Baptisterium Saint-Jean (Poitiers)

Baptisterium svatého Jana (francouzsky) v Poitiers je jednou z nejstarších dochovaných křesťanských staveb, jejíž původ sahá do druhé poloviny 4. až počátku 5. století. Přestože prošlo v průběhu staletí výraznými přestavbami, představuje klíčový doklad kontinuity mezi antickou a merovejskou architekturou, stejně jako postupného opouštění klasických antických principů. Před demolicí bylo zachráněno v roce 1834 a následně se stalo předmětem mnoha archeologických výzkumů, jejichž výsledky jsou dodnes předmětem odborných diskusí. V současnosti slouží jako muzeum merovejských sbírek Společnosti starožitníků Západu (Société des antiquaires de l'Ouest). Již od roku 1750 bylo baptisterium středem sporů o to, zda jde o původně křesťanskou stavbu, nebo o přestavěný pohanský chrám. Historie jeho zkoumání odráží vývoj archeologie jako vědy – od romantické a intuitivní historie umění až k moderním typologickým metodám. Po Velké francouzské revoluci se objekt stal symbolem křesťanské kontinuity ve městě a byl transformován na významnou kulturní památku. Historický kontext Antika Čtvrť, v níž baptisterium stojí, byla od 1. století našeho letopočtu obydlena řemeslníky a obchodníky. Postupná transformace lokality započala ve 4. století, kdy se centrum duchovní moci v rámci města přesunulo k severu k hranici tehdejších antických hradeb. V této době zde vznikl komplex katedrálních budov, které byly v procesu pokřesťanšťování měst nezbytné. Současná dochovaná stavba pochází z 5. století a byla vybudována na místě původní křestní síně, která se nacházela v římském městském domě (Domus) východně od tehdejší raně křesťanské katedrály. Středověk Architektonický vývoj Podoba baptisteria se v průběhu 6. a 7. století neustále vyvíjela. Původně šlo o prostou obdélníkovou síň s malým přístavkem na východní straně. Ačkoliv je tento půdorys u baptisterií neobvyklý, v Poitiers k jeho ustálení došlo až v pozdější fázi. Stavba byla s hlavní katedrálou propojena třemi menšími místnostmi. Křestní bazén (piscina) byl kryt ciboriem a využíval původní antický systém tekoucí vody z dob římského domu; voda byla přiváděna olověným potrubím pod tlakem a odváděna pálenými keramickými trubkami do trativodu. V 6. století došlo k rozdělení interiéru příčkou na dvě stejné části a k výstavbě dvou pravoúhlých bočních apsid. Později byla hlavní apsida přestavěna do lichoběžníkového tvaru a boční apsidy získaly polokruhový půdorys. Původní výška stavby zůstává neznámá. V první polovině 7. století byla budova zvýšena a tři vstupní přístavky byly zbourány. Původní okna nahradily okuly a dělicí stěna mezi sály byla vyzdobena třemi polokruhovými oblouky. Následně došlo k úpravě krovu a osazení štítů na severní a jižní stěně (pravděpodobně i nad apsidou). Celkový vzhled vylepšila dekorativní sochařská výzdoba inspirovaná antikou, zejména pilastry a frontony. Roku 1018 zasáhl město rozsáhlý požár, který poškodil i původní katedrálu. Nová románská katedrála byla vybudována severněji a západní sál baptisteria byl přestavěn do podoby s okosenými nárožími. Církevní funkce V karolínském období se změnil způsob křtu – ustoupilo se od rituálu ponořením (imerze) a baptisterium začalo sloužit jako farní kostel. První stupeň křestního bazénu byl odstraněn a celá nádrž byla zasypána. V písemných pramenech se objekt poprvé zmiňuje až v roce 1096 v souvislosti s opatem Geoffroyem. Další zpráva z roku 1450 hovoří o sbírce na opravu budovy, která byla v té době ve velmi špatném stavu. V průběhu 11. až 13. století byla vnitřní výzdoba doplněna o dochované nástěnné malby. Novověk Baptisterium fungovalo