NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Instytut Oceanologii Polskiej Akademii Nauk

Instytut Oceanologii Polskiej Akademii Nauk (IO PAN) – instytut naukowy Polskiej Akademii Nauk, z siedzibą w Sopocie, został utworzony w 1983 jako kontynuacja Morskiej Stacji PAN, istniejącej w Sopocie od 1953. Instytut prowadzi badania nad problemami z zakresu oceanologii (fizyki, chemii, biologii i ekologii morza). Misją Instytutu jest prowadzenie badań podstawowych środowiska morskiego oraz pogłębiania wiedzy na temat zjawisk i procesów w nim zachodzących. Instytut Oceanologii prowadzi badania na Bałtyku oraz w obszarze Arktyki Europejskiej. Dane o IO PAN Siedziba: Sopot, ul. Powstańców Warszawy 55: Dyrektor Instytutu: prof. dr hab. Sławomir Sagan Statek badawczy: s/y Oceania Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona instytutu Instytut Oceanologii Polskiej Akademii Nauk w archiwalnej bazie instytucji naukowych portalu Nauka Polska (OPI).
Институт океанологии ПАН

Институт океанологии ПАН (пол. Instytut Oceanologii PAN) – научно-исследовательский институт Польской академии наук. Институт находится в Сопоте, Польша. История Институт океанологии Польской академии наук был создан в 1983 году как продолжение Морской станции Польской академии наук, которая существовала в Сопоте с 1953 года. Институт проводит исследования в области океанографии (физика, химия, биология и экология моря). Целью работ института являются проведение фундаментальных научных исследовательских работ в области морской среды и углубления знаний происходящих в море явлениях. Институт проводит исследования в Балтийском море и Европейской Арктики. Ссылки Сайт Института океанологии Архивная копия от 29 мая 2012 на Wayback Machine (пол.) Анкета из базы данных Nauka Polska (пол.)
Інститут океанології ПАН

Інститут океанології ПАН (пол. Instytut Oceanologii PAN) — науково-дослідний інститут Польської академії наук. Інститут знаходиться в Сопоті, Польща. Історія Інститут океанології Польської академії наук був створений у 1983 році як продовження Морської станції Польської академії наук, яка існувала в Сопоті з 1953 року. Інститут проводить дослідження у галузі океанографії (фізика, хімія, біологія і екологія моря). Метою робіт інституту є проведення фундаментальних наукових дослідницьких робіт у галузі морського середовища та поглиблення знань про море. Інститут проводить дослідження в Балтійському морі і Європейській Арктиці. Примітки Посилання Офіційний сайт [Архівовано 29 травня 2012 у Wayback Machine.] (пол.) Анкета з бази даних Nauka Polska (пол.)
Szymonek

Szymonek lub Ławki Małe – jezioro w Polsce w województwie warmińsko-mazurskim, w powiecie giżyckim, w gminie Ryn. Położenie i charakterystyka Jezioro leży na Pojezierzu Mazurskim, w mezoregionie Wielkich Jezior Mazurskich, w dorzeczu Pisa–Narew–Wisła. Znajduje się około 5 km w kierunku południowo-wschodnim od Rynu. W pobliżu wschodniego brzegu leży przysiółek Ławki Małe, a zachodniego osada Ławki. Przez jezioro przepływa dopływ z jez. Ławki – czwartorzędowy ciek o łącznej długości 5,885 km, który wpada do zbiornika wodnego od zachodu, prowadząc wody z jeziora Ławki, a wypływa na południowym wschodzie kierując się do jeziora Szymon. Linia brzegowa średnio rozwinięta. Brzegi płaskie i niskie. W otoczeniu znajdują się łąki, często podmokłe. Zbiornik wodny według typologii rybackiej jezior zalicza się do linowo-szczupakowych. Jezioro leży na terenie obwodu rybackiego Jeziora Ławki w zlewni rzeki Pisa – nr 22. Objęte jest strefą ciszy. Znajduje się na terenie Obszaru Chronionego Krajobrazu Krainy Wielkich Jezior Mazurskich o łącznej powierzchni 85 527,0 ha. Morfometria Według danych Instytutu Rybactwa Śródlądowego powierzchnia zwierciadła wody jeziora wynosi 28,3 ha. Średnia głębokość zbiornika wodnego to 1,8 m, a maksymalna – 3,5 m. Lustro wody znajduje się na wysokości 116,4 m n.p.m. Objętość jeziora wynosi 502,2 tys. m³. Maksymalna długość jeziora to 1060 m a szerokość 530 m. Długość linii brzegowej wynosi 2850 m. Inne dane uzyskano natomiast poprzez planimetrię jeziora na mapach w skali 1:50 000 według Państwowego Układu Współrzędnych 1965, zgodnie z poziomem odniesienia Kronsztadt. Otrzymana w ten sposób powierzchnia zbiornika wodnego to 20,0 ha, a wysokość bezwzględna lustra wody – 116,1 m n.p.m. Przyroda Roślinność przybrzeżna rozwinięta, głównie trzcina. Największe skupisko na południu, na wschodzie – całkowity brak roślinności. Wśród roślinności zanurzonej przeważa mech wodny i jaskier krążkolistny. Występujące tu rośliny o liściach pływających to grzybienie i grążele. W przeszłości na terenie jeziora licznie występowały raki. Przypisy
Jewish Cemetery, Tarnobrzeg

