NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Boyen Fortress

Boyen Fortress (German: Feste Boyen, Polish: Twierdza Boyen) is a former Prussian fortress located in the western part of Giżycko, in Warmian-Masurian Voivodeship, northeastern Poland. It is situated on a narrow isthmus between two large lakes of the Masurian Lake District, Kisajno and Niegocin. History The Boyen Fortress, named after Prussian Minister of War Hermann von Boyen, was built between 1844 and 1856 (or 1843 and 1855 according to some sources) by order of King Frederick William IV, with a workforce of about 3,000 soldiers. During First World War, the fortress supported the German troops during the nearby Battle of Tannenberg in the summer of 1914 with its long range artillery, and with its garrison engaged in feint operations. During Second World War, the fortress was not involved in military operations. It was a site for a field hospital and headquarters of the German military intelligence service (Fremde Heere Ost) under Reinhard Gehlen in 1942–1945. It was abandoned by Germans without fight in 1944. After the war the fortress became administered by the Polish Army. In 1975, it was declared a monument and opened as a tourist attraction with a small museum on its grounds. References Bibliography Jurgen Thorwald: Illusion - Soviet soldiers in Hitler's army, OWN Warsaw - Kraków in 1994 (orig. Ger. 1974), ISBN 978-83-01-11579-1 Bogdan Vasilenko: Mamry and the surrounding area. Guide, Kętrzyn in 1996, ISBN 83-905491-0-7 External links Official homepage (English version)
Gryfia (island)

Gryfia (island) (til 1945 German Greifen - Werft) – river island in Szczecin situated in area of Szczecin's Harbour "Gryfia" between West Oder river and Przekop Mieleński. On this area are located beautiful historic buildings of German and underwater boats shipyard. External links View from Basilica Article about history of Gryfia Island Article about remainings of Gryfia Shipyard
Gryfia (wyspa)

Gryfia, inne nazwy: Wyspa Okrętowa, Wyspa Okrętowa Górna (do 1945 niem. Bredower Werder, Tirpitz Insel) – wyspa rzeczna w Szczecinie o powierzchni ok. 20 ha, zabudowana obiektami przemysłowymi. Położenie Wyspa leży na terenie osiedla administracyjnego Drzetowo-Grabowo. Od zachodu wyspa opływana jest przez wody Odry, od południowego wschodu – przez wody Kanału Grabowskiego, a od wschodu przez wody Przekopu Mieleńskiego. Od północy Gryfia ograniczona jest Przekopem Brdowskim, oddzielającym ją od położonej bardziej na północ wyspy zwanej Ostrowem Brdowskim, z którą jest połączona jedynie wąską groblą komunikacyjną. Historia Przemysłowe wykorzystanie północno-zachodniej części Ostrowa Grabowskiego rozpoczęło się na początku XX w. Przed 1907 r. wybudowano tu oddział fabryki chemicznej „Union” produkujący nawozy sztuczne, oraz brykietownię należącą do huty „Jadwiga”[wymaga weryfikacji?]. Przed I wojną światową na wyspie rozpoczęły działalność przedsiębiorstwa branży okrętowej: oddział budowy maszyn stoczni „Wulkan” oraz złomownia statków braci Beermann. W wyniku wykopania: Przekopu Mieleńskiego (1927–1929), Kanału Grabowskiego (1931) oraz Brdowskiego Przekopu (1931) północno-zachodnia część stała się wyspą Gryfią. W latach trzydziestych XX w., w nowo wybudowanym Basenie Remontowym, w południowej części wyspy, rozpoczęto remonty okrętów wojennych. Podczas II wojny światowej przemysłowa zabudowa wyspy Gryfii uległa poważnemu zniszczeniu. Reindustrializacja wyspy rozpoczęła się w 1952 r., kiedy to na wyspie ulokowano Szczecińską Stocznie Remontową „Gryfia” – działającą do dziś. W latach siedemdziesiątych XX w. połączono groblą komunikacyjną z Brdowskim Ostrowem. Linki zewnętrzne Artykuł o Historii Wyspy Gryfii Przypisy
Pevnost Stříbrná Hora