jako farnost, o jejíž správu se pravděpodobně dělilo s dalšími okolními církevními obvody. Matriky sňatků a pohřbů jsou vedeny od roku 1638; k farnosti tehdy patřilo pouze 25 věřících. Moderní dějiny Od revoluce po úpadek Kostel svatého Jana byl odsvěcen v roce 1791. Budova byla spolu se sakristií a hřbitovem nabídnuta k prodeji jako „národní majetek“ za vyvolávací cenu 400 livrů, ale kvůli špatnému technickému stavu se pro ni nenašel žádný kupec. V roce 1796 dosáhl Dom Mazet (budoucí ředitel městské knihovny v Poitiers) u prefekta stažení objektu z prodeje a baptisterium přešlo do vlastnictví státu. Po nejnutnějších opravách jej do užívání dostali městští hospitalníci, kteří zde zřídili sklad a výdejnu polévek. V roce 1820 si v prostorách zřídil dílnu zvonař, který necitlivě odstranil poslední dva stupně křestního bazénu. Prohlubeň v podlaze následně využil jako formu pro přelití zvonů pro kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Grande. Od roku 1822 přešla správa budovy pod diecézi. Záchrana památky V roce 1831 byl obnoven projekt výstavby silnice spojující Nový most (Pont Neuf) s centrem města. Trasa měla vést přímo přes pozemek baptisteria, což vyvolalo vlnu odporu. Do sporu se vložila nově založená Společnost starožitníků Západu (Société des antiquaires de l’Ouest, SAO), která zahájila kampaň za záchranu stavby. Díky tlaku významných osobností, jako byli Arcisse de Caumont (ředitel Francouzské společnosti pro zachování národních památek), Charles de Chergé a místní prefekt, nařídil ministr v lednu 1834 výkup budovy státem. V roce 1836 svěřil stát správu památky společnosti Société française pour la conservation des monuments nationaux, která o objekt pečuje dodnes. Archeologické výzkumy a rekonstrukce Historie vědeckého zkoumání baptisteria začala v roce 1803, kdy Étienne Marie Siauve objevil osmiboký křestní bazén. Od roku 1835 pak byly veškeré restaurátorské práce doprovázeny podrobným zaměřováním a archeologickými sondami. V letech 1855 až 1872 vedl Charles Joly-Leterme rozsáhlou rekonstrukci, která zahrnovala opravu spodních částí zdiva, bočních apsid a vnějších opěrných pilířů. Během prací odhalil stopy mozaik v hlavní apsidě i v obou sálech. Pro ochranu památky před vlhkostí nechal v letech 1869–1870 vybudovat kolem objektu izolační příkop. Následné významné výzkumy a úpravy prováděli: Jean Camille Formigé (1879–1903): pověřen celkovým dozorem nad stavebními pracemi. Camille de La Croix (konec 19. století): prováděl vykopávky v okolních příkopech. François Eygun (1958–1962): zaměřil se na průzkum vlastní křestní síně a podloží pod hlavní apsidou. V letech 1995 až 2011 proběhlo sedm etap komplexního průzkumu, které zahrnovaly čištění a analýzu exteriérového zdiva, podrobné zaměřování, studium historických pozůstatků a archeologické sondy. Odborné interpretace a syntézy Étienne Marie Siauve V roce 1804 Siauve shrnul starší názory založené na nálezu mramorové desky s nápisem zmiňujícím veřejnou stavbu pro Claudii Varenillu. Badatel Jean Lebeuf se domníval, že jde o římskou stavbu ze 3. století. Siauveho vlastní vykopávky z roku 1803 však odhalily osmiboký křestní bazén s přívodním potrubím a řadu architektonických fragmentů (hlavice, patky). Na základě toho posunul vznik stavby do 4. či 5. století a její přeměnu na baptisterium do století sedmého. Mangon de la Lande Prosper Mérimée, inspektor historických památek, se v roce 1834 přiklonil k teorii Mangona de la Lande, který věřil, že objekt byl původně mauzoleem římské dámy Varenilly ze 3. století. Podle něj byla stavba na baptisterium upravena až později přístavbou dvou nižších budov, čímž vzniklo rozdělení prostoru nutné pro křestní rituál: předsíň pro katechumena, sál pro zřeknutí se hříchu a samotné sanctuarium s bazénem. Camille de La Croix Jezuita a archeolog Camille de La Croix provedl na konci 19. století rozsáhlý průzkum. Dospěl k závěru, že nešlo o chrám ani hrobku, ale od počátku o baptisterium postavené krátce po roce 313 (Edikt milánský). 