The historic Jewish Cemetery of Tarnobrzeg, Poland, was founded in 1930 in the Serbinów neighbourhood (now housing estate) of Tarnobrzeg, in the Second Polish Republic. The Jewish cemetery is located close to Sienkiewicza and Dąbrowskiej Streets. The thriving and traditional Jewish community of Tarnobrzeg established in the 17th century was eradicated during the Holocaust in occupied Poland in World War II. See also Extinct Jewish community of Tarnobrzeg History of the Jews in Poland External links Video: Jews and the Jewish Cemetery in Tarnobrzeg
Nowy cmentarz żydowski w Tarnobrzegu

Nowy Cmentarz żydowski w Tarnobrzegu – został założony w 1930 roku. Podczas II wojny światowej Niemcy zdewastowali cmentarz. Na powierzchni 0,8 ha zachowały się zaledwie 4 nagrobki. Teren jest uporządkowany i ogrodzony. Przypisy Bibliografia Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 172-173. Mapa WIG Sandomierz Pas 46 Słup 33 Warszawa 1938 Linki zewnętrzne Nowy cmentarz żydowski w Tarnobrzegu na portalu Wirtualny Sztetl Cmentarz żydowski w Tarnobrzegu (www.kirkuty.xt.pl)
Cemitério judaico de Tarnobrzeg

O Cemitério judaico de Tarnobrzeg é um cemitério judaico localizado na Polônia, fundado em 1930, na Segunda República Polonesa. Está localizado próximo às estradas Sienkiewicza e Dąbrowskiej. A próspera e tradicional comunidade judaica de Tarnobrzeg, estabelecida no século XVII, foi erradicada durante o holocausto na Polônia ocupada durante a Segunda Guerra Mundial. Ligações externas Video: Jews and the Jewish Cemetery in Tarnobrzeg
Иудейское кладбище (Тарнобжег)

Иудейское кладбище (пол. Cmentarz żydowski w Tarnobrzegu) — иудейское кладбище, находящееся в городе Тарнобжег, Польша. История До II Мировой войны в Тарнобжеге находились два иудейских кладбища. В настоящее время в Тарнобжеге сохранилось только одно иудейское кладбище. Первое иудейское кладбище располагалось возле старой синагоги. Это кладбище было разрушено во время немецкой оккупации вместе с синагогой и в настоящее время на этом месте находится городская площадь. Второе кладбище было заложено в 1930 году на углу улиц Марии Домбровской и Сенкевича. Во время II Мировой войны это кладбище было большей частью разрушено. В настоящее время кладбище на площади 0,8 га упорядочено и огорожено. На кладбище сегодня находятся только четыре надгробия. Источник Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, стр. 172—173. Ссылки Фотографии старого кладбища на сайте Музея истории польских евреев (недоступная ссылка) (пол.) История старого кладбища (пол.) История нового кладбища (пол.)
Karaitenfriedhof in Warschau