Pevnost Stříbrná hora je pevnost v polském Dolnoslezském vojvodství nad obcí Stříbrná Hora. Jedná se o jednu z největších pevností tohoto typu v Evropě.[zdroj?] Historie Stříbrnohorská pevnost byla postavena v letech 1765–1777 na konci sedmileté války podle projektu podplukovníka Ludvíka Wilhelma Regelera. Pevnost nechal zbudovat pruský král Fridrich II. Veliký jako reakci na útok vojsk generála Laudona. Na stavbě pracovalo několik tisíc dělníků, v době výstavby byla dokonce ve Stříbrné Hoře zřízena cihelna. Pevnost stála okolo 1,5 milionů tolarů. Na počátku 19. století byla pevnost obléhána napoleonskou armádou, nebyla však dobyta. Vypáleno ale bylo městečko Stříbrná Hora. Za druhé světové války byli v pevnosti vězněni polští důstojníci. Architektura Stříbrnohorská pevnost se skládá z fortů: Donjon, Ostrog, Wysoka Skala a Rogowy a několika bastionů. Součástí pevnosti byla i pekárna a pivovar. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pevnost Stříbrná Hora na Wikimedia Commons
Warsaw Fortress

Warsaw Fortress (Polish: Twierdza Warszawa, Russian: Варшавская крепость) was a system of fortifications built in Warsaw, Poland during the 19th century when the city was part of the Russian Empire. The fortress belonged to a chain of fortresses built in Congress Poland and the region adjacent to it during this period. It was built in stages, with the first part, known as Warsaw Citadel, built in the years 1832–1834, in the immediate aftermath of the November Uprising of 1830. This initial fortification was then continually improved by the addition of further forts in its vicinity, with the work finally completed in 1874. In 1879 the Russian imperial government decided to carry out a major expansion of the fortress, which would incorporate a system of large forts surrounding the whole city. Twenty forts forming this new system were constructed between 1883 and 1890. There were plans to combine the Warsaw Fortress with the nearby Modlin Fortress by building a chain of connecting forts, but this work was only partially carried out. Rapid progress in the power of siege artillery required the forts to be continually strengthened. In the final period of its existence, the system consisted of 29 forts and major works, including the older forts of the original citadel, which were reinforced by numerous smaller fieldworks. As a result of the defeat in the war with Japan in 1904–1905, the Russian Empire carried out a major rethinking of its military strategy. As part of this reevaluation and the resulting changes in strategic deployments, it was decided that maintaining the Warsaw Fortress was no longer cost-effective. In 1909 the decision was made to abolish the fortress, and demolition work began but proceeded slowly. In 1913, with the worsening international situation immediately before the outbreak of the First World War, the decision was reversed, and hasty work was started to return the fortress to combat readiness. These defenses were never put to the test, as Warsaw was evacuated by the Russian army without a fight in August 1915, during its general retreat that summer. After Poland regained its independence in 1918 the dismantling of some fortifications resumed, others were taken over by the Polish Army and used as storage sites or barracks, though over the years these were gradually abandoned. Some forts were briefly prepared for defense during the Battle of Warsaw in 1920, others saw heavy fighting during the siege of the city in September 1939 though their defensive strength was vastly reduced due to advances in military technology. In the 21st century many of the forts are still in existence, but some were built over and no trace of them remains. The city lacks a unified concept for their use, though their historical value is recognized. They are mostly unmaintained and hence not open to the public for sightseeing. Only the citadel and some of its adjacent forts are well maintained and open to tourists. References External links 1:25,000 scale German map from 1914, with the fortifications of the fortress highlighted: NW segment NE segment SE segment SW segment
Вейксельмюнде

Вейксельмюнде (нем. Weichselmünde, пол. Twierdza Wisłoujście) — историческая крепость в Гданьске, в устье Вислы, входившая в состав фортификационных сооружений города и отличавшаяся мощностью укреплений. Памятник архитектуры. В конструкции крепости заметно большое количество применённых технологий строительства и материалов, а её постройки выполнены в нескольких архитектурных стилях разных периодов, начиная с готического — это связано с тем, что крепость неоднократно достраивалась и восстанавливалась после разрушения. Фундамент крепости базируется на находящихся под водой массивных деревянных ящиках, наполненных камнями и т. п., на которые был насыпан толстый слой щебня. Старейшая часть крепости сохранилась со времён средневековья. В центре крепости находится круглая башня, до 1758 года служившая маяком, окружённая кирпичным кольцом, к которому примыкают офицерские дома. Окружающий их форт в плане имеет квадратную форму и снабжён четырьмя бастионами по углам. Внешние укрепления включают пять бастионов и два вала, из которых до нашего времени сохранился лишь один. Ныне крепость Вейксельмюнде является не только ценным памятником архитектуры, но и ключевым местом зимовки летучих мышей, одним из крупнейших в Польше — где зимуют в том числе представители очень редких видов. Примечания Литература Вейксельмюнде // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. План укреплений Данцига (Гданьска) и Вейксельмюнде, 1807 год
Weixelmünde

