NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Парк Шопена (Познань)

Парк Шопена (пол. Park Fryderyka Chopina) — старейший действующий публичный парк в Познани, Польша. Парк располагается на улице Подгурной за бывшей иезуитской коллегией (сегодня — здание Городского совета). Парк назван именем польского композитора Фредерика Шопена. История Парк был заложен в конце XVII века иезуитами, которые использовали его как ботанический сад до 1775 года, когда был передан гимназии святой Марии Магдалины. В 1815 году парк приобрёл в собственность наместник Великого княжества Познанского Антоний Генрик Радзивилла, чтобы переоборудовать его во дворцовый сад. Парк при Антонии Генрике Радзивилле приобрёл вид французского сада с некоторыми элементами английского сада. В XIX веке парк использовался для увеселительных развлечений местной аристократии; в нём также проходили дипломатические переговоры. Во время германизации вход в парк для поляков был запрещён. В период между двумя мировыми войнами парк входил в состав Управления воеводы, которое находилось в бывшей иезуитской коллегии. В 1938 году парк разделила на две части улица Подгурная. После II Мировой войны парк был передан дошкольному учреждению, которой использовало его для прогулок детей. В начале XXI века в парке провели восстановительные работы, после чего парк приобрёл современный вид. В центре парка находится памятник Фредерику Шопену в виде копии оригинального памятника, оригинал которого после акта вандализма 1997 года укрыт в здании городской администрации Познани. Литература Poznań — atlas aglomeracji 1:15.000, wyd. CartoMedia/Pietruska & Mierkiewicz, Poznań, 2010, ISBN 978-83-7445-018-8 Helena Szafran, Miasto Poznań i okolica, Poznańskie Towarzystwo Przyjaciół Nauk, Poznań, 1959, стр. 169—170 Włodzimierz Łęcki, Piotr Maluśkiewicz, Poznań od A do Z, wyd. KAW, Poznań, 1986, стр. 101—102, ISBN 83-03-01260-6 Ссылки Фотография Парка Архивная копия от 4 марта 2016 на Wayback Machine
Парк Яна Домбровского (Познань)

Парк Яна Домбровского (пол. Park Jana Henryka Dąbrowskiego) — парк, находящийся в старом городе Познани, Польша. Парк ограничен улицей Огродовой на севере, улицей Ратайчака на западе, улицей Пулвейской на востоке и зданием старой пивоварни на юге. Парк назван именем польского генерала Яна Домбровского. История Парк был разбит в межвоенное время на территории бывшего кальвинистского и лютеранского кладбища. В 1832 году представители религиозного движения чешских братьев купили в Познани участок земли, на котором находилась усадьба известной семьи Мычильских. На этом участке также находился винный завод. Чешские братья обустроили на этом участке кладбище, которое позднее перешло в собственность близлежащего лютеранского прихода Святого Петра. С 1936 году на кладбище не производились захоронения. В 1936 году региональный комитет по охране природы преобразовал кладбище в природный заповедник. В 1945 году кладбище в ходе боевых действий подверглось значительному разрушению. Недалеко от кладбища находился Дом солдата, который был штабом Гестапо. Во время ожесточённых боёв за взятие штаба Гестапо, пострадали большинство надгробий и крупных деревьев, находившихся на территории кладбища. Полностью был уничтожен подлесок и погибли редкие виды улиток, обитавших здесь. Выжили только несколько небольших каштанов, тополей, лип и ясеней. Также была почти полностью разрушена усадьба Мычильских. В послевоенное время кладбище было переделано в парк, который носил название «Парк Освобождения». После 1990-х годов парк был переименован в честь польского генерала Яна Генрика Домбровского. В настоящее время В настоящее время площадь парка составляет 4 гектара. Существуют планы по углублению пруда. На северо-восточной части парка находится скульптурная композиция Не-Памятник и методистская церковь Святого Креста. Источник Helena Szafran, Miasto Poznań i okolica, Poznańskie Towarzystwo Przyjaciół Nauk, Poznań, 1959, стр.139-140 Poznań — atlas aglomeracji 1:15.000, wyd. CartoMedia/Pietruska & Mierkiewicz, Poznań, 2008, ISBN 978-83-7445-018-8
Wydranka

