Opatství aux Dames (Saintes)

Opatství aux Dames (tj. Ženský klášter) je bývalé benediktinské opatství nalézající obci v Saintes ve francouzském departementu Charente-Maritime v metropolitním regionu Nová Akvitánie. Klášter byl založen na pravém břehu řeky Charente, nedaleko staré pohřební baziliky biskupa Palladia. V roce 1047 jej založili anjouovský hrabě Geoffroy II. z Anjou se svou ženou Anežkou Burgundskou a od roku 1378 se těšil ochraně francouzského krále. Díky bohatému majetku sahal jeho vliv daleko za hranice historického kraje Saintonge i Akvitánského vévodství; postupem času se z něj stal jeden z nejmocnějších ženských klášterů v celém jihozápadě Francie. V dobách největšího rozkvětu zde žilo až sto mnišek. Klášter sloužil jako významné vzdělávací centrum pro šlechtické dcery – mezi jeho chovanky patřila například i budoucí markýza de Montespan. Od 18. století však jeho sláva postupně upadala. Za Francouzské revoluce se z budov kláštera stalo vězení a za císařství kasárna. Chátrající opatský kostel Panny Marie odkoupilo v roce 1924 město a o patnáct let později začal opět sloužit bohoslužbám. Dnes je farním kostelem diecéze La Rochelle a Saintes, stejně jako sousední kostel Saint-Pallais de Saintes, který však k opatství nenáleží. Srdcem celého areálu kláštera je opatský kostel Panny Marie z 12. století, jeden z klenotů románské architektury kraje Saintonge. Proslul především zdobným průčelím a charakteristickou zvonicí ve tvaru borovicové šišky. Klasicistní klášterní budovy pocházejí ze 17. století; po ničivých válkách a požárech je nechala obnovit abatyše Francoise z Foix. Po rozsáhlé rekonstrukci v 70. a 80. letech se z kláštera stalo kulturní centrum a sídlo projektu „Cité musicale“ (Hudební město). Jeho věhlas dnes stojí na mezinárodním festivalu, vlastním orchestru (Jeune Orchestre de l'abbaye aux Dames) a bohatých vzdělávacích programech. Areál slouží zároveň jako výukové středisko pro hudebníky z celého světa, místo pro koncerty, uměleckou tvorbu i prostor pro duchovní zastavení a odpočinek. Pro svou historickou hodnotu je opatství od roku 1948 zapsáno na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Založení kláštera Tento ryze ženský benediktinský klášter byl založen v roce 1047 z podnětu anjouovského hraběte Geoffroye Martela (pána kraje Saintonge od roku 1036) a jeho choti Anežky Burgundské. Opatství, zasvěcené Panně Marii a Kristu Spasiteli, vyrostlo v těsné blízkosti staré pohřební baziliky biskupa Palladia. Slavnostní svěcení provedl arcibiskup z Bordeaux za účasti církevních hodnostářů z Bourges, Besançonu, Saintes, Angoulême a dalších diecézí, i za přítomnosti místní šlechty. První abatyší se tehdy stala Constance. Již od svého vzniku získával klášter rozsáhlé pozemky – především v oblasti Marennes s jejími solnými pánvemi, v Baconnaiském lese či na severu ostrova Oléron. Klášteru náležela i významná privilegia: právo vykonávat soudní moc a právo razit i měnit mince. Díky tomu, že opatství podléhalo přímo papeži, se postupně stalo jedním z nejbohatších v regionu. Ve 12. století rozkvět podpořila štědrými dary vévodkyně Eleonora Akvitánská, příbuzná tehdejší abatyše Anežky z Barbezieux. Právě tyto prostředky umožnily financování stavby nového opatského kostela. V čele kláštera stály abatyše, které zpravidla pocházely z nejvyšších šlechtických rodů. Soustředily ve svých rukou duchovní i světskou moc a těšily se i výsadě nosit biskupskou