Der Karaitenfriedhof in Warschau ist ein Bestattungsplatz der polnischen Minderheit der Karäer im Warschauer Stadtbezirk Wola. Die nur rund 1000 Quadratmeter große Anlage liegt an der Ulica Redutowa und ist der einzige genutzte Friedhof der Karäergemeinde in Polen. Geschichte Etwa ab der Mitte des 19. Jahrhunderts ließen sich einige Familien vorwiegend aus der Krim stammender Karäer in Warschau nieder, die zumeist im Tabakhandel tätig waren. Die sich entwickelnde Gemeinde unterstand der geistlichen Karaitenführung in Jewpatorija. Verstorbene der kleinen Warschauer Gemeinde mussten mangels eines eigenen Friedhofs in das knapp 500 Kilometer entfernte Trakai überführt werden, um dort nach karäischer Tradition beerdigt zu werden. 1890 stimmte die religiöse Führung in Jewpatorija der Anlage eines Begräbnisplatzes in Warschau zu. Zunächst war ein Standort neben dem Jüdischen Friedhof in Bródno geplant; aus unbekannten Gründen kam es dann mit Zustimmung des Generalgouverneurs aber zum Ankauf eines 550 Quadratmeter großen Grundstückes von der orthodoxen Gemeinde in Wola – neben dem Orthodoxen Friedhof gelegen, damals am Stadtrand von Warschau. Der 1890 angelegte Begräbnisplatz erhielt eine zwei Meter hohe Ziegelsteinmauer mit einem etwa einen Meter tiefen Mauerfundament. Im Rahmen des Überfalls auf Polen wurde die Anlage beschädigt; weitere Schäden erfolgten durch die Kampfhandlungen im Gebiet der nahegelegenen Ulica Wolska während des Warschauer Aufstandes. Am 2. Februar 1991 erfolgte der Eintrag in das Denkmalschutzregister (Nr. 1412). 1994 wurde die Friedhofsfläche durch Zukauf eines Seitenstreifens von der orthodoxen Gemeinde auf 1122 Quadratmeter vergrößert. Im selben Jahr wurde die alte Friedhofsmauer durch einen Metallzaun ersetzt. Auf dem Friedhof befinden sich etwa 100 Gräber. Das älteste Grab stammt aus dem Jahr 1895. Die Grabsteine sind schlicht und tragen teilweise Inschriften in karäischer Sprache. Unter anderem sind hier mehrere Hochschullehrer polnischer Universitäten bestattet: Szymon Firkowicz (1920–1976), Elektronikingenieur, Professor an der Technischen Universität Warschau Ananiasz Zajączkowski (1903–1970), Orientalist, Turkologe, Professor an der Universität Warschau Włodzimierz Zajączkowski (1914–1982), Orientalist, Turkologe, Professor an der Jagiellonen-Universität Weblinks Cmentarz Karaimski w Warszawie, Związek Karaimów Polskich (polnisch) Adam Dubiński, Cmentarz Karaimski w Warszawie, 30. Dezember 2006, Awazymyz. Pismo Historyczno-społeczno-Kulturalne Karaimów, 18/3 (14), https://doi.org/10.33229/az.295, S. 3–6 Cmentarz karaimski, ul. Redutowa 34, Dzielnica m. st. Warszawy (polnisch)
Cimetière karaïte de Varsovie

Le cimetière karaïte de Varsovie est l'unique cimetière de la communauté karaïte en Pologne. Ouvert en 1890, il est toujours en service aujourd'hui (2012). Description Le cimetière est situé au numéro 34 de la rue Redutowa dans l'arrondissement de Wola à Varsovie. L'autorisation de créer un cimetière karaïte à Varsovie est donnée depuis la Crimée par le hakham de Tauride. Le terrain est acquis par des marchands de tabac originaires de Crimée auprès de la direction du cimetière orthodoxe tout proche. Une clôture est construite autour du terrain dans les années 1950. Plus tard, le cimetière est agrandi, passant d'une superficie d'environ 0,05 hectare à 0,1 hectare. On compte aujourd'hui une centaine de sépultures. Les pierres tombales sont caractéristiques, avec des inscriptions en langue karaïte. La plus ancienne tombe est celle de Saduk Osipovitch Kefeli, originaire de Théodosie, mort en 1895. Personnalités qui y sont enterrées Rafał Abkowicz (mort en 1992) – hazzan Aleksander Dubiński (mort en 2002) – orientaliste turcologue, spécialiste de la culture karaïte, chercheur à l'université de Varsovie Szymon Firkowicz (mort en 1976) – électronicien, professeur des universités, ingénieur Ananiasz Rojecki (mort en 1978) – géophysicien Ananiasz Zajączkowski (mort en 1970) – orientaliste turcologue, spécialiste de la culture karaïte, professeur à l'université de Varsovie Włodzimierz Zajączkowski (mort en 1982) – orientaliste turcologue, professeur à l'université Jagellonne Galerie Bibliographie (pl) Karol Mórawski. Warszawskie cmentarze. Przewodnik historyczny. Varsovie : PTTK Kraj. 1991. (ISBN 83-7005-333-5). p. 147-148. Liens externes (pl) Adam Dubiński. Cmentarz karaimski w Warszawie. Awazymyz. 2006. Miqra Kalah Benjamin Siahou- source de l'article wikipedia. 2017 Notes et références (pl) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en polonais intitulé « Cmentarz Karaimski w Warszawie » (voir la liste des auteurs). Portail du judaïsme Portail de la mort Portail de Varsovie
Света Параскева (Радруж)