Weixelmünde (tyska: Festung Weichselmünde, "Weichselmynningens fästning") (polska: Twierdza Wisłoujście) är en historisk fästning, belägen vid floden Wisłas mynning i Danzigbukten. Fästningen uppfördes som en del av försvaret av staden Danzig (Gdansk). Historia Den första fästningen på platsen uppfördes i trä av Tyska orden under 1400-talet. Den brändes senare ned av husiter och tjecker under ett anfall år 1433. År 1482 byggdes en fyr av tegel på samma plats som den tidigare träfästningen hade stått på. Senare kom ett fyrkantigt fort med fyra bastioner att uppföras på platsen under ledning av Anthonis van Obergen. Fästningen kom att bli inblandad i flera krig. 1577 belägrade den polske kungen Stefan Batory Weixelmünde utan framgång. Under åren 1622–1629 kom Weixelmünde att tjäna som bas för polska flottan. Fästningen kom under denna tid att flera gånger attackeras och beskjutas av svenska styrkor, till exempel vid Slaget på Danziger redd 1627 och natten mellan den 5 och 6 juli 1628 då de polska fartygen Złoty Lew och Sankt Georg sjönk efter artilleribeskjutningen. Referenser
Фортеця Віслоуйсьце

Фортеця Віслоуйсьце (нім. Weichselmünde, пол. Twierdza Wisłoujście) — історична фортеця в Гданьску, в гирлі Вісли, її найважливішими завданнями були контроль торговельних суден, їх охорона та допомога в навігації світлом ліхтарів, а також до 19 століття вона мала військове значення. В конструкції фортеці можна побачити різноманітні архітектурні стилі (починаючи з готики) та будівельні матеріали. Це пов'язано з тим, що протягом багатьох років фортеця відновлювалася після кожного руйнування. Її фундамент складають масивні дерев'яні ящики, заповнені камінням та занурені у воду, зверху яких насипано товстий шар щебеню. Серцем фортеці є циліндрична вежа, яка служила маяком до 1758 року . Вежу оточує цегляний вінець (іноді його називають гарматним), до якого по зовнішньому периметру прилягають офіцерські будинки. Навколо вінця був побудований чотирьохбастіонний квадратний форт, до якого веде брама з потерною всередині. З північно-західного боку форт примикає до Мертвої Вісли, а з інших боків його оточує шанець, відомий як Східний Шанець. Форт та Східний Шанець оточені ровами, що живляться від Мертвої Вісли. До 1889 року верх вежі був пізньобарочним куполом 1721 року. Після того, як купол згорів у вогні від удару блискавки, його перебудували у вигляді конуса, вкритого черепицею, який проіснував до 1945 року. Також вежа мала годинник XVIII століття. У 1945 році артилерійськими снарядами були майже повністю зруйновані вежа, вінець, будинки офіцерів і верхні поверхи казарм. Також значно постраждали стіни форту. У 1959 році фортецю занесли до реєстру пам'яток і розпочали інвентаризаційно-проектні роботи з реконструкції комплексу . Фортецю, яка є філією Гданського історичного музею, можна відвідати з травня по вересень. Щорічно тут проводяться реконструкції морських битв, зустрічі з групами історичних реконструкцій, майстер-класи зі старих ремесел, конференції та лекції. Також фортеця є одним з найбільших місць зимівлі кажанів у Поморському воєводстві. Посилання Фортеця Віслоуйсьце на сайті Гданського музею Фортеця Віслоуйсьце на сайті Trójmiasto.pl Фортеця Віслоуйсьце на старих світлинах і листівках на сайті Wyborcza.pl Wisłoujście // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1893. — Т. XIII. — S. 607. (пол.) Wisłoujście // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1902. — Т. XV, cz. 2. — S. 691. (пол.) Архівні види фортеці в бібліотеці Polona
Fort VIIA der Festung Warschau