berlu. Aby však daly najevo svou podřízenost biskupské autoritě, musely ji držet „závitem“ (horní ozdobnou částí) otočeným směrem k sobě. Opatství v centru sporů V roce 1259 udělala Pařížská smlouva z řeky Charente hranici mezi anglo-akvitánským panstvím (kam patřilo město Saintes na levém břehu) a francouzským územím (kde leželo opatství). Ačkoliv se klášter fakticky nacházel na půdě francouzského krále, jeho rozsáhlé majetky byly rozesety po území ovládaném Angličany, což jej stavělo pod anglickou jurisdikci. Kolem roku 1320 se však abatyše Agnès de Rochechouart rozhodla přejít pod ochranu francouzského krále. Anglický král se cítil poškozen – tento krok byl v přímém rozporu s lenními zvyklostmi. Celý spor přednesl pařížskému parlamentu, který sice vyslal do kraje Saintonge vyšetřovatele, ale k vyřešení věci se příliš neměl. Anglický panovník to považoval za projev jasné podjatosti a obrátil se přímo na papeže s tímto listem: „S úctou líbám Vaše svatá chodidla. Od nepaměti držely abatyše kláštera v Saintes i jejich předchůdkyně pozemské statky náležející k opatství v mém akvitánském vévodství přímo ode mne a mých předků. Nyní se však nynější abatyše skrze podvodné pletichy, bez mého svolení a proti svatým kánonům, odvažuje tvrdit, že tyto statky drží od francouzské koruny. Tím tupí mé dědičné tituly a pošlapává má práva. Prosím tedy Vaši Milost, abyste proti této abatyši, jež vznáší tak nespravedlivé nároky, ráčil duchovně zakročit. Nechť ji strach z přísného trestu odradí od dalších pokusů oloupit mě o to, co mi právem náleží.“ Jelikož se papež k odpovědi neměl, rozhodl se Eduard II. pro odvetu. V roce 1326 vtrhly do kláštera tlupy žoldnéřů v anglických službách (tzv. „Bastards“) a opatství vyplenily. Škody byly vyčísleny na ohromujících čtyřicet tisíc liber. Abatyše proto úpěnlivě žádala o pomoc francouzského krále, který jí v roce 1328 poskytl podporu ve výši čtyř tisíc tournayských liber. V roce 1333, po smrti Agnès de Rochechouart, vyvolala volba nové abatyše ostrý spor mezi dvěma kandidátkami, Yve Vigier de Lonzac a Agnès Garnier de Blaye. Celá pře skončila u papežského soudu a táhla se až do roku 1342, kdy byla po smrti své soupeřky abatyší definitivně uznána Yve Vigier de Lonzac. Ačkoliv opatství původně podléhalo přímo Svatému stolci, roku 1378 přešlo pod ochranu francouzského panovníka. Od té doby nese název „Královské opatství Panny Marie v Saintes“. Náboženské války Boje mezi znepřátelenými stranami připravily opatství o značnou část příjmů a uvrhly jej do hluboké hospodářské krize. Náznaky opětovné prosperity se objevily až v roce 1484, kdy byla za abatyše Anny z Rohanu zrekonstruována jedna z kaplí. Slibný rozkvět však rázně ukončily náboženské války. V roce 1568 vyplenila klášterní budovy hugenotská vojska pod velením Françoise de Coligny d'Andelot. Přestože Ludvík I. de Condé tehdy nařídil úplnou demolici kláštera, abatyše Františka I. z La Rochefoucauld přesvědčila svého bratra, aby u knížete intervenoval v její prospěch. Díky tomu se podařilo část areálu zachránit před úplnou zkázou. O několik desetiletí později, v letech 1608 a 1648, však klášter postihly dva ničivé požáry. Tyto pohromy přiměly abatyši Františku II. z Foix k zahájení rozsáhlé rekonstrukce. Právě v padesátých a šedesátých letech 17. století tak vyrostly budovy, které v areálu stojí dodnes. Úpadek V 18. století stála v čele opatství princezna Marie de Durfort de Duras a po ní Marie-Madeleine