Kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Grande (Poitiers)

Kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Grande v Poitiers je významnou ukázkou románské architektury. Jeho bohatě zdobené průčelí představuje mistrovské dílo náboženského umění a typický příklad tzv. poiteviské románské architektury. Interiér chrámu zdobí nástěnné malby. Historie Již v dobách římského osídlení (tehdejší Lemonum) byla čtvrť Notre-Dame rušným centrem v blízkosti fóra. Severní stěna dnešního kostela v sobě nese stopy antického (či předrománského) zdiva z cihel a kamene včetně náznaku oblouku. První písemná zmínka o kostele pochází z 10. století, kdy je pod latinským názvem Sancta Maria Major uváděn jako odkaz na římskou baziliku Santa Maria Maggiore. Tehdy sloužil zároveň jako farní i kolegiátní kostel a spadal pod správu katedrální kapituly. V 11. století prošel přestavbou a v červenci 1086 jej vysvětil budoucí papež Urban II. během své návštěvy Poitiers. Budova byla v té době kratší než dnes a na západě ji uzavírala věž s předsíní. Počátkem 12. století však začala rozsáhlá rekonstrukce: věž byla stržena, loď se prodloužila o dvě klenební pole a vzniklo proslulé průčelí (kolem let 1115–1130). Během 15. a 16. století přibylo na severní straně několik soukromých kaplí místních měšťanských rodin. Roku 1562 kostel vyplenili hugenoti – spálili relikvie a v rámci obrazoborectví srazili hlavy většině soch na průčelí. V roce 1880 zde byl v chóru u hlavního oltáře pohřben kardinál Louis-Édouard Pie. Pro svou historickou hodnotu je kostel od roku 1840 zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Kostel následně prošel řadou oprav. Byly odstraněny okolní přístavky, krámky a domy, které stavbu zakrývaly, a zmizel i velký gotický výklenek, jenž narušoval vzhled fasády. Kvůli znečištění, zubu času a vlivu solí v kameni byla v letech 1992 až 2004 nutná generální rekonstrukce. V listopadu 2024 odstartovala další etapa prací zaměřená na obnovu vnitřních maleb, kvůli níž je kostel pro veřejnost uzavřen až do roku 2027. Architektura Půdorys kostela tvoří hlavní loď a velmi vysoké boční lodě, což je pro poiteviskou románskou architekturu typické. V interiéru stavba působí jako síňové trojlodí s jednou úrovní výšky. Valená klenba hlavní lodi je mírně stlačená, zatímco boční lodě jsou zaklenuty klenbami křížovými. Exteriér Vnějším bočním lodím původně dominovaly ploché terasy a zastřešena byla pouze hlavní loď; kostel tak budil dojem dvoupodlažní baziliky. Tato silueta však zanikla při gotických úpravách. Kolem chóru, v němž se dochovala část nástěnných maleb, probíhá ochoz s věncem vyzařujících kaplí. Pod chórem se nachází krypta z 11. století (hloubená dodatečně), která rovněž uchovává dobové fresky. Kostel postrádá transept, zřejmě kvůli nedostatku místa – na severu stály budovy a na jihu vedla hlavní ulice. To je pravděpodobně i důvod, proč je osa chóru vůči lodi mírně vychýlená. Na jižní straně se částečně dochoval románský portál. Ten byl dříve patrový a až do revoluce v něm stála jezdecká socha císaře Konstantina (šlo o repliku staršího díla zničeného hugenoty v roce 1562, přičemž identita původního jezdce zůstává nejasná). Ve středověku je v patře za touto sochou zmiňována kaple zasvěcená svaté Kateřině. Věž pochází z 11. století a původně byla mnohem výraznější; její první patro dnes zakrývají střechy. Stojí nad křížením, má čtvercovou základnu, na kterou navazuje kruhové patro završené kuželovou střechou s kamennou šupinovou krytinou. Tento typ zastřešení, běžný na jihozápadě Francie, v 