Wydranka (ukr. Видранка) – wieś na Ukrainie, w obwodzie wołyńskim, w rejonie włodzimierskim, w hromadzie Uściług. W 2001 roku liczyła 60 mieszkańców. W latach 1958-2025 miejscowość nosiła nazwę Parchomenkowe (ukr. Пархоменкове). 11 lipca 1943 roku (krwawa niedziela na Wołyniu) doszło tutaj do mordu nacjonalistów ukraińskich na kilkudziesięciu Polakach. Przypisy Linki zewnętrzne Wydranka, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 705 .
Vîdranka, Volodîmîr

Vîdranka (în ucraineană Видранка; până în 2025 Parhomenkove, în ucraineană Пархоменкове) este un sat în comunitatea teritorială Ustîluh⁠(d) din raionul Volodîmîr, regiunea Volînia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Parhomenkove era vorbitoare de ucraineană (98,33%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (1,67%). Note Format:Raionul Volodîmîr, Volînia
Выдранка

Выдранка (укр. Видранка; в 1958—2025 годах — Пархоменково) — село в Устилугской городской общине Владимирского района Волынской области Украины. Население по переписи 2001 года составляет 60 человек. Почтовый индекс — 44762. Телефонный код — 3342. Занимает площадь 0,258 км². История В 1958 году Указом ПВС УССР село Выдранка переименовано в с. Пархоменково, в честь Пархоменко Ивана Ивановича — пограничника, взявшего на себя руководство обороной погранзаставы в первый день Великой Отечественной войны. В июне 2025 года, постановлением Верховной Рады Украины селу было возвращено название Выдранка Ссылки Выдранка на сайте Верховной рады Украины (укр.). gska2.rada.gov.ua. Дата обращения: 14 мая 2020. Примечания Литература Цинкаловський О. Видранка // Стара Волинь і Волинське Полісся (укр.). — Вінніпег, 1984. — Т. 1. — С. 188.
Видранка

Видранка (в 1958—2025 — Пархоменкове) — село в Україні, в Устилузькій міській територіальній громаді Володимирського району Волинської області. Населення становить 60 осіб. Географія Село розташоване на правому березі річки Західний Буг. Історія У 1906 році село Коритницької волості Володимир-Волинського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 15 верст, від волості 10. Дворів 38, мешканців 242. У серпні 2015 року село увійшло до складу новоствореної Устилузької міської громади. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», увійшло до складу Устилузької міської територіальної громади. 19 липня 2020 року в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Володимир-Волинського району село увійшло до новоутвореного Володимир-Волинського району. (від 18 липня 2022 Володимирського) 05 червня 2025 року відповідно до Постанови Верховної Ради України № 4483-IX село Пархоменкове було перейменовано на село Видранка. Постанова набула чинності 18 червня 2025 року. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 58 осіб, з яких 24 чоловіки та 34 жінки. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 60 осіб. Мова Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Примітки Посилання 2.) Wydranica, pow. włodzimierski,,,, // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1902. — Т. XV, cz. 2. — S. 705. (пол.)
Cmentarz wojenny nr 43 – Radocyna

Cmentarz wojenny nr 43 – Radocyna – cmentarz z I wojny światowej, zaprojektowany przez Dušana Jurkoviča znajdujący się we wsi Radocyna w powiecie gorlickim, w gminie Sękowa. Jeden z ponad 400 zachodniogalicyjskich cmentarzy wojennych zbudowanych przez Oddział Grobów Wojennych C. i K. Komendantury Wojskowej w Krakowie. Opis Obiekt znajduje się przy starym cmentarzu unickim, położonym przy drodze przez wieś. Zajmuje powierzchnię około 288 m², otoczony jest ogrodzeniem. Na cmentarzu zrekonstruowanym w 1995 roku staraniem Koła Łowieckiego "DZIK" w Gorlicach znajduje się kilka krzyży odbiegających swym wyglądem od oryginalnych. Na cmentarzu jest pochowanych 83 żołnierzy w trzech grobach zbiorowych oraz 10 pojedynczych poległych w styczniu i marcu 1915 roku: 79 Rosjan z 195 Orowajskiego Pułku Piechoty 4 Austriaków z 27 IR Na terenie cmentarza znajduje się kamienny pomnik zwieńczony krzyżem, na którym zachowała się oryginalna tablica kamienna z inskrypcją w języku niemieckim: Galeria Przypisy Bibliografia Oktawian Duda: Cmentarze I wojny światowej w Galicji Zachodniej. Warszawa: Ośrodek Ochrony Zabytkowego Krajobrazu, 1995. ISBN 83-85548-33-5. Linki zewnętrzne Cmentarze I wojny światowej Cmentarze z I Wojny Światowej. Pochowani na cmentarzu Radocyna (nr 43) Cmentarze i pomniki IWŚ – cmentarz Radocyna
Воинское кладбище № 43 (Радоцына)