de Baudéan de Parabère, která úřad převzala v roce 1754. Jakožto poslední abatyše v Saintes byla 29. května 1792 nucena nechat sejmout kostelní zvony – tento akt se stal symbolem konce téměř osm století trvajícího řeholního života. Sama abatyše zemřela po nemoci 30. září téhož roku. Jen o několik dní později byly mnišky z kláštera vyhnány a budovy začaly sloužit jako vězení. Na základě dekretu císaře Napoleona I. se z opatství stala kasárna. Tomuto účelu areál sloužil až do počátku 20. století. Pod názvem „Kasárna Taillebourg“ zde až do roku 1924 sídlil 6. pěší pluk. Téhož roku objekt odkoupilo město a pod vedením architekta památkové péče Maurice Gouverneura zahájilo první restaurátorské práce. Rekonstrukce trvala až do roku 1939, kdy byl opatský kostel znovu vysvěcen a navrácen k bohoslužebným účelům. Na konci června 1940, když do departementu Charente-Maritime vtrhla německá vojska, byl v prostorách opatství zřízen tranzitní tábor pro francouzské válečné zajatce. Ti byli později převezeni do tábora v Surgères a budovy kláštera následně začal jako kasárna využívat wehrmacht. Nová éra Po válce, v roce 1948, byl klášterní areál zapsán na seznam historických památek. Samotný opatský kostel, který požíval památkové ochrany již od roku 1846, začal opět sloužit bohoslužbám. V 70. a 80. letech prošlo opatství další vlnou rekonstrukcí pod dohledem radního pro kulturu Jeana Rougera. Během těchto úprav byly klášterní budovy přeměněny na kulturní centrum (s prestižním statusem Centre Culturel de Rencontre) a část prostor začala využívat hudební konzervatoř. Archeologický průzkum, který v roce 1986 vedl Christian Vernou, odkryl základy křížové chodby, zničené v dobách, kdy areál sloužil armádě. Po dokončení všech restaurátorských prací navštívil obnovený klášter v říjnu 1988 tehdejší prezident republiky François Mitterrand. Dnes je opatství hlavním dějištěm prestižního hudebního festivalu Festival de Saintes, který se koná každoročně v červenci. Část koncertů pravidelně přenáší stanice France Musique (okruh veřejnoprávního rozhlasu Radio France zaměřený na klasickou hudbu). V roce 2019 se v prostorách kláštera natáčely sekvence pro populární historický cyklus Secrets d'Histoire (Tajemství historie). Díl věnovaný markýze de Montespan s názvem „Madame de Montespan: Velká láska Krále Slunce“ měl premiéru 9. března 2020 na stanici France 3. Kostel Panny Marie (Sainte-Marie) Opatský kostel je mistrovskou ukázkou románského slohu kraje Saintonge. Charakterizuje ho především čtvercová základna zvonice, na níž nasedá kruhová věž lemovaná nárožními vížkami. Její zakončení s motivem obrácených šupin, připomínající borovicovou šišku, odkazuje na slavný kostel Notre-Dame-la-Grande de Poitiers. Historie stavby První opatský kostel vznikl v první polovině 11. století a byl slavnostně vysvěcen 2. listopadu 1047 za účasti vysokých prelátů i zakladatele opatství, hraběte Geoffroye Martela. Listina z roku 1067 uvádí, že byl tehdy znám jako „Panna Maria za hradbami“ (Notre-Dame-hors-les-murs), což odráželo polohu kláštera na pravém břehu řeky Charente, tedy vně tehdejšího městského opevnění. Tato původní stavba měla bazilikální půdorys. Byla menší než dnešní kostel a tvořilo ji trojlodí o stejné výšce lodí, které kryl dřevěný krov. Zásadní přestavba kostela proběhla za abatyše Anežky z Barbezieux (1134–1174). Díky finanční podpoře své příbuzné, vévodkyně Eleonory Akvitánské, mohla Anežka zahájit dvě