19. století často napodobovali architekti jako Paul Abadie (např. v Angoulême či Périgueux). Ve druhé čtvrtině 12. století byla stržena původní věž s předsíní v průčelí a kostel se směrem k západu prodloužil o dvě klenební pole. Toto rozšíření na jižní straně dodnes vymezuje schodišťová vížka. Právě v této době vznikla slavná ikonostasová fasáda (façade-écran). Na severní straně se původně nacházel ambit z 12. století, byl však roku 1857 zbourán kvůli výstavbě tržnice. Zůstal z něj pouze zazděný portál. Tři arkády nesené sdruženými sloupy s rostlinnými hlavicemi a jeden nárožní pilíř byly později znovu sestaveny na nádvoří právnické fakulty naproti kostelu. Během 15. a 16. století byly k románskému jádru přistavěny soukromé kaple v pozdně gotickém (plaménkovém) a renesančním stylu. Patřily měšťanským rodinám z Poitiers, které v pozdním středověku zbohatlo díky obchodu. Největší z nich nechal na jižní straně postavit Yvon du Fou, významný senešal Poitou v 15. století; až do revoluce se v ní nacházel i jeho náhrobek. Interiér Zbytky románské výmalby Z původních románských fresek se dochovaly pouze ty v konše nad chórem a v kryptě. Nad chórem lze vidět neobvyklé ztvárnění Apokalypsy: Panna Maria s dítětem je vyobrazena v mandorle, zatímco Kristus v majestátu (Pantokrator) trůní na klenbě mezi kruhem a čtvercem, následován Beránkem božím v kruhovém medailonu. Po obvodu jsou pod arkádami vyobrazeni sedící apoštolové, podobně jako na fasádě. Historikové umění se dnes přiklánějí k názoru, že tato malba sloužila jako přímá předloha pro sochařskou výzdobu průčelí, neboť kompozice i postoje postav jsou identické. V rozích pak andělé doprovázejí duše do ráje. Fresky v kryptě zobrazují anonymní světce a pod omítkou v severní boční lodi se nacházejí i fragmenty postav zvířat. Výmalba z 19. století Malířská výzdoba interiéru kostela byla obnovena v letech 1851–1852 pod vedením Charlese Joly-Letermeho. Autor se nechal přímo inspirovat původními vzory nalezenými pod nánosy vápna. Tyto malby ve své době ostře kritizoval spisovatel Joris-Karl Huysmans, který je označil za „strakatice“. Navzdory tomu mají tyto polychromované stěny mnohem blíže k estetice románské doby než holé, neomítnuté zdivo. Právě během těchto prací v 19. století byly mimochodem objeveny i výše zmíněné románské zbytky maleb. Ve 30. letech 20. století byly sloupy v chóru v duchu tehdejšího purismu a záliby ve střízlivosti oškrábány až na kámen. Vedlejší kaple zdobí další novorománské a novogotické malby. Sochařská výzdoba Hlavice sloupů jsou zdobeny střídmě, převážně stylizovanými rostlinnými motivy, tzv. „dužnatými listy“. Pouze jedna hlavice je figurální (historiovaná): nachází se v jižní části ochozu a zobrazuje Nanebevstoupení s Kristem stojícím v mandorle. Hlavice v chóru se inspirují antickými korintskými sloupy a nese nápis Robertus, ačkoliv není jasné, ke komu toto jméno odkazuje. Na sloupech, v podkroví i na věži jsou na mnoha místech vytesány tlapaté kříže. V kapli svaté Anny, zvané „du Fou“, se nachází sousoší Kladení do hrobu z polychromovaného kamene. Toto dílo z počátku 16. století pochází z bývalého opatství Nejsvětější Trojice. Socha svaté Radegundy z pálené hlíny, dříve připisovaná Gervaisovi Delabarrovi, byla historikem Grégorym Vouhém nově připsána Pierru Biardeauovi. Ten ji spojil s objednávkou z května 1645 určenou pro výklenky hlavního oltáře. Vybavení interiéru Vybavení kostela bylo obnoveno po francouzské revoluci. Mezi nejvýznamnější kusy patří barokní vyřezávaná kazatelna ze 17. století, která původně pocházela