenanlage umgestaltet. Über einem dreiviertelrunden Grundriss erhebt sich der zweigeschossige Turm, dessen Mauerwerk im unteren sowie im Übergang zum oberen Geschoss durch einzelne Schießscharten durchbrochen ist. Das obere Geschoss weist mehrere große Kanonenluken auf. Unterhalb des Zwingers erstreckte sich die Nikolaivorstadt, die außerhalb der schützenden Stadtmauer lag und selbst nur unzureichend gesichert war. Zwinger und Hotherbastei boten daher einen zusätzlichen Schutz. Weblinks Geschichte des Hotherturm (Memento vom 4. März 2016 im Internet Archive)
Gęsia Kępa

Gęsia Kępa [ˈgɛ̃ɕa ˈkɛmpa] (deutsch Behrens-Holm) ist eine Insel im Rückseitendelta der Swine in Polen. Sie gehört zu einer Gruppe von Inseln, die zwischen Wicko Wielkie (Großem Vietziger See) und Stara Świna (Alter Swine) liegen. Die Insel ist von der westlich liegenden Warnie Kępy (Warnitzwiesen) durch den Wasserlauf Byczy Rów (Vier-Ochsen-Loch) getrennt. Mit der im Osten liegenden Insel Wołcza Kępa (Wulwenkämpe) ist Gęsia Kępa derzeit verbunden. Die Insel ist unbewohnt und steht wegen ihrer Natur, die vielen Tierarten besonderen Schutz bietet (insbesondere Vogelbrutgebiete), unter Naturschutz.
Gęsia Kępa

Gęsia Kępa – dawna wyspa w północno-zachodniej Polsce, przy Starej Świnie i Byczym Rowie. Obszar nie jest zamieszkany. Dawniej osobna wyspa, a obecnie połączona z wyspą Wołcza Kępa przy północnej stronie, a oddzielona od niej kanałem przy stronie wschodniej. Administracyjnie należy do miasta Świnoujście. Wyspa wchodzi w obszar Wolińskiego Parku Narodowego. Znajduje się w obszarze specjalnej ochrony ptaków „Delta Świny” oraz obszarze ochrony siedlisk „Wolin i Uznam”. Do 1945 r. stosowano niemiecką nazwę Behrens-Holm. W 1949 r. ustalono urzędowo polską nazwę Gęsia Kępa. Zobacz też lista wysp Polski Przypisy
Parc de Muskau

El parc de Muskau (en alemany: Muskauer Park; nom oficial: Fürst-Pückler-Park Bad Muskau; en polonès: Park Mużakowski) és un parc d'estil anglès de 545 hectàrees, i és el més extens d'Europa central. Està localitzat a la frontera entre Alemanya i Polònia, amb terrenys a ambdós costats del Neisse. La part alemanya està a la ciutat de Bad Muskau de l'estat federat de Saxònia, i la part polonesa està al poble de Łęknica al Voivodat de Lubusz. El 2004 el parc de Muskau va ser declarat Patrimoni de la humanitat per la UNESCO. El parc va ser creat entre 1815 i 1844 pel príncep Hermann de Pückler-Muskau a les terres de conreu del seu latifundi, i va ser continuat pel seu deixeble Eduard Petzold. Situat de manera harmoniosa a la vall del Neisse a Lusàcia, també va integrar-se a la petita ciutat de Muskau i els paisatges d'agricultura circumdants. Des dels principis va ser un projecte pioner de nou disseny de paisatge. La iniciativa va contribuir al progrés de l'arquitectura de jardins com una nova professió. El parc embolca el riu Neisse, altres elements hidrogràfics, ponts, edificis, un castell, zones de bosc, un arborètum i senders. És un bon exemple de paisatge cultural que va aprofitar els atributs naturals de l'àrea amb molta destresa, en utilitzar principalment la flora local. Referències Enllaços externs Parc de Muskau - Lloc web oficial
Park Muskau

Park Muskau (německy Muskauer Park, oficiální název: Fürst-Pückler-Park Bad Muskau, Pücklerův krajinářský park Muskau, polsky Park Mużakowski) je park u města Bad Muskau na německo-polské hranici. Přehled Krajinný park na březích řeky Lužické Nisy na hranici mezi Polskem a Německem je největším anglickým parkem ve střední Evropě. Park leží přibližně 50 km severozápadně od města Zhořelec u města Bad Muskau a rozkládá se na celkové ploše 830 ha, z čehož 560 ha bylo zapsáno na seznam UNESCO. V současnosti se přibližně dvě třetiny parku nacházejí na polském území a jedna třetina na německém. Historie Pücklerův krajinářský park Muskau byl založen hrabětem Hermannem von Puckler-Muskau v letech 1815 až 1844. Po návratu z Anglie se hrabě Pückler rozhoduje přebudovat původní francouzskou zahradu na anglický park. Vykupuje sousední pozemky a v roce 1817 začíná s budováním jezera pojmenovaného podle jeho druhé manželky na Luciiensee okolo zámku. V roce 1819 pozval k spolupráci na stavebních úpravách původní středověké pevnosti na Nový zámek architekta Karla Friedricha Schinkela. V roce 1845 však Pückler kvůli finančním potížím musel panství Muskau prodat. Panství získal Friedrich von Oranien-Nassau, který zaměstnal Eduarda Petzolda, Pücklerova žáka, a ten pokračoval v budování krajinářského parku. Galerie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Park Muzakowski na Wikimedia Commons
Muskauparken