7. století (merovejské): Došlo k zásadní přestavbě. Křest ponořením (imerze) byl nahrazen křtem politím (infuze). Stavba byla zvýšena, zpevněna opěrnými pilíři a vyzdobena antikizujícími prvky. 11. století: Po požáru byla západní část přestavěna s okosenými nárožími a úroveň terénu se zvýšila o 1,5 metru. François Eygun V polovině 20. století Eygunovy výzkumy ukázaly, že baptisterium se dvěma čtvercovými sály vzniklo v polovině 4. století na základech zničených roku 276. Potvrdil, že z původní stavby se dochovaly jen stěny do výše oken a křestní bazén. Brigitte Boissavit-Camus Moderní analýzy z let 1995–2011 identifikovaly celkem 12 vývojových fází. Podle nich byla stavba vybudována v 5. století nad římským domem vybaveným podlahovým vytápěním. 6. století: Rozdělení interiéru na dva sály a zvětšení apsidy bylo vynuceno vývojem liturgie. 7. století: Zvýšení zdí a doplnění dekorativních frontonů (štítů). Katedrální komplex V roce 1951 historik umění Jean Hubert nadhodnotil teorii o existenci tzv. dvojité katedrály (systém dvou souběžných kostelů). V 80. letech 20. století pak Nelly Le Masne de Clermont prokázala, že baptisterium se nacházelo východně od původní raně křesťanské katedrály. Uspořádání v Poitiers odpovídá fungování jiných raně křesťanských katedrálních komplexů: Příprava: Katechumeni nejprve vstoupili do první síně, která sloužila jako šatna a místo pro přípravu. Křest: Následoval obřad v sálu s křestním bazénem (piscina) za přítomnosti biskupa, pro jehož trůn byla určena apsida. Eucharistie: Nově pokřtění křesťané poté prošli západním směrem skrze spojovací portikus přímo do katedrály, kde se poprvé zúčastnili eucharistické bohoslužby. Tento procesuální charakter liturgie vysvětluje, proč je budova baptisteria rozdělena na dvě velké síně a proč byla orientována směrem k hlavnímu chrámu. Merovejská architektura Bez ohledu na diskuse o přesné dataci (zda pochází z 2. poloviny 4. století, nebo z období pozdějšího) představuje současná podoba baptisteria – tvořená obdélníkovou síní se třemi apsidami – zásadní památku pro pochopení merovejské architektury. Stavba vykazuje úzkou vazbu na své antické a raně křesťanské kořeny, zároveň však dokumentuje opouštění klasických stavebních principů. Merovejská estetika se zde projevuje zálibou v polychromii a členitosti stěn. Architektonické prvky již neplní pouze nosnou funkci, ale stávají se dekorací: Dekorativní aparát: Sloupy, pilastry, půlkruhové i lomené oblouky (v podobě mytry) a římsy tvoří bohatý repertoár, který je však uspořádán bez přímé vazby na nosnou konstrukci budovy. Materiály: Zdivo z drobných kvádříků doplňují tympanony, desky, rozety a vkládané vlysy, které připomínají kamennou mozaiku (inkrustaci). Hlavice: V dolních částech jsou osazeny mramorové hlavice, které působí jako drahokamy zasazené do šperku. Naproti tomu vápencové hlavice na úrovni druhého patra byly vytesány přímo pro tuto stavbu a vyznačují se vynikajícím řemeslným zpracováním. Výsledná vibrace tvarů a barevné bohatství, vzniklé kombinací různorodých materiálů, upomíná na některé pozdně římské provinciální památky. Exteriér Vnější fasády zdobí frontony a tympanony s rozetami z cihel a dalšími rostlinnými či geometrickými motivy. Na stěnách jsou patrné pilastry s nízkým reliéfem