z kláštera dcer Panny Marie (ordre des Filles de Notre-Dame), a dva bronzové pulty (lektoria) ze 17. století v podobě orla svatého Jana. Socha Panny Marie s klíči (Notre-Dame des Clefs) pochází z přelomu 16. a 17. století. Podle tradice jde o kopii zázračné sochy zničené hugenoty v roce 1562. Její až strnulý, hieratický styl, který neodpovídal vkusu konce 16. století, skutečně evokuje spíše románské madony. V kostele se dodnes uchovávají pláště, koruny a další ozdoby používané při procesích na Velikonoční pondělí. „Zázrak s klíči“ (podrobněji popsaný níže) zachycuje obraz ze 17. století a také vitráž z 19. století. Ostatní vitráže pocházejí z 19. a 20. století. Zatímco menší chórové varhany jsou z konce 19. století, hlavní kůrové varhany byly instalovány v roce 1996. Západní průčelí Ikonostasové průčelí (façade-écran) kostela Notre-Dame-la-Grande, přistavěné přibližně ve druhé čtvrtině 12. století, má siluetu typickou pro poiteviskou románskou architekturu. Podobnou kompozici najdeme například u kostelů Saint-Hilaire v Melle nebo opatství Saint-Jouin-de-Marnes. Ploché průčelí výrazně převyšuje samotnou stavbu a působí jako monumentální divadelní scéna. Je členěno nad sebou řazenými arkádami a po stranách lemováno dvěma věžicemi. Průčelí zdobí bohatý sochařský dekor s častými románskými motivy: rozvilinami, bestiářem a modillony s podobami šklebících se hlav a fantastických bytostí. Jedna z hlavic zobrazuje dvojici slonů stojících proti sobě. Nad portálem se pak táhne vlys s biblickými výjevy. Vlys Přímo nad vchodem lze obdivovat vlys s vysokými reliéfy, které ilustrují pasáže z Bible. Zvolené výjevy ze Starého i Nového zákona vyprávějí o zvěstování a příchodu Boha na zem v osobě Ježíše Krista, aby vykoupil lidstvo z dědičného hříchu. Někdy se mu také říká „vlys Vtělení“. Zleva doprava zde vidíme prvotní hřích, babylonského krále Nabukadnezara II. a proroky Daniela, Mojžíše, Izajáše a Jeremjáše. Následuje Zvěstování Panně Marii, Ježíčův rodokmen a král David. Tato první polovina vlysu, zobrazující starozákonní proroky vyhlížející Spasitele spolu s předky Panny Marie, symbolizuje v křesťanském pojetí přímou kontinuitu mezi oběma zákony. Na druhé straně portálu je vyobrazeno Navštívení Panny Marie, situované mezi města Nazaret a Jeruzalém. Ta jsou ztvárněna jako středověká města, přičemž Nazaret zde zastupuje Synagogu a Jeruzalém Církev. Umění 12. století tímto způsobem vyjadřovalo přechod od židovského zákona k novému zákonu křesťanskému. Scéna pokračuje Narozením Páně a Koupelí dítěte, což je námět čerpaný z apokryfních evangelií. Nádoba, v níž je Ježíš omýván, má podobu mešního kalicha a odkazuje na jeho budoucí oběť. Celému výjevu přihlíží zamyšlený svatý Josef. Pod ním jsou zachyceni dva objímající se muži, ovšem podle novějších studií může jít také o zápas Jakuba s andělem. Přímo nad vlysem se nacházejí arkády s postavami dvanácti apoštolů a dvou biskupů. Místní tradice v nich spatřuje svatého Hilaria a svatého Martina, avšak historikové umění se kloní k názoru, že nejde o konkrétní portréty, nýbrž o symbolické znázornění biskupa jako nástupce apoštolů, proto jsou zobrazeni ve stejné úrovni. Jejich oděvy se navíc liší: biskup vpravo odkazuje na biskupskou moc poiteviských biskupů, kteří byli zároveň barony z Poitou. Biskup vlevo je oděn v papežském rouchu z 12. století – jde tedy o biskupa římského, což má v období vrcholící gregoriánské reformy připomínat papežskou autoritu. Vrchol štítu pak zdobí výjev Parusie (druhého příchodu Krista): Spasitel je zobrazen stojící v mandorle, obklopen