Das Fort VIIA der Festung Warschau (auch Fort „Służewiec“ genannt) war ein kleines Artilleriefort im äußeren Verteidigungsgürtel der Warschauer Befestigungsanlagen des ausgehenden 19. Jahrhunderts. Es ist teilweise erhalten und wird heute gewerblich genutzt. Die Anlage wurde am 27. Januar 1992 unter Denkmalschutz gestellt (Nr. 1478). Geschichte Das 1891 bis 1892 errichtete Fort VIIA wurde als eines von fünf kleineren Forts Warschaus in den bereits seit rund zehn Jahren bestehenden äußeren Fortgürtel eingegliedert. Von den älteren Artillerieforts dieses Gürtels unterschied es sich durch seine Dimensionen (die Gesamtanlage inklusive Außenbereiche betrug nur knapp 14 Hektar im Gegensatz zu den rund doppelt so großen Altforts), eine der Entwicklung der Brisanzgranate folgende modernere Befestigung sowie einen außergewöhnlichen Grundriss. Das auf einer Höhe von 110 Meter über Meeresspiegel liegende Fort hatte etwa die Form eines Rhombus. Der Nummerierungsbestandteil „A“ verdeutlicht die nachträgliche Einordnung in das System. Die Hauptkampfrichtung von Fort VIIA lag Richtung Süden; eine der Aufgaben der Anlage war die Sicherung der in unmittelbarer Nähe verlaufenden Straße nach Puławy, der heute mehrspurigen Puławska-Straße. Heute wird das Fort außerdem von den Straßen Alea Lotników, Modzelewskiego und Smyczkowa umgeben. Die Anschlussforts waren im Westen Fort „Zbarż“ und im Südosten Fort „Służew“. Das im Vorfeld des Forts liegende Bachtal des Służewiecki mit seinen zahlreichen Verästelungen bildete eine natürliche Barriere. Schleifung Im Rahmen der am 31. Januar 1909 beschlossenen Schleifung der Verteidigungsanlagen Warschaus wurden die Wälle weitgehend abgetragen und dort befindliche Konstruktions- und Betonelemente (darunter Unterkünfte und Frontkaponnieren) gesprengt. Im Innenbereich befindliche Kasematten (vermutlich ehemalige Munitionslager) wurden dagegen nicht zerstört. Während der Kämpfe 1939 spielte das Fort keine Rolle. Da es durch den Graben gut geschützt und damit ein geeigneter Platz zur Lagerung von Waffen und Gerät war, nutzen deutsche Einheiten es während der Besatzungszeit zur Einlagerung requirierter polnischer Waffen. Berichten zufolge wurde die Anlage während des Warschauer Aufstands provisorisch befestigt, auf den Wällen wurden Schützengräben eingerichtet. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde das Restfort verschiedentlich genutzt, bis es in den 1970er Jahren in den Besitz des Militärischen Filmstudios „Czołówka“ (Wojskowe Wytwórnia Filmowa „Czołówka“) gelangte, das auch heute noch Eigentümer der Anlage ist. Nach dem Krieg wurden in der Anlage Lager und Verwaltungsgebäude errichtet. Heute befinden sich hier die Niederlassungen von verschiedenen Firmen der Filmindustrie. Auf dem ehemaligen Glacis und im rückwärtigen Raum entsteht zunehmend moderne Stadtbebauung. Einzelnachweise und Anmerkungen Weblinks Satellitenaufnahme bei Google Maps Fort VIIa "Służewiec" bei Varsovia.pl (in Polnisch)
Fort VIIA Twierdzy Warszawa

