NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церква Святої Параскеви (Квятонь)

Церква Святої Параскеви — колишній греко-католицький храм, переданий римсько-католицькій парафії у с. Квятонь Горлицького повіту Малопольского воєводства. Це — одна з найбільш добре збережених дерев'яних лемківських церков у Польщі. Один з найкращих взірців класичного лемківського стилю. Розташована на туристичному маршруті «Шлях дерев'яної архітектури» Малопольського воєводства. 2013 року храм оголосили об'єктом Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО разом з іншими дерев'яними церквами в Польщі та Україні. Історичний огляд Церкву збудували в другій половині XVII століття. Проте датою будівництва прийнято вважати 1700 рік. 1743 року до храму добудували вежу. Після операції «Вісла» 1947 року, коли лемки були переселені на західні території Польщі, храм став використовуватися як Римо-католицька церква, підпорядкована парафії в Усце-Горлицьке. Церкву неодноразово реконструювали. Ремонтні роботи проводились у 1811, 1904, 1967 та у 90-х роках ХХ століття. Вежу відновлювали в 1863, 1911, 1928, 1967 та у 90-х роках ХХ століття. Архітектура Дерев'яна церква зведена в характерному для північно-західного лемківського зодчества XVII століття стилі. Вважається, найкрасивішим його прикладом. Архітектурна структура храму розділена на три квадрати: вівтар, нава і бабинець. Усі зовнішні елементи церкви покрити ґонтом. Кожна маківка увінчана декоративним хрестом. Церковне подвір'я обнесене дерев'яною огорожею з колод, брама й сама церква покриті ґонтом. Інтер'єр Внутрішні стіни прикрашені іконами ХІХ століття. Розписи на стінах імітують мармурові колони й карнизи. На куполі над нефом видніються зображення ангелів, а над сценою Преображення представлені євангелісти. Над бабинцем є зображення Покрова Богородиці. На іконостасі можна побачити святих Ольгу і князя Володимира. Західна частина нефа і стін бабинця оточена хором з унікальною скульптурною аркадною балюстрадою, на якій стоять хоругви. Інші хоругви ХІХ століття перебувають у бабинці. Див. також Лемківський храм Список лемківських храмів Примітки Джерела Kutaś Paweł. Zabytki architektury drewnianej powiatu gorlickiego. Wydawnictwo PROMO, Zakrzów 2013,
Cmentarz wojenny nr 7 – Desznica

Cmentarz wojenny nr 7 – Desznica – cmentarz z I wojny światowej, zaprojektowany przez Dušana Jurkoviča oraz Adolfa Kašpara znajdujący się we wsi Desznica w powiecie jasielskim, w gminie Nowy Żmigród. Jeden z ponad 400 zachodniogalicyjskich cmentarzy wojennych zbudowanych przez Oddział Grobów Wojennych C. i K. Komendantury Wojskowej w Krakowie. Opis Na cmentarzu pochowanych jest prawdopodobnie 73 żołnierzy poległych w 1914 i 1915: 39 Rosjan, 32 Austriaków m.in. z 27 pułku piechoty Landwehry, 2 Niemców. Obiekt znajduje się przy drodze lokalnej, przylega do cerkwi pod wezwaniem św. Dymitra i jest zachowany w dobrym stanie. Ma kształt prostokąta o powierzchni 427 m². Cmentarz został częściowo zrekonstruowany. Zbudowano nowe ogrodzenie (zgodnie z oryginalnym projektem), uporządkowano teren. Po obu stronach na pylonach umieszczono tablice z inskrypcją w języku niemieckim: z lewej z prawej Na cmentarzu znajdują się słabo widoczne groby pojedyncze i zbiorowe. Grobów pojedynczych było 35, a zbiorowych 3. Bibliografia Roman Frodyma: Galicyjskie cmentarze wojenne, tom I. Beskid Niski i Pogórze. Warszawa – Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 1995, s. 34. ISBN 83-85557-20-2. Przypisy Linki zewnętrzne Cmentarze I wojny światowej Cmentarze z I Wojny Światowej. Polegli w Pierwszej Wojnie Światowej
Воинское кладбище № 7 (Дешница)