Църква „Св. Параскева“ (на полски: Cerkiew św. Paraskewy) е дървена църква от XVI век в село Радруж, Любачовски окръг, Подкарпатско войводство, Полша. Понастоящем е музей, преди това е принадлежала на Гръкокатолическата църква. На 21 юни 2013 г., на 37-ото заседание на Комитета за световното наследство на ЮНЕСКО, проведено в Камбоджа, църквата „Света Параскева“, заедно с други дървени църкви на Полша и Украйна в района на Карпатите, е включена в списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Архитектура Дървена църква в село Радруж, построена през първата половина на XVII век. Бабинците и особено нефът имат същите форми, пропорции и конструкция, както в църквата „Свети Дух“ в Потелич. Вижда се, че и двете църкви са построени от майстори от едно и също училище и първоначалната форма на покриване на олтара на църквата „Свети Дух“ в Потелич е била може би същата като в църквата „Св. Параскева“ в Радруж, тоест под формата на двускатен покрив и без купол. Таванът на олтара на църквата на Въздвижение в Дрохобич има същата форма. Църквата принадлежи към ранногалицкия тип. Високият корпус на квадратния неф завършва от пирамидален връх с едно помещение. Църквата е заобиколена от покрита галерия, опираща се на стълбове с подпори. Източници Външни препратки Църквата „Света Параскева“ на сайта Прадідівська слава ((pl)) Туристически сайт на църквата „Света Параскева“ в Радруж Архив на оригинала от 2012-07-12 в Wayback Machine.
Cerkiew św. Paraskewy (Radruż)

Die Cerkiew św. Paraskewy (St.-Paraskewi-Kirche, ukrainisch Церква святої Параскеви) ist eine Holzkirche in Radruż in der Woiwodschaft Karpatenvorland in Polen. Die Kirche gehört zum grenzübergreifenden UNESCO-Welterbe „Holzkirchen der Karpatenregion“ und ist der Märtyrerin Paraskewi von Iconium geweiht. Sie war ein griechisch-katholisches Gotteshaus und wird heute museal genutzt. Als einzige von 14 Holzkirchen mit Welterbestatus in Polen wurde die Gesamtanlage 2017 zum Pomnik historii (Geschichtsdenkmal) erklärt. Lage und Umfang Die Kirche liegt auf einer Anhöhe oberhalb eines Baches. Die Grenze zur Ukraine ist etwa 500 Meter entfernt. Die Anlage umfasst die Kirche, den hölzernen Glockenturm, das steinerne Haus des Kantors, das Haus „Proświta“ und die umgebende Steinmauer mit einer Holzbedachung. Daneben liegt ein alter ruthenischer Friedhof. Geschichte Die Kirche wurde gegen Ende des 16. Jahrhunderts errichtet. Die Gesamtanlage diente auch Verteidigungszwecken und als Zuflucht bei tatarischen Angriffen im 17. Jahrhundert. Es gibt noch sichtbare Spuren, die von Säbeln und Äxten verursacht wurden. Durch die Grenzziehung nach dem Zweiten Weltkrieg und Zwangsumsiedlung der Ukrainer (Aktion Weichsel) in Polen verlor das Gotteshaus seine Gemeinde und ging in die Obhut des polnischen Staates über. Die Ausstattung kam in ein Museum. Das Gebäude, der Turm und der Friedhof wurden 1960 in die nationale Denkmalliste der Woiwodschaft eingetragen. Anfang der 1960er Jahre wurde eine Restaurierung durchgeführt. Im Juni 2010 wurde der Denkmalschutz erneuert und auf die anderen Gebäude der Anlage erweitert. Seit diesem Jahr ist die Kirche eine Zweigstelle des Kresów-Museums in Lubaczów. Der World Monuments Fund setzte die Kirche 2012 auf seine Liste der gefährdeten Kulturdenkmäler. Danach wurden Kirche und Turm mit neuen Kiefernschindeln eingedeckt. Die Ausstattung und die Ikonostase kam aus dem Museum zurück. Das Bauwerk erhielt eine Feuerlösch- und Blitzschutzanlage. Die Finanzierung dieser Aktivitäten übernahmen das Ministerium für Kultur und nationales Erbe, die Woiwodschaft und deren Denkmalamt. Es bestehen Pläne ein nahe gelegenes Gebäude für die Nutzung als Museum zu renovieren. Die Anlage wurde 2010 mit sieben weiteren Holzkirchen der Ostkirchen im Karpatenvorland und in Kleinpolen in die Tentativliste des Weltkulturerbes aufgenommen. Die Einschreibung erfolgte am 21. Juni 2013 gemeinsam mit acht weiteren Objekten aus der Ukraine. Mit Wirkung zum 7. Dezember 2017 erklärte Präsident Andrzej Duda den gesamten Baukomplex zum Pomnik historii. Ausstattung Die Kirche gehört zum galizischen Typus der Holzkirchen. Sie besteht aus gehauenen Baumstämmen, die horizontal verlegt sind. Das gesamte Bauwerk und die steilen Dächer sind mit Holzschindeln verkleidet oder bedeckt. Die Kuppel ist viereckig angelegt. Siehe auch Cerkiew św. Paraskewy in Kwiatoń Holzkirchen im slowakischen Teil der Karpaten Holzkirchen im südlichen Kleinpolen Weblinks Cerkiew w Radrużu. (Webpräsenz, polnisch) wmf.org: St. Paraskewa Church. (englisch) whc.unesco.org: Wooden Tserkvas of the Carpathian Region in Poland and Ukraine. (englisch) Fußnoten
St. Paraskevi Church, Radruż