Воинское кладбище № 43 — Радоцына (пол. Cmentarz wojenny nr 43 - Radocyna) — воинское кладбище, находящееся в окрестностях села Радоцына, Горлицкий повят, Малопольское воеводство. Кладбище входит в группу Западногалицийских воинских захоронений времён Первой мировой войны. На кладбище похоронены военнослужащие Австро-Венгерской и Российской армий, погибшие во время Первой мировой войны в январе — мае 1915 года. История Кладбище было построено Департаментом воинских захоронений К. и К. военной комендатуры в Кракове в 1915 году по проекту австрийского архитектора Душана Юрковича. На кладбище площадью 288 квадратных метра находится 3 братских и 10 индивидуальных могил, в которых похоронены 4 австрийских и 79 русских солдат из 195-го Оровайского пехотного полка. Описание Воинское захоронение располагается возле старого сельского кладбища, расположенного на дороге, проходящей через Радоцыну. В 1995 году кладбище было восстановлено местной польской общественностью. В настоящее время на кладбище установлены несколько крестов, отличающихся от первоначальных. На территории кладбища сохранился каменный памятник, увенчанный крестом. На памятнике прикреплена каменная табличка с надписью на немецком языке: Источник Oktawian Duda: Cmentarze I wojny światowej w Galicji Zachodniej. Warszawa: Ośrodek Ochrony Zabytkowego Krajobrazu, 1995. ISBN 83-85548-33-5. Ссылки Cmentarz wojenny nr 43 — Radocyna (пол.) Метрика кладбища (пол.)
Cmentarz wojenny nr 12 – Cieklin

Cmentarz wojenny nr 12 – Cieklin – cmentarz z I wojny światowej, zaprojektowany przez Johanna Jägera, położony na terenie wsi Cieklin w gminie Dębowiec w powiecie jasielskim w województwie podkarpackim. Jeden z ponad 400 zachodniogalicyjskich cmentarzy wojennych zbudowanych przez Oddział Grobów Wojennych C. i K. Komendantury Wojskowej w Krakowie. Należy do II Okręgu Cmentarnego Jasło. Opis Cmentarz ma formę długiego, wąskiego prostokąta o powierzchni 158 m², otoczonego murem i częściami ogrodzenia wykonanymi z rur gazowych. Znajduje się w północnej części miejscowości Dobrynia w gminie Dębowiec, około 150 m od granicy z miejscowością Cieklin. W rejestrach cesarskiej i królewskiej armii figuruje jako 12 Cieklin. Na cmentarzu pochowanych jest 250 żołnierzy rosyjskich poległych głównie 4 maja 1915 roku w czasie bitwy o Cieklin, w której łącznie zginęło około 1000 żołnierzy. Obiekt znajduje na łące, w odległości około 600 m na wschód od asfaltowej drogi. Jest zachowany w bardzo dobrym stanie, po dokonaniu renowacji. Z pierwotnego wyglądu cmentarza brakuje obecnie (maj 2009) dwóch około 4 metrowych prawosławnych krzyży. Cmentarz jest obiektem Szlaku Frontu Wschodniego I Wojny Światowej na obszarze województwa podkarpackiego. Galeria Przypisy Bibliografia Cmentarze I wojny światowej Okręg II Cmentarze I wojny światowej
Воинское кладбище № 12 (Цеклин-Добрыня)

