Koncentrační tábor Stutthof

Stutthof byl německý nacistický koncentrační tábor postavený na území anektovaném Třetí říší poblíž svobodného města Gdaňsk, v současnosti na severu Polska. Táboru veleli Max Pauly a Paul Werner Hoppe a vězně střežilo v období nejvyšší aktivity 3000 členů SS a ukrajinských pomocných sil. Historie Již v roce 1936 se v Gdaňsku začalo uvažovat, co se stane, až vypukne válka a Polsko bude dobyto. V roce 1939 poté vznikl tajný seznam „nežádoucích“ polských elementů, které měly být zlikvidovány. Převážně to byli lidé patřící k polské inteligenci, dále potom komunisté a Židé. V tomto roce koncem dubna bylo také vybráno místo na pozdější koncentrační tábor. Ihned po vypuknutí druhé světové války 1. září 1939, začaly k tomu připravené orgány z Gdaňsku zatýkat nežádoucí ze seznamu. Již první den bylo zatčeno okolo 1500 lidí. Hned druhý den, 2. září byla vyčleněna skupina asi 150 osob, které byly převezeny na místo, kde měl tábor stát. Tito lidé byli okamžitě přinuceni jej začít stavět. Po ukončení výstavby tábor v počátku fungoval jako zajatecký tábor pro nežádoucí osoby z řad polské inteligence a Židů, ale několikrát v krátké době změnil svůj statut. Byl nejprve podřízen organizaci SS, v říjnu 1941 byl však převeden pod gdaňské gestapo a měl být určen pro civilní trestané osoby, případně jako tranzitní tábor. Po návštěvě Heinricha Himmlera 23. listopadu 1941 bylo rozhodnuto, že bude začleněn do struktury koncentračních táborů a tento proces byl ukončen v lednu 1942. Do tohoto roku byli mrtví převáženi na polský hřbitov Zaspa, jak tábor rostl, mrtví byli spalováni v táboře na hranicích, od roku 1942 poté v nově postaveném krematoriu. V tomto roce také začaly přesuny do tábora Stutthof z jiných koncentračních táborů a Stutthof se stal mezinárodním. Na začátku roku 1943 došlo k největšímu rozšíření, kdy k původním osmi barákům přibylo dalších 30 betonových. Plocha tábora měla zpočátku rozlohu 12 ha, ovšem v roce 1944 již rozlohu desetinásobnou. V tomto roce se také rapidně zvýšil podíl židovských vězňů. Do té doby byli Židé v menšině, ale po převratu v Maďarsku kdy se urychleně deportovali maďarští Židé do koncentračních táborů, se jejich podíl zvýšil na 70%. Podle svědectví přeživších vězňů se tábor v červenci 1944 svým charakterem změnil ve vyhlazovací tábor, protože od tohoto měsíce až do začátku května 1945, kdy byl tábor osvobozen, zde probíhalo organizované vraždění Židů. Vězňové byli zabíjeni v plynové komoře, která od jara 1944 nejprve sloužila k odvšivování oblečení, ale od léta téhož roku s využitím cyklonu B k vraždění lidí. Během jednoho procesu mohlo být usmrceno najednou až 150 lidí. Vedení tábora však tuto praxi zanedlouho změnilo a zabíjení plynem provádělo, rovněž po omezenou dobu, v utěsněném vagóně na odstavené koleji. Celkem bylo takto zavražděno asi 1300 lidí, z toho 1150 Židů. Mnohem větší počet obětí si však vyžádaly nesnesitelné podmínky v táboře, především fyzické násilí a zabíjení vězňů ze strany dozorců. Část přeživších doložila, že k zabíjení s využitím smrtících injekcí docházelo také v táborové nemocnici. Velká část vězňů byla sužována několika epidemiemi úplavic a skvrnitého tyfu, zcela běžná byla nedostatečná hygiena a vzhledem k poloze tábora také všudypřítomní komáři. V tomto táboře také v letech 1943–1944 probíhaly omezené pokusy s výrobou mýdla z lidského tuku. K průmyslové výrobě mýdla z lidského tuku však v žádném z koncentračních táborů nikdy nedošlo. Švýcarský dramatik Friedrich Dürrenmatt tyto pokusy použil v roce 1951 jako základní motiv pro svůj detektivní románu Podezření (Verdacht). Koncem války měl tábor 39 poboček v okolí, v nichž vězni vykonávali otrocké práce pro různé podniky Třetí říše. V té době zde bylo vězněno asi 25 000 lidí a přibližně stejný počet i v pobočných táborech. Vězni byli z 28 zemí Evropy a 30 národností. Jakmile se z východu začala přibližovat sovětská armáda, bylo z Berlína nařízeno tábor evakuovat. Od 25. ledna 1945 byly vysílány do táborů uvnitř Německa velké skupiny vězňů, čítající 1000–1500 osob, na tzv. pochody smrti. Tyto strastiplné poutě trvaly kolem dvou týdnů, s minimem potravy, žádnou hygienou a v panujících lednových mrazech. Během únoru a března bylo dále evakuováno asi 1500 převážně židovských žen po moři směrem k Německu, ovšem spojenecké bombardováni neozbrojených lodí způsobilo, že do cíle dorazila jen hrstka z vězňů a vězeňkyň. Tábor Stutthof byl osvobozen až 9. května 1945, jako poslední koncentrační tábor 48. armádou 3. běloruského frontu. V průběhu existence zde bylo uvězněno až 110 000 lidí a přibližně 65 000 jich zde našlo smrt. Odkazy Literatura HOLMES, Richard. Druhá světová válka: od Blitzkriegu k Hirošimě. 1. vyd. V Praze: Knižní klub 360 s. Dostupné online. ISBN 978-80-242-2627-9, ISBN 80-242-2627-8. OCLC 670478179 SOFSKY, Wolfgang. Řád teroru: koncentrační tábor. 1. vyd. Praha: Argo, 2006. 375 s. Dostupné online. ISBN 80-7203-818-4, ISBN 978-80-7203-818-3. OCLC 85724577 Související články Druhá světová válka Koncentrační tábor Seznam německých koncentračních táborů Holokaust Konečné řešení židovské otázky Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Koncentrační tábor Stutthof na Wikimedia Commons Stránky muzea Stutthof w Sztutowie (polsky) Informace o Stutthofu na stránkách holokaust.cz Archiv informací o Stutthofu na stránkách StayPoland.com