Fort VIIA („Służewiec”) – punkt oporu zewnętrznego pierścienia Twierdzy Warszawa, wybudowany w latach 90. XIX w. Znajduje się na terenie osiedla Służewiec Południowy w warszawskiej dzielnicy Mokotów. Opis Zadaniem punktu była obrona drogi w kierunku Puław, czyli dzisiejszej ulicy Puławskiej. Ponieważ zbudowany został później niż większość fortów twierdzy, wzniesiono go z użyciem nowocześniejszych metod. Schrony umocnienia zbudowano z użyciem betonu. Po 1909, w ramach likwidacji twierdzy, wysadzono wszystkie schrony bojowe. Zachowano jednak położony w środkowej części betonowy schron magazynowy. W okresie powojennym nieruchomość stała się własnością Wytwórni Filmowej „Czołówka”, która umieściła tam swoje archiwa. Wpisany do rejestru zabytków jako: fort VII-A „Służewiec”, al. Lotników 1, 1883, nr rej.: 1478 z 27.01.1992. Na północ od fortu wybudowano w latach 70. XX w. osiedle Służew Fort. Przypisy Bibliografia Lech Królikowski, Twierdza Warszawa, Warszawa 2002. Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne na Google Maps.
Musée de la fabrication du papier de Duszniki-Zdrój

Le musée de la fabrication du papier (en polonais : Muzeum Papiernictwa) est un musée d'histoire consacré à la fabrication du papier et situé à Duszniki-Zdrój, en voïvodie de Basse-Silésie, en Pologne. Il est installé depuis 1968 dans une ancienne usine à papier du XVIe siècle au bord de la rivière Bystrzyca Dusznicka (pl). C'est un des monuments historiques de Pologne. Liens externes Site officiel Ressource relative à la musique : Répertoire international des sources musicales Portail des musées Portail de la Pologne Portail de la protection du patrimoine
Музей бумажного производства (Душники-Здруй)

Памятник истории (Польша) Музей бумажного производства (пол. Muzeum Papiernictwa) — музей, находящийся в городе Душники-Здруй, Нижнесилезское воеводство, Польша. Зарегистрирован в Государственном реестре музеев. В музее демонстрируются постоянные выставки, посвящённые истории производства бумаги, её роль в истории развития цивилизации и использования в повседневной жизни. История Традиция изготовления бумаги в городе Душники-Здруй восходит в XVI веку. Первое упоминание о фабрике по производству бумаги в городе относится к 1562 году. В 1601 году бумажная фабрика была разрушена наводнением. В 1605 году фабрика была восстановлена. Расцвет бумажной фабрики пришёлся к концу XVIII века. В XIX веке производство бумаги на фабрике стало приходить в упадок. В 1905 году была предпринята попытка увеличить производство бумаги, когда владелец фабрики установил в ней новый бумажный пресс. В 1920-е годы производство бумаги на фабрике окончательно прекратилось и она была передана в собственность муниципалитета. В 1960-е годы в здании были установлены станки по производству бумаги, сделана экспозиция (в состав которой вошли образцы бумаги, вырабатывавшейся на территории Польши в XVI-XVIII вв.; коллекция водяных знаков, ранее использовавшихся польскими бумажными фабриками; старинные банкноты). 26 июля 1968 года состоялось открытие музея. 10 октября 2008 года музей был удостоен серебряной медали «Gloria Artis» Министерства культуры и национального наследия. 20 сентября 2011 года здание фабрики бумажного производства было внесено в реестр памятников истории Польши. Современное состояние Музей располагается в здании мельницы XVI века, в котором с XVII века находилось бумажное производство. Примечания Литература F. Hohaus Die Papierfabrikation in der Grafschaft Glatz, «Vierteljahrschrift für Geschichte und Heimatkunde der Grafschaft Glatz», 1886 F. Hössle Alte Papiermühlen der Provinz Schlesien, «Der Papier — Fabrikant», 1935 W. Tomaszewska Historia zabytkowej papierni w Dusznikach, «Przegląd Papierniczy», XV/11, 1959 W. Tomaszewska Z dziejów zabytkowej papierni w Dusznikach, «Przegląd Papierniczy», XXII/5, 1966 W. Tomaszewska O papierze, który zyskał miano wiecznotrwałego, «Przegląd Papierniczy», XXIV/8, 1968 Teresa Windyka Młyn papierniczy w Dusznikach, «Muzealnictwo», 41/1999 Ссылки Официальный сайт (пол.) Галерея
Музей паперового виробництва (Душники-Здруй)