Воинское кладбище № 14 — Цеклин (пол. Cmentarz wojenny nr 12 - Cieklin-Dobrynia) — воинское кладбище, расположенное в окрестностях села Цеклин, гмины Дембовец, Подкарпатское воеводство. Кладбище входит в группу Западногалицийских воинских захоронений времён Первой мировой войны. На кладбище похоронены военнослужащие Российской армий, погибшие во время Первой мировой войны. История Кладбище было основано в 1917 году по проекту немецкого инженера-строителя, поручика Иоганна Ягера, создавшего почти все воинские кладбища во вверенном ему Округе II (Ясловском) в типично немецком (по мнению некоторых специалистов даже — «тевтонском») стиле. Из-за этого, его творческие решения противопоставляют архитекторным проектам другого руководителя, коменданта Округа I, словака Душана Юрковича, создавшего многочисленные проекты западногалицийских воинских кладбищ времён Первой мировой войны, многие из которых являются сейчас историческими памятниками. Кладбище построено в виде прямоугольника площадью 158 м², окружённого каменной стеной с ограждением, выполненным из газовых труб. На кладбище похоронены 250 русских солдат, павших, в основном, 4 мая 1915 года во время битвы за Цеклин, в которой полегло около 1000 солдат. Ссылки Cmentarz nr 12 — Cieklin (пол.) Метрика кладбища (пол.)
ORP Sokół (2002)

ORP Sokół, formerly HNoMS Stord, is one of four Kobben-class submarines of the Polish Navy. The vessel was built by Rheinstahl Nordseewerke GmbH in Emden, Germany (known there as the Type 207) for the Royal Norwegian Navy as HNoMS Stord. The vessel served with the Royal Norwegian Navy from 1967 until it was given to Poland in 2002. Sokół was modified in Gdańsk after the handover. The ship was decommissioned on 8 June 2018. In the same year, she joined the program about converting a ship into a museum ship. In July 2020, work began on the unit in order to prepare it for museum functions. In November 2023, Sokół was moved to the Naval Museum in Gdynia. References
Pidlissia (obwód wołyński)

Pidlissia (ukr. Підлі́сся) – wieś na Ukrainie, w obwodzie wołyńskim, w rejonie kowelskim. W 2001 roku liczyła 120 mieszkańców. Do 1963 roku miejscowość nosiła nazwę Nowyj Opałyn. Do 2020 w rejonie lubomelskim. Przypisy Linki zewnętrzne Pidlissia na stronie Rady Najwyższej Ukrainy
Подлесье (Волынская область)

Подлесье (укр. Підлі́сся) — село в Ровненской сельской общине Ковельского района Волынской области Украины. До 2020 года входило в Любомльский район. Код КОАТУУ — 0723381004. Население по переписи 2001 года составляет 120 человек. Почтовый индекс — 44330. Телефонный код — 3377. Занимает площадь 0,43 км². Ссылки Подлесье на сайте Верховной рады Украины (укр.). gska2.rada.gov.ua. Дата обращения: 20 апреля 2021.
Підлісся (Ковельський район)

Підлі́сся — село в Україні, у Рівненській сільській громаді Ковельського району Волинської області. До 1963 року село носило назву Новий Опалин. Населення становить 120 осіб. Історія Колишня назва Мельники. У 1906 році село Гущанської волості Володимир-Волинського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 81 верста, від волості 6. Дворів 28, мешканців 144. 12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області», увійшло до складу Рівненської сільської територіальної громади. 19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Любомльського району, громада увійшла до складу Ковельського району. Населення Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 152 особи, з яких 72 чоловіки та 80 жінок. За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 120 осіб. 100 % населення вказало своєю рідною мовою українську мову. Примітки Джерела Список населених місць Волинскої губернії. — Житомир: Волинська губернська типографія, 1906. —- 219 с. Посилання Погода в селі Підлісся [Архівовано 19 грудня 2011 у Wayback Machine.]
Přístavní brána (Štětín)