Воинское кладбище № 7 — Дешница (пол. Cmentarz wojenny nr 7 - Desznica) — воинское кладбище, находящееся в окрестностях села Дешница, Ясленский повят, Подкарпатское воеводство. Кладбище входит в группу Западногалицийских воинских захоронений времён Первой мировой войны. На кладбище похоронены военнослужащие Австро-Венгерской, Германской и Российской армий, погибшие во время Первой мировой войны . История Кладбище было построено Департаментом воинских захоронений К. и К. военной комендатуры в Кракове в 1915 году по проекту австрийских архитекторов Душана Юрковича и Адольфа Кашпара. На прямоугольном кладбище площадью 427 квадратных метра находится 3 братских и 35 индивидуальных могил, в которых похоронены 32 австрийских, 2 германских, 2 гражданских лица и 39 русских солдат. Описание Кладбище находится в хорошем состоянии и располагается при сельской дороге возле церкви святого Димитрия Солунского 1790 года постройки. Вход на кладбище расположен с задней стороны (со стороны церкви). В 90-е годы кладбище было реконструировано — согласно первоначальному проекту была восстановлена каменная стена, очищена территория. По обе стороны пилона размещены мемориальные оригинальные таблички с надписями на немецком языке: Источник Oktawian Duda: Cmentarze I wojny światowej w Galicji Zachodniej. Warszawa: Ośrodek Ochrony Zabytkowego Krajobrazu, 1995. ISBN 83-85548-33-5. Ссылки Cmentarz wojenny nr 7 — Desznica (пол.) Метрика кладбища (пол.)
Hala MOSiR

Hala MOSiR (acronym for Miejskiego Ośrodka Sportu i Rekreacji) is an indoor arena in Łódź, Poland. It is mainly used for basketball and volleyball and has a seating capacity for 6,710 people. Sometimes it also use for Pageant arena for Miss Supranational and Mister Supranational that was held with over 70 participant from around the world. References
Hala Sportowa Miejskiego Ośrodka Sportu i Rekreacji w Łodzi

Hala Sportowa Miejskiego Ośrodka Sportu i Rekreacji de Łódź (également connu sous l'acronyme Hala MOSiR) est une salle omnisports située à Łódź en Pologne. Histoire Événements Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Atlas Arena Liens externes (pl) [1] (pl) [2] Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du volley-ball Portail du basket-ball Portail du hockey sur glace Portail de la Pologne
Cerkiew św. Paraskewy w Nowicy

Cerkiew św. Paraskewy w Nowicy – greckokatolicka cerkiew w Nowicy. Znajduje się na szlaku architektury drewnianej województwa małopolskiego. Historia Cerkiew została wzniesiona w latach 1842-1843. Po 1927 w jej wnętrzu wykonana została polichromia. Po Akcji „Wisła” była użytkowana jako kościół rzymskokatolicki, nabożeństwa w obrządku bizantyjsko-ukraińskim były spontanicznie odprawiane po 1956, gdy część wysiedlonych Łemków wróciła do Nowicy. W latach 80. XX wieku obiekt na stałe wrócił do rąk grekokatolików. Syn proboszcza cerkwi w Nowicy Bohdan Ihor Antonycz był poetą. Architektura Cerkiew w Nowicy reprezentuje schyłkowy typ łemkowski. Jest budynkiem trójdzielnym. Ponad przedsionkiem wznosi się masywna wieża o konstrukcji słupowo-ramowej, zwężająca się ku górze. Całość wieńczy hełm z pseudolatarnią. Podobnie, mniejsze konstrukcje znajdują się ponad nawą i znacznie węższym i niższym od niej prezbiterium. Dachy nad nimi są typu kalenicowego. W odróżnieniu od większości cerkwi łemkowskich, świątynia w Nowicy nie jest orientowana – prezbiterium skierowane jest w stronę południową. We wnętrzu budowli ikonostas z XVIII w. oraz pochodzące z tego samego okresu ołtarze: główny i boczny poświęcony Matce Bożej i św. Janowi Chrzcicielowi. Bibliografia G. i Z. Malinowscy, E. i P. Marciniszyn, Ikony i cerkwie. Tajemnice łemkowskich świątyń, Carta Blanca, Warszawa 2009, ISBN 978-83-61444-15-2
Церковь Святой Параскевы (Новица)