St. Paraskevi Church in Radruż is a Gothic, wooden church from the sixteenth-century located in the village of Radruż, Poland, which together with different tserkvas is designated as part of the UNESCO Wooden tserkvas of the Carpathian region in Poland and Ukraine. The tserkva belongs to the oldest and best kept wooden sacramental architecture tserkvas in Poland. Part of the prestigious World Monuments Fund (WMF) list of buildings worthy of preservation and financial sponsorship. The tserkva is located on an oval hill, by the Radrużka stream, and together with the bell tower is surrounded by a wall (existent from 1825), with a fortification structure. The tserkva's structure is constructed out of a fir and oak framework. The tserkva was most likely funded by poseł to Sejm, and starosta Jan Płaza (died 1599). While being used for sacramental services, the tserkva was also used as a fortress against the invasions by the Tatars. References External links Media related to Paraskevi of Iconium church in Radruż at Wikimedia Commons
Église Sainte-Parascève de Radruż

L'église Sainte-Parascève est une ancienne église gréco-catholique située à Radruż, en Pologne. Depuis le 21 juin 2013, elle est inscrite sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO, dans le cadre de l'appellation unique: « tserkvas en bois de la région des Carpates en Pologne et en Ukraine ». Dédicace L'église est dédiée à Parascève d'Iconium (Paraskewa en polonais), martyre du IIIe siècle. En polonais, elle s'intitule cerkiew świętej Paraskewy. Caractéristiques L'église est construite à Radruż, un village de l'extrême sud-est de la Pologne situé dans la gmina de Horyniec-Zdrój (powiat de Lubaczów, Basses-Carpates). La frontière avec l'Ukraine n'est située qu'à 500 m au sud-est. L'édifice s'élève sur une petite colline au-dessus du ruisseau Radrużka. L'église est une construction en bois, constituée de rondins de chêne et de sapin, taillés, disposés horizontalement et recouverts de bardeaux de bois. Le toit, également en bois, est fortement pentu. Au sol, l'église suit un plan composé de trois carrés successifs. L'église fait partie d'un ensemble comprenant également un clocher en bois, la maison du diacre en pierre, une ancienne pergola et un cimetière. Le tout est entouré d'un mur défensif en pierre. Historique L'église est bâtie en 1583. Le clocher et la maison du diacre datent du XVIIe siècle. La muraille entourant l'ensemble permet d'abriter la population locale au XVIIe siècle, afin de la protéger des incursions tatares. Après la Seconde Guerre mondiale et les modifications territoriales entre la Pologne et l'Ukraine, l'église se retrouve quasiment sur la frontière avec l'Union soviétique et perd sa communauté. Elle devient propriété de l'État polonais et n'est plus affectée au culte. Dans les années 1963-1965, l'église est restaurée par des artisans locaux, sous la direction de la ville. Elle est protégée en 1986 et 2010. Elle est répertoriée sur la liste des édifices en danger du Fonds mondial pour les monuments en 2012. Annexes Liens internes Liste de l'observatoire mondial des monuments (2012) Églises en bois du sud de la Petite Pologne Liens externes (pl) Strona poświęcona cerkwi św. Paraskewy w Radrużu (site consacré à l'église) (pl) Cerkiew w Radrużu Références Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Pologne Portail de la protection du patrimoine
Церковь Святой Параскевы (Радруж)