Přístavní brána (něm. Berliner Tor, pol. Brama Portowa) je bývalá součást fortifikačního systému ve Štětíně, postavená v letech 1725–1727 podle návrhu nizozemského architekta Gerharda Corneliusa van Wallrawe. Nachází se na městském sídlišti Centrum na náměstí Přístavní brána (pol. plac Brama Portowa). Je chráněna jako kulturní památka (č. A-790 z 11. července 1954). Historie Je to jedna ze dvou (vedle Královské brány) brán zachovaných až do současnosti, které jsou zbytkem starého pruského opevnění. Fasádu ozdobil francouzský sochař Bartholomé Damart. Na něj byl umístěn monogram krále Fridricha Viléma I., zakladatele tohoto objektu. Atiku zdobí plaketa se zlaceným nápisem v latině, která informuje o právech Braniborského státu na Pomořansko a Štětín, protože Fridrich Vilém koupil Štětín od Švédů v roce 1719 za dva miliony talárů. Nad nápisem nachází se panorama města s Viadrusem (bohem řeky Odry). Nahoře je oválný štít s erbem Pruska, korunovaný královskou korunou. V letech 1976–2013 v Braně sídlil obchod s uměleckými výrobky „Cepelia“. V současnosti (2015) uvnitř Brány funguje divadlo. Brána v letech 2016–2017 prošla rekonstrukcí. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Přístavní brána na Wikimedia Commons
Brama Portowa w Szczecinie

Brama Portowa, hist. niem. Berliner Tor (Brama Berlińska) – jedna z bram miejskich Szczecina, zbudowana w stylu barokowym w latach 1725–1727 według projektu holenderskiego projektanta fortyfikacji Gerharda Corneliusa van Wallrawe (autora m.in. przebudowy twierdz kłodzkiej i magdeburskiej). Historia Jest jedną z dwóch (obok Bramy Królewskiej) zachowanych do czasów współczesnych bram, będących pozostałością dawnych fortyfikacji pruskich. Zewnętrzna ściana bramy została ozdobiona przez francuskiego rzeźbiarza Bartholomé Damarta. Umieszczono tu tarczę z monogramem króla Fryderyka Wilhelma I, fundatora tego obiektu. W attyce tablica ze złoconym napisem w języku łacińskim, który informuje o prawach państwa brandenburskiego do Pomorza i Szczecina, ponieważ Fryderyk Wilhelm w 1719 kupił Szczecin od Szwedów za dwa miliony talarów: co oznacza: Nad inskrypcją znajduje się panorama miasta wraz z Viadrusem (bogiem rzeki Odry). Powyżej widnieje owalna tarcza z herbem Prus, zwieńczona królewską koroną. W latach 1976–2013 wewnątrz Bramy Portowej mieścił się sklep w z wyrobami artystycznymi Cepelia. Obecnie (2015) wewnątrz Bramy mieści się teatr kameralny. W latach 1902–1932 przed Bramą Portową stała fontanna z neobarokowym pomnikiem bogini Amfitryty dłuta berlińskiego rzeźbiarza Reinholda Felderhoffa. W czasie II wojny światowej w obawie przed zniszczeniem zdemontowano zdobione szczyty bramy i ukryto w Lesie Arkońskim, a samą bramę obsadzono bluszczem i tak przetrwała wojnę. Zdobione szczyty i ozdoby odnaleziono w roku 1957 i z powrotem zamontowano na bramę. Przed II wojną światową brama nosiła nazwę Brama Berlińska (Berliner Tor), ponieważ przez tę bramę prowadziła droga ze Szczecina do Berlina. Brama Portowa (Berlińska) znajduje się w rejestrze zabytków (nr rej. A-790 z 11.06.1954). Zdjęcia Zobacz też Brama Królewska w Szczecinie Przypisy
Портовые ворота (Щецин)