Церковь святой Параскевы (пол. Cerkiew św. Paraskewy) — грекокатолическая церковь, находящаяся в селе Новица, Горлицкий повят, Малопольское воеводство. История Первые упоминания о церкви святой Параскевы в селе Новица относятся к 1842 году. До окончания Второй мировой войны большинство населения села Новица составляли лемки. В 1946 году, когда жители села были переселены на западные территории Польши во время операции «Висла», церковь святой Параскевы была передана латинскому приходу. В 1956 году некоторые высланные семьи лемков вернулись в село. В 80-е годы XX столетия церковь была возвращена грекокатолической общине. Описание Деревянная церковь построена в характерном для западнолемковской архитектуры трёхкупольном стиле XIX века. Над входом в храм находится массивная деревянная башня с куполом, увенчанным крестом. Подобные куполы с крестами находятся над нефом и пресвитериумом. Пресвитериум храма ориентирован на южное направление. Внутри храма находится иконостас, датируемый XVIII веком. В 1927 году внутренние стены храма были украшены полихромией. Источник G. i Z. Malinowscy, E. i P. Marciniszyn, Ikony i cerkwie. Tajemnice łemkowskich świątyń, Carta Blanca, Warszawa 2009, ISBN 978-83-61444-15-2 Ссылки История и фотографии храма (Polska — Malopolskie —Nowica I (пол.)
Cmentarz wojenny nr 11 – Wola Cieklińska

Cmentarz wojenny nr 11 - Wola Cieklińska – austriacki cmentarz z I wojny światowej, znajduje się w miejscowości Wola Cieklińska. Zaprojektowany przez Dušana Jurkoviča. Zbudowany został na planie dwóch przylegających okręgów. Główny pomnik został wykonany w formie rotundy. Na tablicy wyryto napis (tłum.): "Wyruszyliśmy na bój, a znaleźliśmy pokój". Pochowano tu 22 żołnierzy austro-węgierskich, 46 niemieckich i 46 rosyjskich. Cmentarz jest obiektem Szlaku Frontu Wschodniego I Wojny Światowej na obszarze województwa podkarpackiego. Przypisy Bibliografia Cmentarze z I wojny światowej, Okręg I Nowy Żmigród [dostęp 27 sierpnia 2011]
Воинское кладбище № 11 (Воля-Цеклиньска)

Памятник культуры Подкарпатского воеводства, регистрационный номер А-294 от 4 июня 1996 года. Воинское кладбище № 11 — Воля-Цеклиньска (пол. Cmentarz wojenny nr 11 - Wola Cieklińska) — воинское кладбище, находящееся в окрестностях села Воля-Цеклиньска, Ясленский повят, Подкарпатское воеводство. Кладбище входит в группу Западногалицийских воинских захоронений времён Первой мировой войны. На кладбище похоронены военнослужащие Австро-Венгерской, Германской и Российской армий, погибшие во время Первой мировой войны в мае 1915 года. Исторический памятник Подкарпатского воеводства. История Кладбище было построено Департаментом воинских захоронений К. и К. военной комендатуры в Кракове в 1915 году по проекту австрийского архитектора Душана Юрковича. На прямоугольном кладбище площадью 545 квадратных метра находится 7 братских и 56 индивидуальных могил, в которых похоронены 22 австрийских, 46 германских и 46 русских солдат. В 90-е годы XX столетия усилиями администрации гмины Дембовец был произведён ремонт кладбища, после которого были перепутаны и установлены не на свои места погребальные таблички с именами похороненных. 4 июня 1996 года кладбище было внесено в реестр исторических памятников Подкарпатского воеводства (№А — 294). Описание На кладбище располагается памятник в виде полой ротонды. В этой ротонде похоронены два офицера германской армии, один австрийский и один русский солдат. В ротонду можно войти через низко расположенный квадратный вход. Предполагается, что захоронение в ротонде военнослужащих противоборствующих армий было сделано целенаправленно как знак будущего примирения. Над входом прикреплена табличка с надписью на немецком языке: Источник Oktawian Duda: Cmentarze I wojny światowej w Galicji Zachodniej. Warszawa: Ośrodek Ochrony Zabytkowego Krajobrazu, 1995. ISBN 83-85548-33-5. Ссылки Cmentarz wojenny nr 11 — Wola Cieklińska (пол.) Метрика кладбища (пол.)
Магнушевский плацдарм