v různém stupni zachování. Horní část západního sálu, přestavěného v 11. století, lemují ozdobné konzoly (modillony) s antropomorfními, zoomorfními nebo geometrickými motivy. Románské malby Románské nástěnné malby pocházejí z let 1080–1120. I přes určité mezery v dochování vynikají mimořádnou kvalitou zpracování a bohatým ikonografickým programem. Východní stěna Dominantou celého prostoru je výzdoba východní stěny: Kristus v mandorle: Mezi dvěma okuly je zobrazen Kristus v majestátu (Maiestas Domini) se svatozáří s křížem, držící otevřenou knihu s nápisem EGO [SUM V]I[TA] („Já jsem život“). Andělé a apoštolové: Po stranách Krista jsou dva andělé, kteří gesty ukazují na Spasitele, ale obracejí se k apoštolům. Dvanáct apoštolů je zachyceno v pohybu; identifikovatelný je pouze svatý Petr po Kristově pravici. Apoštolové kráčejí po vlnách, které symbolizují svět, do něhož mají šířit Boží slovo. Nad nimi se nachází latinský nápis citující nanebevstoupení a oslovení „Muži galilejští“. Symbolika a panovníci: Pod postavou Krista je v medailonu vyobrazena ruka Boží (Dextera Domini). Na oblouku se nachází Beránek Boží (Agnus Dei) a dva andělé s kadidelnicemi (thuriferi). Ve spodním registru jsou zobrazeni dva jezdci; pravý je identifikován jako císař Konstantin, držící žezlo a říšské jablko. Na tuto vrstvu se místy překrývají mladší malby ze 13. století (cyklus ze života sv. Jana Křtitele). Severní a západní stěna Severní stěna: Obsahuje světské postavy a pod každým okulem postavu páva. V úhlovém oblouku (mytře) je zobrazen neznámý světec a vpravo dva apoštolové. Západní stěna: Malby jsou značně poškozené. Patrný je páv a okrová váza, která může odkazovat na „vázu života“ nebo nádobu na křižmo (olej k mazání katechumenů). Nacházejí se zde další dva jezdci, z nichž jeden je korunován a drží žezlo. Jižní stěna Kromě postav dvou apoštolů a páva pod okulem se zde nacházejí dvě unikátní scény: Svatý Mořic: V úhlovém oblouku je zobrazen svatý Mořic z Agaune (nápis MAVRICIVS) v oděvu legionáře. Jeho relikvie byly uchovávány v původní katedrále. Boj se zlem: Pod druhým okulem je zobrazen drak bojující s mužem s mečem. Mezi nimi se nachází nápis CIL CRIA MARCI ETVRNA („prosil o milost a utekl“). Tento text je považován za nejstarší známý nápis v lidovém (vernakulárním) jazyce na tomto území. Celý prostor lemuje meandrový vlys (řecký klíč) s efektem reliéfu a vyobrazením ptactva. Gotické malby Všechny stěny byly původně pokryty freskami, velká část z nich však zanikla. Dochované malby pocházejí převážně z první poloviny 13. století, menší část je datována již do století dvanáctého. Klenbu polygonální osové apsidy zaujímá postava Krista sedícího v mandorle (kvadrilobu). V rozích jej obklopují čtyři andělé nesoucí fylaktéry se jmény evangelistů. Kristus zde nežehná, ale v levé ruce drží zemskou sféru (glóbus). U paty klenby jsou zobrazeny dvě velké postavy světců. Plocha vítězného oblouku, který odděluje apsidu od prostoru s piscinou, je zdobena pouze anděly a ornamentálními motivy. Stěny polygonální apsidy zachycují výjevy ze života svatého Jana Křtitele. Na levé straně se nachází Zvěstování Zachariášovi, narození Jana, svatá Alžběta na lůžku v doprovodu tří mužů a porodní bába pečující o dítě. Následuje scéna, kde Duch svatý v podobě holubice našeptává Zachariášovi jméno dítěte, a výjev Jana Křtitele na poušti, jak se koří Boží ruce. V ose apsidy s oknem jsou vyobrazeni dva andělé s kadidelnicemi. Na pravé straně se nachází poškozená plocha, kde byl pravděpodobně vyobrazen Křest Kristův a svatý Jan ve vězení. Z této části se dochovalo Stětí svatého Jana se Salome, která přijímá hlavu