Muskauparken (polsk Park Mużakowski, tysk Fürst-Pückler-Park) er den største og mest berømte landskabspark i engelsk stil i Polen og Tyskland. Parken har et areal på 5,45 km², fordelt på begge sider af floden Nysa Łużycka/Lausitzer Neisse, som danner den polsktyske grænse. Den er indskrevet på UNESCOs liste over verdens kulturarv, grundet sin betydning for «udviklingen af landskabsarkitektur som egen disciplin». Ud over parken er området også kendt for Muskauslottene (Det gamle slot og Det nye slot), et orangeri og flere bygninger i klassicistisk stil. Historie Parken blev grundlagt af prins Hermann von Pückler-Muskau (1785–1871) fra Bad Muskau, som var ejer af parkområderne. Efter omfattende studier i England, udlagde han grænserne for, og iværksatte anlægget af, en landskabspark i 1815. Arbejdet indebar blandt andet ombygningen af Det gamle slot samt opførelsen af et gotisk kapel, et engelsk hus, en række broer og et orangeri. Arbejdet pågik frem til 1845, da Pückler blev nødt til at sælge sin fædrene arv på grund af pengemangel. Områderne blev snart købt af en nederlandsk prins, som ansatte den kendte landskabsarkitekt Eduard Petzold, som var Pücklers elev, for at færdiggøre arbejdet. De fleste parkbygninger blev ødelagt i 1945 på grund af krigshandlingerne. Efter krigen blev parken delt mellem Polen og Tyskland, som følge af de nyopståede grænser, med to tredjedele af parken på den polske side. Genopbygningen af det Det nye slot og broerne på den tyske side pågår stadig. Begge lande samarbejder i dag om parkens vedligehold og rekonstruktion. Billedgalleri Se også Verdensarvsområder i Polen Eksterne kilder/henvisninger Muskauer Park / Park Mużakowski på UNESCOs websted Panoramabilleder fra parken Arkiveret 6. oktober 2014 hos Wayback Machine
Fürst-Pückler park u Bad Muskau

Fürst-Pückler-Park ili jednostavno Park Muskau (njemački: Muskauer Park, poljski: Park Mużakowski) je najveći i jedan od najpoznatijih engleskih parkova u Njemačkoj i Poljskoj. Nalazi se u povijesnoj pokrajini "Gornja Lužica" a prekriva 3,5 km2 u njemačkoj i 2,1 km2 u Poljskoj, s obje strane rijeke Nise kojom graniče ove dvije države. U zoni od 17,9 km2 oko parka nalaze se njemački grad Bad Muskau (lužičkosrpski: Mužakow), na zapadu, i poljski grad Łęknica (Wjeska, bivši Lugknitz), na istoku. Iako se dvorac Muskau nalazi na zapadnoj obali Nise, srce parka je pošumljeno i djelomice uzvišena obala s druge strane, tzv. Park na terasama. God. 2004., park je upisan na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Europi kao primjer pogranične kulturne suradnje Poljske i Njemačke. Upisan je po dva kriterija, kao novina u razvoju idealnog ljudski stvorenog pejzaža, te zbog svog utjecaja na razvoj pejzažne arhitekture kao samostalne djelatnosti. Povijest Utvrda na rijeci Nisi kod Muskaua prvi put se spominje još u 13. st., u vlasništvu obitelji Margrave, tj. Henrik III. od Meissena. Osnivač parka uz utvrdu bio je Princ Hermann von Pückler-Muskau (1785. – 1871.), autor utjecajnog djela Savjeti o pejzažnom vrtlarstvu i vlasnika pokrajine Muskau od 1811. god. Nakon studija u Engleskoj, u vrijeme kada je Sjeverna Lužica pripala Pruskom Kraljevstvu (1815.), postavio je temelje parku. S vremenom je u Bad Muskau utemeljio međunarodnu školu pejzažnog oblikovanja, zacrtavši velikog prostranog pejzažnog gradskog parka "na način kakav do tada nije nigdje postojao". Radovi su podrazumijevali obnovu baroknog "Starog dvorca" - danas službena vrata parka - i izgradnju gotičke kapele, engleske brvnare, nekoliko mostova, i oranžerije koju je dizajnirao Friedrich Ludwig Persius. Pückler je obnovio srednjovjekovni dvorac kao "Novi dvorac" u samom središtu parka, tako da od nje vodi radijalna mreža putova inspirirana idejama H. Reptona, čiji je sin, John Adey, radio u Muskauu od 1822. god. Park se dalje širio do 1845. god., kada je Pückler zbog izuzetnih dugova morao prodati svoj posjed. Sljedeće godine otkupio ga je Fridrik, princ Nizozemske, koji je uposlio E. Petzolda, Pücklerova učenika i poznatog pejzažnog arhitekta, da dovrši park. Nakon njegove smrti 1881. god., naslijedila ga je njegova kćerka, nizozemska princeza Marija, koja je posjed prodala plemićkoj obitelji Arnim. U drugom svjetskom ratu, tijekom Bitke za Berlin, oba dvorca su sravnjena a četiri mosta preko rijeke uništena. Sovjetska uprava Njemačke je raspustila posjed obitelji Arnim i uspostavom granica 1945. god., park je podijeljen između Poljske i Njemačke. Tek su 1960ih godina, komunističke vlasti Istočne Njemačke prihvatile napredne ideje princa Pücklera i od 1965. – 72. obnovile Stari dvorac, dok obnova Novog dvorca i mostova još uvijek traje. Bilješke Vanjske poveznice Službene stranice parka Muskauer Ostali projekti