Портовые (Берлинские) ворота — городские ворота польского города Щецина, возведённые в стиле барокко в 1725—1727 годах голландским фортификационным архитектором Герхардом Корнелиусом ван Валльраве. Это одни из двух ворот (наряду с Королевскими воротами), сохранившихся от старой прусской крепости. Внешний фасад Портовых ворот украшен щитом с вензелем прусского короля Фридриха Вильгельма I, во времена царствования которого были построены ворота. Выше щита расположена латинская надпись, сообщающая о правах Фридриха Вильгельма I на Бранденбург, Померанию и Щецин, купленные им в 1719 году у Швеции за два миллиона талеров. Ещё выше можно видеть скульптурную панораму города работы французского скульптора Бартоломе Дамарта и изображение Виадруса — бога реки Одры. Увенчаны ворота овальным щитом с гербом Пруссии и королевской короной. От Портовых ворот шла дорога к Берлину, ныне одна из главных улиц Щецина — Аллея Войска Польского. Примечания Ссылки Омилановска М., Маевский Е., Черневич-Умер Т. Польша. Путеводитель. — Москва: Астрель, 2007. — 384 с. — ISBN 978-5-17-051034-4.
Портова брама (Щецин)

Портова брама (пол. Brama Portowa, нім. Berliner Tor) — міська брама польського міста Щецина, зведена у стилі бароко в 1725-1727 рр голландським фортифікаційним архітектором Герхардом Корнеліусом ван Валльраве (автора, зокрема, реконструкції Клодзької та Магдебурзької фортеці). . Це одна з двох брам (поряд з Королівською брамою), що збереглися від старої прусської фортеці. Зовнішній фасад Портової брами прикрашено щитом з вензелем прусського короля Фрідріха Вільгельма I, за часів правління якого була збудована брама. Вище щита розташований латинський напис, що повідомляє про права Фрідріха Вільгельма I на Бранденбург, Померанію та Щецин, куплені ним в 1719 році у Швеції за два мільйони талерів. Ще вище можна бачити скульптурну панораму міста роботи французького скульптора Бартоломе Дамарта та зображення Віадруса — бога річки Одри. Увінчана брама овальним щитом з гербом Пруссії та королівською короною. Примітки Література Hannelore Deya, Edwin Kuna: Neues historische Lexikon, (Edition Vorpommern), Haff-Verlag, Grambin 2013, ISBN 978-3-942916-83-7, S. 77. Otto Kunkel, Hans Bernhard Reichow: Stettin – so wie es war. Fotografierte Zeitgeschichte Droste, 2. Auflage, Droste, Düsseldorf 1975, ISBN 3-7700-0351-9. Barbara Ochendowska-Grzelak: Hans Lutsch, Franz Balke und Gerhard Bronisch und ihr Beitrag zur Erforschung der pommerschen Kunstgeschichte, in: Bernfried Lichtnau (Hrsg.): Bildende Kunst in Mecklenburg und Pommern von 1880 bis 1950. Kunstprozesse zwischen Zentrum und Peripherie, Lukas Verlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-86732-061-0, S. 67–82, hier: S. 76–77. Ernst Völker: Stettin – Daten und Bilder zur Stadtgeschichte. G. Rautenberg, Leer 1986, ISBN 3-7921-0317-6. Martin Wehrmann: Geschichte der Stadt Stettin. Weltbild, Augsburg 1993 (unveränderter Nachdruck der Ausgabe von Stettin 1911), ISBN 3-89350-119-3. (Letzte größere Stadtchronik in deutscher Sprache)
ZOO Gdaňsk-Oliwa

ZOO Gdaňsk-Oliwa (polsky Ogród Zoologiczny Gdańsk-Oliwa nebo Miejski Ogród Zoologiczny Wybrzeża, Gdański Ogród Zoologiczny) je zoologická zahrada, která se nachází v Dolině Leśnego Młyna potoka Rynarzewski v Oliwě – čtvrti města Gdaňsk v Pomořském vojvodství v Polsku. ZOO byla založena v roce 1954 a má rozlohu 123,76 ha, což ji podle plochy činí největší zoologickou zahradou v Polsku. Další informace ZOO Gdaňsk-Oliwa se nachází na hranici jižní části Trojměstského krajinného parku (Trójmiejski Park Krajobrazowy). Součástí ZOO je také expozice plastik dinosaurů a další převážně dětské atrakce. Zahrada je členem prestižní Evropské asociace zoologických zahrad a akvárii. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zoo Gdaňsk-Oliwa na Wikimedia Commons