Tetramorfem (symboly čtyř evangelistů) a zastřešen symboly Slunce a Luny. Na výzdobě lze rozpoznat rukopis nejméně dvou odlišných sochařských dílen: jedna se vyznačovala smyslem pro pohyb a bohaté řasení draperie (což je patrné například u výjevu Zvěstování), zatímco druhá pracovala statičněji s plochým reliéfem (viz Navštívení). Sochy vznikaly ještě před samotným osazením na fasádu, o čemž svědčí fakt, že některé rozviliny na sebe nenavazují nebo že určité prvky zjevně nejsou na svých původně zamýšlených místech. Na vlysu i na postavách byly nalezeny stopy barevnosti a zlomky nápisů. Pro diváka jsou nejlépe patrné v okolí scény Zvěstování. Jejich datování je obtížné; je možné, že nepocházejí z románského období, ale až z pozdního středověku (v 15. století prošel kostel významnými úpravami). Roku 1562, během vyplenění Poitiers, srazili hugenoti hlavy všem postavám, které považovali za modloslužebné. V 17. století pak přítomnost obchodníků se solí, kteří si ke stěnám přistavěli své krámky, způsobila vážné poškození vápence vlivem solné krystalizace. V roce 1992 byla zahájena rozsáhlá památková obnova kostela. Kamenné bloky byly v laboratořích zbaveny solí a následně navráceny na původní místa. Slavnostní odhalení restaurovaného průčelí proběhlo v roce 1995. Právě při této příležitosti vytvořilo umělecké uskupení Skertzò světelnou show „Polychromie“, která pomocí barevných projekcí evokuje původní středověký vzhled fasády. Legenda o zázraku s klíči Roku 1202 obléhali město Poitiers Angličané. Starostův písař jim výměnou za tučnou odměnu slíbil, že jim město vydá a o velikonoční neděli jim předá klíče od městských bran. V noci se písař vloupal do starostovy ložnice, aby klíče ukradl, ale v okamžiku, kdy se jich chtěl zmocnit, klíče záhadně zmizely. Ráno starosta zjistil, že jsou klíče pryč. Vyděšený a s vědomím, že došlo ke zradě, zalarmoval vojsko a spěchal se modlit do kostela Notre-Dame-la-Grande. Tam ke svému úžasu spatřil sochu Panny Marie, která v ruce držela ztracené klíče. Mezitím se pod městskými hradbami odehrálo drama – Angličany vyděsilo zjevení Panny Marie, svatého Hilaria a svaté Radegundy, v panice se začali pobíjet mezi sebou a zbytek vojska uprchl. Tato legenda je v kostele vyobrazena na vitráži z 19. století a na obrazu ze 17. století. V kostele Saint-Hilaire-le-Grand v Poitiers jsou dodnes uloženy tři kamenné sochy (Madona s dítětem, svatý Hilarius a svatá Radegunda), které původně zdobily bránu Porte de la Tranchée, tedy místo, kde k zázraku mělo dojít. Z historického hlediska je však tento příběh nepravděpodobný, neboť v roce 1202 patřilo Poitou pod anglické akvitánské vévodství za vlády Jindřicha II. a Eleonory Akvitánské. Nejstarší písemný záznam pověsti pochází od Jeana Boucheta z jeho Análů Akvitánie. Legenda získala na obrovské popularitě zejména po roce 1569, kdy město obléhal admirál Gaspard de Coligny. Obyvatelé Poitiers oslavovali tuto božskou ochranu slavnostním procesím celým městem až do roku 1887. V 17. století byla na památku zázraku vztyčena socha uprostřed chóru. Ikonografie Kostel se objevuje na plánech a vedutách města již od renesance, ale jeho věž je poprvé jasně rozpoznatelná na rozměrném vyobrazení Obléhání Poitiers v roce 1569 od Françoise Nautrého (uloženo v městském muzeu Sainte-Croix). Nejstarší samostatné zobrazení průčelí Notre-Dame-la-Grande pochází z roku 1699 ze sbírky Françoise Rogera de Gaignièrese (uloženo ve Francouzské národní knihovně). Je na něm patrná jezdecká socha na jižním portálu i kupecké krámky přilepené přímo ke stěnám