stavební etapy, které podobu svatyně zcela změnily: Sjednocení prostoru: Původní trojlodí bylo přestavěno na jednolodní prostor. Obvodové zdi byly zpevněny mohutnými pilíři, aby unesly dvě kopule na pandantivech (místo původního krovu), podobně jako v opatství Notre-Dame de Sablonceaux nebo v katedrále v Angoulême. Západní průčelí a věž: Došlo k prodloužení západního pole a zahájení stavby monumentálního průčelí. Pilíře v křížení byly zesíleny, aby unesly váhu vznikající zvonice, a nad křížením byla vztyčena kopule na trompách. V druhé polovině 12. století byla dokončena západní fasáda a původní závěr kostela nahradila apsida, které předchází dlouhé přímé chórové pole. Ve 13. století, s rozvojem nových technologií, získala ramena příčné lodi křížové klenby. V 15. století bylo severní rameno nahrazeno dvoupolovou kaplí a k obvodovým stěnám byly přistavěny opěráky, které měly zabránit jejich bortění. Kostel utrpěl značné škody během náboženských válek a následně při dvou velkých požárech v 17. století. Obě kopule v hlavní lodi se tehdy zřítily a již nebyly obnoveny (o jejich původním rozsahu si však lze udělat představu díky dochovaným pendentivům). Opatský kostel byl prohlášen historickou památkou již v roce 1846. První vlna restaurátorských prací proběhla v letech 1924–1939, druhá pak v průběhu 70. a 80. let 20. století. Rozměry stavby Celková délka hlavní lodi: 28,8 m Celková šířka hlavní lodi: 15,5 m Celková délka příčné lodi (transeptu): 31 m Celková šířka příčné lodi (transeptu): 9,5 m Celková délka chóru (presbytáře): 14 m Celková šířka chóru (presbytáře): 8 m Západní průčelí Západní průčelí je ukázkovým příkladem románské architektury kraje Saintonge. Tato trojdílná kulisová fasáda sice utrpěla značné škody během náboženských válek a prošla úpravami při rekonstrukci v letech 1924–1939, přesto si uchovala unikátní portál se čtyřmi archivoltami. Na klenácích jsou vyobrazeni starci z Apokalypsy, starozákonní králové (včetně Davida s harpou) či zvířecí motivy – například lvi a ptáci pijící z kalicha, což je zřejmá narážka na eucharistii. Druhou archivoltu zdobí symboly čtyř evangelistů obklopující Beránka Božího. Spodní archivolta vyniká zobrazením adorujících andělů; dva z nich nesou oblak, z něhož se vynořuje Boží ruka žehnající věřícím vstupujícím do chrámu. Hlavní portál lemují dvě postranní arkády s motivy vykoupení a Posledního soudu. Pravá arkáda zachycuje Poslední večeři, zatímco levá zobrazuje Krista přijímajícího duše. Ty jsou zde – na rozdíl od běžných zvyklostí – vyobrazeny výhradně v ženské podobě, což odráží fakt, že šlo o ženský klášter. Původně nad arkádami v první úrovni pravděpodobně probíhal dlouhý vlys, který byl však zřejmě otesán během náboženských válek nebo za Velké francouzské revoluce. Latinský nápis (epitaf) zaznamenaný v roce 1675 uvádí jméno pravděpodobného stavitele této fasády – umělce jménem Béranger. V horní levé arkádě se dříve nacházela jezdecká socha císaře Konstantina, která se však do dnešních dnů nedochovala. Nejmladší částí průčelí je fronton. Ten byl znovu vystavěn na konci 16. století za abatyše Franoise I. z La Rochefoucauld, která nechala opravit kostel poškozený hugenoty. Erb, který je na štítu patrný, patří právě rodu La Rochefoucauld. Zvonice Zvonice se tyčí nad křížením příčné lodi. Je vystavěna z opracovaného kamene a její konstrukce ve dvou patrech plynule přechází ze čtvercového půdorysu do kruhového. Čtyři stěny spodní