Пам'ятка історії (Польща) Музей паперового виробництва (пол. Muzeum Papiernictwa) — музей, розташований у місті Душники-Здруй, Нижньосілезьке воєводство, Польща. Зареєстрований у Державному реєстрі музеїв. Має охоронний статус Пам'ятка історії. Музей розташований у будівлі XVII століття, в якій містилося паперове виробництво. У музеї діють постійні виставки, присвячені історії виробництва паперу, його роль в історії розвитку цивілізації і використання в повсякденному житті. Історія Традиція виготовлення паперу у місті Душники-Здруй сягає XVI століття. Перша згадка про фабрику з виробництва паперу в місті належить до 1562 року. У 1601 році паперову фабрику було зруйновано вщент. 1605 року фабрику було відбудовано. Розквіт паперової фабрики припав до кінця XVIII століття. У XIX столітті виробництво паперу на фабриці стало приходити в занепад. У 1905 році була зроблена спроба збільшити виробництво паперу, коли власник фабрики встановив в ній новий паперовий прес. У 20-і роки XX століття виробництво паперу на фабриці остаточно припинилося і її передали у власність муніципалітету. У 60-і роки XX століття у будівлі були встановлені різні антикварні верстати для виробництву паперу. 26 липня 1968 року відбулося відкриття музею. 10 жовтня 2008 року музей був нагороджений срібною медаллю «Gloria Artis» Міністерства культури і національної спадщини. 20 вересня 2011 року будівлю фабрики паперового виробництва було внесено до реєстру пам'яток історії Польщі. Світлини Примітки Джерела F. Hohaus Die Papierfabrikation in der Grafschaft Glatz // Vierteljahrschrift für Geschichte und Heimatkunde der Grafschaft Glatz. — 1886. (нім.) F. Hössle Alte Papiermühlen der Provinz Schlesien // Der Papier — Fabrikant. — 1935. (нім.) W. Tomaszewska Historia zabytkowej papierni w Dusznikach // Przegląd Papierniczy. — XV/11. — 1959. (пол.) W. Tomaszewska Z dziejów zabytkowej papierni w Dusznikach // Przegląd Papierniczy. — XXII/5. — 1966. (пол.) W. Tomaszewska O papierze, który zyskał miano wiecznotrwałego // Przegląd Papierniczy. — XXIV/8. — 1968. (пол.) Teresa Windyka Młyn papierniczy w Dusznikach // Muzealnictwo». — № 41. — 1999. (пол.) Посилання Офіційний сайт [Архівовано 26 березня 2022 у Wayback Machine.] (пол.) Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Музей паперового виробництва (Душники-Здруй)
Kostel svatého Jakuba (Sandoměř)

Římskokatolický kostel svatého Jakuba ve Staromiejské ulici v polské Sandoměři (okres Sandoměř, Svatokřížské vojvodství) byl vybudován v letech 1226 až 1250 nákladem Iwa Odrowąże, spolu s komplexem bývalého dominikánského kláštera. Jedná se o trojlodní baziliku v pozdně románském slohu s cihlovým portálem. Sadok a společníci Boční kaple dominikánských mučedníků byla postavena v letech 1603—1606 v pozdně renesančním slohu. Kaple připomíná události z roku 1260, kdy byl klášter napaden mongolskými vojsky. 2. února byl zabit Sádok, jeho spolubratři a mnoho obyvatel města, kteří se ukryli v kostele. Kostel se pak stal místem uctívání dominikánských bratří, kteří zde byli zavražděni. Obraz Panny Marie Růžencové Dominikánský řád šířil modlitbu růžence a také v tomto kostele je ctěn obraz Panny Marie s Ježíškem, tzv. Panny Marie Růžencové. Obraz pochází z první poloviny sedmnáctého století a je odvozen z obrazu Panny Marie v Čenstochové. Svatojakubská cesta V roce 2009 otevřelo Malopolsko cestu svatého Jakuba, vedoucí z Sandoměřa do Krakova. Trasa sleduje starou středověkou cestu do Santiaga de Compostela. Navazuje na jiné komunikace ve Slezsku a na Moravě, a nakonec na trasy v České republice, Německu, Francii a Španělsku. Budoucí plány zahrnují otevření úseku z Lublinu do Sandoměře. Fotografie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Jakuba na Wikimedia Commons