Магну́шевский плацдарм — один из плацдармов на левом берегу реки Вислы, в районе города Магнушев (60 км южнее Варшавы), захваченный в августе 1944 года войсками 1-го Белорусского фронта (Маршал Советского Союза К. К. Рокоссовский) на заключительном этапе Люблинско-Брестской наступательной операции 1944 года. Захват плацдарма Передовые отряды 8-й гвардейской армии (генерал-полковник В. И. Чуйков) 1 августа форсировали Вислу и закрепились на левом берегу в районе Магнушева. По наведённым переправам к исходу дня 1 августа на левый берег Вислы переправились по 2 полка от 25-й, 35-й, 57-й и 79-й гвардейских стрелковых дивизий, которые расширили плацдарм до 15 км по фронту и до 5 км в глубину. 2—4 августа советские войска овладели Магнушевом и расширили плацдарм до 44 км по фронту и до 15 км в глубину. Плацдарм получил название Магнушевский. Бои за плацдарм Немецко-фашистское командование 5—13 августа предприняло контрудары силами двух танковых и одной пехотных дивизий, поддержанных авиацией (до 600 самолёто-вылетов в сутки). Для усиления 8-й гвардейской армии командование фронта переправило на плацдарм 16-й танковый корпус 2-й танковой армии, 3-ю пехотную дивизию и 1-ю танковую бригаду 1-й армии Войска Польского. Контрудары противника были отражены с большими для него потерями. Значительную роль в этом сыграла авиация 6-й и 16-й воздушных армий. 14 августа 8-я гвардейская армия перешла в наступление. В середине августа для поддержки её действий на Магнушевский плацдарм были переправлены главные силы 1-й армии Войска Польского, которые совместно с советскими войсками должны были овладеть Варшавой, но возросшее сопротивление противника и недостаток сил у 1-го Белорусского фронта не позволили осуществить этот замысел. Советские и польские войска перешли к обороне. Особенно тяжело пришлось войскам, державшим магнушевский плацдарм. Должен прямо сказать, что отстоять его нам удалось в значительной степени потому, что обороной руководил командующий 8-й гвардейской армией Василий Иванович Чуйков. Он находился всё время там, в самом пекле. Правда и командование фронта делало всё, что-бы своевременно оказать помощь сражавшимся войскам фронтовыми средствами и авиацией. 15 сентября польские войска выведены с плацдарма для выполнения других задач. Значение На плацдарме была проведена большая работа по инженерному оборудованию местности. Это позволило на ограниченном пространстве разместить ударную группировку 1-го Белорусского фронта. В январе 1945 года при проведении Варшавско-Познанской операции 1945 года с Магнушевского плацдарма наносила удар главная группировка войск 1-го Белорусского фронта. Литература Магнушевский плацдарм // Великая Отечественная война, 1941—1945 : энциклопедия / под ред. М. М. Козлова. — М. : Советская энциклопедия, 1985. — С. 426-427. — 500 000 экз.
Маґнушевський плацдарм

Маґнушевський плацдарм (також Варецько-Маґнушевський плацдарм був захоплений в серпні 1944 року на лівому березі Вісли поблизу Маґнушева, що на 60 кілометрів південніше Варшави підрозділами Першого Білоруського фронту (керував маршал СРСР Костянтин Рокоссовський) на заключних моментах Люблін-Берестейської операції. 1 серпня передові загони 8-ї гвардійської армії (командував генерал Василь Чуйков) форсують Віслу та займають плацдарм поблизу Маґнушева. Відразу наводяться переправи, по яких того ж дня на плацдарм переправляються по 2 полки з 25-ї, 35-ї, 57-ї та 79-ї гвардійських стрілецьких дивізій. Новими силами плацдарм розширяється до 15 кілометрів по фронту та 5 км вглиб. На плацдарм було перекинуто до 350 гармат й мінометів; в ході боїв 2-го — 4 серпня радянські війська захопили Маґнушев та розширили плацдарм по фронту до 44 кілометрів й вглиб до 15 км. Нацистські сили здійснюють ряд контратак протягом 5-го — 13 серпня, були задіяні 2 танкові і 1 піхотна дивізії, літаки Люфтваффе здійснювали до 600 вильотів на добу. Радянське керівництво для посилення 8-ї гвардійської армії переправляє на плацдарм 16-й танковий корпус 2-ї танкової армії, 3-тю піхотну дивізію та 1-шу танкову бригаду (генерал Іван Межицан) Війська Польського. Німецькі контрудари були відбиті із великими втратами з нацистського боку, значну роль в цьому відіграла повітряна підтримка 6-ї та 16-ї повітряної армії. 14 серпня 8-ма гвардійська армія переходить в наступ, згодом для підтримки її дій на плацдарм переводяться головні сили 1-ї армії Війська Польського під керунком генерала Зигмунта Берлінга у співдії з радянськими частинами мали захопити Варшаву. Проте цей задум не було здійснено — через серйозний спротив нацистських сил та недостатні сили Першого Білоруського фронту; частини переходять до оборони. 15 вересня польські частини виводяться з плацдарму із іншим бойовим завданням. В часі Варшавського повстання з Маґнушевського плацдарму до повсталих намагався прорватися 16-й танковий корпус. Після придушення повстання до Маґнушевського плацдарму перекидаються додаткові нацистські сили, зокрема, дивізія «Герман Герінг» та 19-та танкова дивізія. На плацдармі були споруджені потужні інженерні укріплення, завдяки чому на обмеженій території було розміщено ударне угрупування Першого Білоруського фронту. У січні 1945 року звідси було здійснено удар головних сил Першого Білоруського фронту в часі проведення Варшавсько-Познанської операції. Після війни рештки радянських вояків перезахоронювали. На військовому кладовищі в місті Гарволін, в 156 братських могилах знаходяться рештки 10 тисяч чоловік, з них встановлених пофамільно 2530; в Макуві-Мазовецькому — 607 братських могил з 16532 похованнями, відомих — 2675. Джерела Маґнушевський плацдарм(рос.) [Архівовано 15 липня 2014 у Wayback Machine.] http://www.diletant.ru/blogs/21587/2875/ [Архівовано 14 липня 2014 у Wayback Machine.] http://forum.vgd.ru/post/111/11544/p1382736.htm [Архівовано 14 липня 2014 у Wayback Machine.] 63 дні Варшавського пекла — хто винуватий(рос.)
Kościół Mariacki w Słupsku