budovy. Od počátku 19. století se fasáda stala námětem mnoha rytin – některé měly dokumentární charakter, jiné byly spíše malebné. Objevuje se mimo jiné v dílech slavného architekta Eugèna Viollet-le-Duca. V 19. a 20. století se ke kostelu pravidelně vraceli zejména regionální malíři. Někteří jej idealizovali v duchu romantismu, jako například Brit George Jones v roce 1820 (soukromá sbírka), zatímco koncem století jiní zvolili věcnější, téměř fotografický přístup – například Arthur Gué (Náměstí Notre-Dame v dešti, 1906, muzeum Sainte-Croix) nebo Henri Pailler (Notre-Dame-la-Grande, 1925, muzeum Sainte-Croix). První známou fotografii stavby pořídil v roce 1851 Gustave Le Gray v rámci projektu Mission héliographique (státní zakázka na dokumentaci francouzských památek). Poté byl kostel fotografován pravidelně, mimo jiné Alfredem Perlatem či Julesem Robuchonem (Krajiny a památky Poitou, 1880), až se nakonec stal klasickým námětem pohlednic. Odkaz a vliv stavby Zatímco vzor Notre-Dame-la-Grande měl přímý vliv již na řadu dobových románských staveb (např. opatství Saint-Jean de Montierneuf de Poitiers), skutečný rozmach jejích forem přineslo až znovuobjevení středověku v 19. století. To umožnilo šíření a nové interpretace těchto prvků v duchu tehdejších historizujících směrů. Již v roce 1858 se tímto průčelím inspiroval Henri-Alexandre Godineau de la Bretonnerie při návrhu průčelí kostela Saint-Jacques v Châtellerault. Architekt Paul Abadie převzal principy poiteviské románské architektury při restaurování katedrály v Angoulême (kde přidal průčelní věže) a přímo na Notre-Dame-la-Grande odkázal při přestavbě průčelí kostela opatství Sainte-Croix de Bordeaux v roce 1862. Ostatně motiv šupinové střechy se v jeho díle objevuje opakovaně, a to až po jeho nejslavnější projekt – baziliku Sacré-Cœur na Montmartru v Paříži. Mezi další francouzské stavby ovlivněné tímto vzorem patří kaple Sainte-Barbe-des-Mines (1860) v Chalonnes-sur-Loire, kaple na východním hřbitově v Angers (postavená Ernestem Françoisem Dainvillem v letech 1868–1870) nebo kostel Notre-Dame-de-Bonabry de Fougères, dílo Henriho Melleta z roku 1891. Právě Mellet pravidelně využíval motivy nárožních vížek, a dokonce i celkovou siluetu a šupinovou krytinu věže, což je patrné například u kostela Saint-Étienne ve Val-d’Isère (1889–1896). Vliv poiteviské románské architektury překročil i oceán. V USA vytvořil architekt Henry Hobson Richardson řadu návrhů pro bostonský kostel Trinity Church (1876), v nichž kombinoval průčelí Notre-Dame-la-Grande, portály z opatství Saint-Gilles-du-Gard a věž katedrály v Salamance. Ačkoliv byl tento konkrétní návrh nakonec opuštěn, jeho skici jsou dodnes uloženy v Houghtonově knihovně na Harvardově univerzitě. Literatura Andrault-Schmitt, Claude, et Camus, Marie-Thérèse, Notre-Dame-la-Grande, l'œuvre Romane, éditions Picard, CESCM, 2002 Robert Favreau, Marie-Thérèse Camus et François Jeanneau, Notre-Dame-la-Grande, Poitiers, Poitiers, Editions Triolet, novembre 1995, 102 s. (ISBN 2-9509681-0-4) Préface Jean Favier, Membre de l'Institut Charlotte Pon-Willemsen, La chaire de Notre-Dame-la-Grande de Poitiers, in: Bulletin de la Société des antiquaires de l'Ouest et des musées de Poitiers, 5e série, sv. 15,‎ 2001, s. 247-256 Riou, Yves-Jean, la Collégiale Notre-Dame-la-Grande, collection Itinéraires du Patrimoine, éditions du C.P.P.P.C., 1995 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye aux Dames de Saintes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Grande de Poitiers na Wikimedia Commons