části zdobí okna lemovaná arkádami, zatímco válcový tambur v horní úrovni prolamuje dvanáct sdružených oken. Zakončení věže v podobě špičky s motivem obrácených šupin, připomínající borovicovou šišku, čerpá inspiraci v antických náhrobcích. Z hlediska symboliky pak přechod od čtverce ke kruhu vyjadřuje cestu od pozemského života k životu duchovnímu. Zvonice se pyšní bohatou sochařskou výzdobou, která je typickou ukázkou románského umění kraje Saintonge. Hlavice sloupů zdobí rostlinné i geometrické motivy, náboženské výjevy i bájná zvířata – například fénix, symbol zmrtvýchvstání. Dnes již ve zvonici žádné zvony nejsou. Zvon, který používá místní farnost, je umístěn o několik desítek metrů dále, v malé zvonici sousedního kostela Saint-Pallais. Klášterní budovy Současné budovy byly znovu vystavěny v druhé polovině 17. století za abatyše Francoise z Foix. V prodloužení jižního ramene příčné lodi se tyčí křídlo na půdorysu písmene L, opatřené v nárožích vnějšími vížkami (échauguettes); jde o dílo architekta Jacquese Guérineta. Vstupuje se do něj manýristickým portálem, který se původně otevíral do křížové chodby. Ta byla během vojenského využití opatství srovnána se zemí. Dnes jsou k vidění pouze fragmenty gotických arkád a část základů, které byly odkryty roku 1986 při archeologickém průzkumu pod vedením historika Christiana Vernoua. Jednotlivá patra hlavní budovy propojuje monumentální schodiště. V prvním patře, vlevo od schodiště, vede průchod na tribunu s výhledem do opatského kostela. Tato tribuna umožňovala abatyši a nemocným či starým mniškám účastnit se bohoslužeb. K hlavní budově přiléhá menší trakt s někdejším bytem abatyše. Ten tvoří obdélníkový sál s křížovými klenbami a dvě menší vedlejší místnosti. Většina prostor hlavní budovy sloužila jako společná ložnice (dormitář). V obou patrech se kolem dlouhé centrální chodby s klenbou ve tvaru stlačeného oblouku (anse de panier) řadí jednotlivé cely různých velikostí. Všechny cely jsou zaklenuty klášterní klenbou, aby se v případě požáru zabránilo šíření plamenů. V 17. století ukládala Řehole svatého Benedikta mniškám spát oblečené a dveře cel nesměly být zamykány. Vybavení cely smělo tvořit pouze lůžko, stůl, truhla a krucifix. V přízemí se nachází kapitulní síň. Zde se mnišky scházely, aby naslouchaly abatyši předčítající kapitoly z řehole svatého Benedikta. K síni přiléhá bývalý refektář (jídelna), pod nímž se nachází klenutý sklep. Jižně od křížové chodby se dříve rozkládala okrasná zahrada, dnes upravená na nádvoří, v jehož středu stojí studna ze 16. století. Monumentální brána Monumentální brána propojuje prostranství před kostelem Saint-Pallais (kde se dříve nacházel hřbitov) s centrálním nádvořím opatství, které lemuje opatský kostel a budovy bývalého hospicu. Brána byla vystavěna v 18. století a zdobí ji dekor v rokokovém stylu. Pamětní deska na bráně připomíná návštěvu prezidenta republiky Françoise Mitterranda v roce 1988. Literatura Alan Tissot, Une abbaye de renom à l'époque moderne : l'Abbaye aux Dames de Saintes (fin du XVe siècle - début XIXe siècle), 2012 François Eygun avec le concours de Jean Dupont, Saintonge romane, s. 87-95, Éditions Zodiaque (coll. « la nuit des temps » no 33), La Pierre-qui-Vire, 1970 (ISBN 978-2-7369-0157-8) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye aux Dames de Saintes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství aux Dames de Saintes na Wikimedia Commons