Церковь Святой Параскевы (пол. Cerkiew św. Paraskewy) — деревянная церковь XVI века в селе Радруж, Любачувского уезда, Подкарпатского воеводства, Польша. Ранее принадлежала греко-католической церкви, а в настоящее время является музейным объектом. 21 июня 2013 на 37-й сессии Комитета всемирного наследия ЮНЕСКО, проходившей в Камбодже, церковь святой Параскевы, вместе с другими деревянными церквями карпатского региона Польши и Украины, была включена в список всемирного наследия ЮНЕСКО.. Архитектура Деревянная церковь в селе Радруж, построена в первой половине XVII века. В ней бабинец и особенно неф имеют формы, пропорции и конструкции такие же, как и в церкви Святого Духа в Потеличе. В этих церквях даже внутри нефа конструкция шатра с пролетами, стойками и косяками одинакова. Видно, что обе церкви строились мастерами одной школы и начальная форма покрытия над алтарем Святодуховской церкви была, пожалуй, такой же, как и в церкви св. Параскевы в Радруже, то есть в виде двускатной крыши и без купола. Такую же форму имею перекрытия алтаря Воздвиженской церкви в Дрогобыче. Церковь относится к раннему галицкому типу. Высокий сруб квадратного нефа завершен пирамидальным палаточным верхом с одним залом. Церковь окружает крытая галерея, опирающаяся на столбы с подкосами. Примечания Ссылки Церковь Святой Параскевы на сайте «Прадідівська слава» Туристический сайт церковь Святой Параскевы в Радруже Архивная копия от 12 июля 2012 на Wayback Machine (пол.)
Церква Святої Параскеви (Радруж)

Церква Святої Параскеви (пол. Cerkiew św. Paraskewy) — дерев'яна церква з XVI ст. в селі Радруж, що у Любачівському повіті, Підкарпатське воєводство, Польща. 21 червня 2013 року на 37-й сесії Комітету Світової спадщини ЮНЕСКО, що проходила у Камбоджі, Церква Святої Параскеви, разом з іншими дерев'яними церквами карпатського регіону Польщі і України, була включена у список світової спадщини ЮНЕСКО. Архітектура Дерев'яна церква в селі Радруж, збудована в першій половині XVII ст. В ній бабинець і особливо неф мають форми, пропорції і конструкції такі ж, як і в Церкві Святого Духа в Потеличі. У цих церквах навіть всередині нефа конструкція наметів з прогонами, стояками та косяками однакова. Видно, що обидві церкви будувалися майстрами однієї школи і початкова форма покриття над вівтарем Святодухівської церкви була, мабуть, такою ж, як і в церкві св. Параскеви в Радружі, тобто у вигляді двосхилого даху і без бані. Такою ж є форма перекриття вівтаря Здвиженської церкви у Дрогобичі. Церква св. Параскеви, 1580 р. Ранньої п галицького типу. Високий зруб квадратової нави завершений пірамідальним наметовим верхом з одним заломом. А бокові рамена вкриті двосхилими причілковими дахами. Церкву оточує опасання, оперте на стовпи з підкосами. Джерело: Слободян В. Шедеври української сакральної дерев'яної архітектури. Дерев'яна парафіальна церква св. Параскеви (1580 р.), тридільна у плані; нава триярусна, інші частини двоярусні. Оточена галереєю, покрита та ошальована гонтами. Всередниі — розписи 18 ст. Капітально реставрована в 1963–1965 рр. Дерев'яна дзвіниця 16..18 ст., каркасна, з галереєю, покрита і ошальована гонтами. При церкві є будинок дяка десь 16..18 ст. Примітки Посилання Церква Святої Параскеви в Радружі, відео з дрона Церква св. Параскеви Тирновської сайт «Прадідівська слава» Туристичний сайт церкви св. Параскеви в Радружі [Архівовано 12 липня 2012 у Wayback Machine.](пол.) Сайт World Monuments Fund(англ.)