Kościół Mariacki w Słupsku – kościół pw. NMP Królowej Różańca Świętego – wzniesiony w XIII w. w stylu gotyckim, później przebudowywany. Historia Jego budowa rozpoczęła się w latach 1276 i 1280. Po prawdopodobnych zniszczeniach został odbudowany w 1350. Podczas pożaru miasta w 1476 został zniszczony, po czym odbudowany w znacznie okazalszej formie. W 1803 całkowicie zostały rozebrane kaplice od strony północnej. W 1853 dokonano radykalnej przebudowy budynku. Wewnątrz m.in. barokowa ambona, gotycka grupa pasyjna, współczesne witraże. Kościół jest orientowany i trójnawowy. Remonty i rekonstrukcje W 2004 zrekonstruowano barokową głowicę wieży kościoła, która ucierpiała po wielkim pożarze miasta w 1945 po wkroczeniu Armii Czerwonej do Słupska. Część funduszy na rekonstrukcję pochodziła ze zbiórki publicznej, reszta od sponsorów i Urzędu Miasta. W 2009 przywrócono nieistniejące od II wojny światowej zegary na wieży i zsynchronizowane z nimi dzwony. Opracowania Kościół Mariacki w Słupsku. Historia, Sztuka, Wiara, Z. Machura, K. Bartosiewicz, M. Rychert, red. M. Rychert, Parafia NMP Królowej Różańca Świętego w Słupsku, Słupsk 2023. Przypisy Linki zewnętrzne Strona parafii NMP Królowej Różańca św. w Słupsku Liturgiczna Służba Ołtarza parafii NMP Królowej Różańca św. w Słupsku
Мариацкий костёл (Слупск)

Мариацкий костёл, официальное название — Церковь Пресвятой Девы Марии Королевы Розария (пол. Kościół Mariacki, Kościół pw. NMP Królowej Różańca Świętego) — католическая церковь, находящаяся в Слупске, Польша. Церковь внесена в реестр охраняемых памятников Поморского воеводства. История Строительство церкви началось между 1276 и 1280 годах. Первоначальный храм был построен в готическом стиле. В 1350 году этот храм был перестроен. В 1476 году храм значительно пострадал от пожара и был восстановлен в больших формах. В 1803 году была разобрана часовня, находившаяся в северной части храма. В 1853 году происходила реконструкция храма, после которой церковь приобрела современный вид. В 1945 году церковь значительно пострадала после взятия города советскими войсками - была разрушена башня храма. В 70-х годах планировалось сделать церковь Пресвятой Девы Марии кафедральным собором новой епархии Кошалина-Колобжега. В 2004 году башни храма были восстановлены в барочном стиле. В 2009 году на башне были установлены часы, которые синхронизированы с колокольным звоном. В настоящее время в храме находится алтарь и витражи Страстей Христовых в готическом стиле. Ссылки Сайт прихода Пресвятой Девы Марии Королевы Розария (пол.)
Wrocław Główny