a předává ji Herodiadě. V apsidě jsou patrné i další postavy, například biskup, rozpoznatelný podle mitry a berly. Doprovodný nápis u jeho postavy je však nečitelný. Kromě gotických maleb jsou v prostoru patrné také stopy dekorativní výzdoby z 16. století. Lapidárium Společnost starožitníků Západu (Société des antiquaires de l'Ouest) spolu s městem určily prostory baptisteria jako vhodné pro uložení svých lapidárních sbírek. Poté, co stát udělil souhlas k jejich užívání, bylo zde v červnu 1838 otevřeno Musée des Antiquités de l'Ouest. V letech 1852 až 1859 proběhla pod vedením Joly-Leterna rozsáhlá rekonstrukce, po níž byla sbírka svěřena do správy fakultám v Poitiers. V roce 1885 se jezuita Camille de la Croix ujal převozu sarkofágů a vytvoření expozice merovejských hrobů z regionu (oblasti Vienne a Deux-Sèvres) datovaných do 6. až 8. století. Kromě těchto nálezů jsou v baptisteriu uloženy také sádrové odlitky vnitřních i vnějších dekorativních prvků, které zhotovil Camille de la Croix. Původně byly určeny pro Muzeum francouzských památek v Paříži, k prodeji však nakonec nedošlo. Muzejní sbírka čítá přes sto kusů, přičemž většinu tvoří sarkofágy. Mnohé z nich zdobí kříž se třemi břevny, což je styl charakteristický pro tzv. „poitouskou školu“. Podle některých interpretací tento kříž symbolizuje Svatou Trojici, podle jiných jde o čistě dekorativní prvek inspirovaný antickými vzory. Zoomorfní nebo antropomorfní motivy jsou vzácné, přesto lze na několika kusech spatřit postavy lidí či ptáků. Víka sarkofágů jsou často zdobena propracovanými geometrickými vzory, rostlinnými motivy, rozetami nebo christogramy. Sarkofágy jsou vytesány z místního kamene a mají převážně lichoběžníkový tvar; exempláře obdélníkového původu jsou druhotně využité antické kusy. Unikátem je dvojitý sarkofág nalezený v Saint-Pierre-les-Églises, který zdobí polštáře vytesané přímo do kamene. Součástí expozice je také cenný oltář z bílého mramoru. Baptisterium je od roku 1846 zapsáno na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Literatura François Eygun, Le baptistère Saint-Jean de Poitiers, s. 137-171, Gallia, 1964, č. 22-1 B. Boissavit-Camus, Le baptistère Saint-Jean de Poitiers : de l'édifice à l'histoire urbaine, Turnhout, Brépols, 2014, 520 s. (ISBN 978-2-503-54831-9) Camille de la Croix, Étude sommaire du baptistère Saint-Jean de Poitiers, Bulletins et Mémoires de la société des antiquaires de l'Ouest, sv. 27, č. 2,‎ 1902, s. 285 M. Mangon de la Lande, Dissertation sur le tombeau romain de Varenilla, Mémoires de la Sosiété des Antiquaires de l'Ouest, sv. 1,‎ 1835, s. 194 Étienne Marie Siauve, Mémoires pour les antiquités de Poitiers : Dissertation sur le temple Saint-Jean de Poitiers, Gamery, 1804, 252 s., s. 181 Charles de Chergé, Guide de voyage à Poitiers -Temple Saint-Jean, 1872 Jules Gailhabaud, Monuments anciens et moderne : Le baptistère Saint-Jean de Poitiers, Firmin-Didot, 1857, s. 133 Marc Thibout, Les peintures gothiques du baptistère de Poitiers (compte-rendu : François Salet), Bulletin monumental, sv. 113,‎ 1955 Brigitte Boissavit-Camus, Le baptistère Saint-Jean de Poitiers, Dossiers d'archéologie, č. 363,‎ mai-juin 2014, s. 50-59. Collectif, Le Baptistère Saint-Jean de Poitiers, Société des Antiquaires de l'Ouest, Poitiers, 2004 Société des Antiquaires de l'Ouest. (2022) La collection des sarcophages du baptistère (Poitiers) tome 1 - catalogue. Tome XX, 1er semestre 2021. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Baptistère Saint-Jean de Poitiers na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Baptisterium Saint-Jean de Poitiers na Wikimedia Commons