Wrocław Główny (Wrocław főpályaudvar) egy lengyelországi pályaudvar, Wrocław központjában, a belvárostól délre. Története Szomszédos állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Wrocław Mikołajów (Wrocław–Poznań-vasútvonal) Wrocław Muchobór (Wrocław–Szczecin-vasútvonal) Wrocław Wojszyce (Wrocław–Jedlina Zdrój-vasútvonal) Wrocław Brochów Wrocław Grabiszyn Smardzów Wrocławski Wrocław Gądów Forgalom Vonatok az állomásról: Wrocław – Kłodzko, Międzylesie, Letohrad Wrocław – Legnica, Dresden Hbf, Görlitz (nemzetközi, üzemeltető: Deutsche Bahn) Wrocław – Oleśnica Wrocław – Opole Wrocław – Poznań Wrocław – Ścinawa Wrocław – Wałbrzych, Jelenia Góra, Szklarska Poręba Wrocław – Jedlina Zdrój Galéria Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Wrocław Główny railway station című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Ez a szócikk részben vagy egészben a Wrocław Główny című lengyel Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Stazione di Breslavia Centrale

La stazione di Breslavia Centrale (in polacco Wrocław Główny) è la stazione ferroviaria principale della città polacca di Breslavia. Storia Strutture e impianti Movimento Servizi La stazione offre i seguenti servizi: Interscambi Fermata tram (linee 0L, 0P, 2, 5, 8, 9, 11, 15, 31, 32) Fermata autobus Stazione taxi Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla stazione di Breslavia Centrale Collegamenti esterni Sito ufficiale, su pkpsa.pl. (EN) Stazione di Breslavia Centrale, su Structurae.
Station Wrocław Główny

Station Wrocław Główny is een spoorwegstation in de Poolse plaats Wrocław. Het is het grootste en belangrijkste station van de stad. Qua aantallen passagiers is het het grootste station van het land; in 2018 verwerkte het station 21,2 miljoen passagiers. Tot 1945 stond het station bekend onder de naam Breslau Hauptbahnhof. Geschiedenis Het station werd gebouwd in de periode 1855–1857 naar een ontwerp van Wilhelm Grapow. Het station diende als startpunt van de Oberschlesische Eisenbahn en de spoorweg Breslau – Posen – Glogau. Het verving het vorige station dat in 1841 in gebruik genomen werd en nog steeds bestaat. Het nieuwe station was veel groter en lag in de zuidelijke rand van de stad. Van 1899 tot 1904 werd het station aanzienlijk uitgebreid. Tussen 1947 en 2007 bevond er zich ook een bioscoop in de westelijke vleugel van het stationsgebouw. Tussen 2010 en 2012 werd het station opnieuw grondig vernieuwd.
Вроцлав-Главный

Вро́цлав-Гла́вный (пол. Wrocław Główny) — товарно-пассажирская станция в городе Вроцлав, в Нижнесилезском воеводстве Польши. Имеет 6 платформ и 11 путей. Строительство станции начали в сентябре 1855 и окончили в октябре 1857 года, когда город Вроцлав (нем. Breslau) был в составе Королевства Пруссия. Новая станция находилась тогда на окраине города, её окрестности были ещё не застроены. В 1899—1904 годах вокзал расширили, сохранив значительную часть существовавшей конструкции. Во время Второй мировой войны под привокзальной площадью построили бетонные склады и убежища. Во время Второй мировой войны здание вокзала получило повреждения, устранённые в 1949 году. С 1947 года в здании вокзала функционировало вокзальное кино. На этой станции Збигнев Цибульский 8 января 1967 года на платформе номер три попытался впрыгнуть в уже движущийся поезд, попал под колеса пассажирского вагона и через час скончался в больнице. 8 января 1997 года на месте гибели Цибульского была установлена памятная табличка. В 2010—2012 годах был проведён капитальный ремонт станции. Была заменена конструкция крытых платформ, добавили платформу номер шесть, с северной стороны на месте убежищ построили подземную стоянку, а на юге построили так называемый «ночной вокзал». В январе 2011 года во время ремонта на территории станции откопали забытый туннель начала XX века, которого не было ни на каких картах. Примечания Ссылки Информации в базе atlaskolejowy.pl (пол.) Информации в базе bazakolejowa.pl (пол.) Информации и фотографии на сайте pod-semaforkiem (пол.) Информации в базе semaforek Архивная копия от 17 декабря 2018 на Wayback Machine (пол.)