Katedrála Saint-Pierre (Angoulême)

Katedrála Saint-Pierre d'Angoulême je románská katedrála nacházející se ve francouzském městě Angoulême v departementu Charente v metropolitním regionu Nová Akvitánie. Jako hlavní kostel angoulêmské diecéze je katedrála od roku 1840 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Následující informace pocházejí především z monografie La Cathédrale d'Angoulême od Pierra Dubourg-Novese. Úvod Před stavbou současné katedrály existovaly na stejném místě tři předchozí křesťanské stavby. Umístění těchto kostelů v blízkosti městských hradeb a bývalé městské brány pravděpodobně odpovídá umístění původní předkřesťanské svatyně, zřejmě chrámu zasvěceného Jupiterovi. První křesťanskou stavbu zde vybudovali v 4. století a zasvětili ji svatému Saturninovi. Tento kostel zanikl roku 508, kdy Angoulême dobyl Chlodvík I., který po vítězství v bitvě u Vouillé na jaře roku 507 odtud vyhnal Vizigóty. Chlodvík a později král Charibert I. pak nechali kostel přestavět k poctě svatého Petra. Druhou budovu vysvětili v roce 566 biskupové svatý Heřman z Paříže a svatý Eufronius z Tours. Zmiňuje ji Řehoř z Tours ve svém díle Historia Francorum. Kryptu tohoto kostela objevili archeologové v roce 1870. Dvě hlavice sloupů ze 7. století jsou dnes druhotně osazeny po stranách osového okna chóru. Kostel později pravděpodobně vypálili Normané. Třetí kostel nechal postavit Grimoard de Mussidan, biskup z Angoulême (991–1018). Biskup byl zároveň opatem v Brantôme v Périgordu a ke stavbě využil právě příjmy z tohoto opatství. Práce začaly kolem roku 991 a k vysvěcení došlo v roce 1015. Stavba však sloužila pouhé století, protože její rozměry brzy přestaly postačovat. Dodnes se z něho dochovala pouze severní zeď ve druhém a třetím poli lodi pod okny. Současná katedrála svatého Petra Na začátku 12. století patřilo území Angoumois díky úrodné půdě a čilému obchodu k nejbohatším hrabstvím akvitánského vévodství. Město si tak mohlo dovolit vybudovat rozlehlou katedrálu. O její vznik se zasloužil biskup Girard II. z Angoulême (1101–1136). Jeho ostatky byly původně z katedrály exhumovány a ukryty na neznámém místě. Teprve v roce 2004 se díky amatérskému historikovi podařilo hrob znovu objevit. Tehdejší angoulêmský biskup Claude Dagens nechal ostatky stavitele katedrály uložit na čestné místo přímo v chóru. Girard II. působil jako profesor, biskup a legát čtyř papežů, byl přítelem akvitánských vévodů a rádcem angoulêmských hrabat, ale projevil se také jako nadaný umělec. Výstavbu katedrály řídil pod dohledem kanovníka Itiera Archambauda (zemřel 1125). Stavba katedrály započala kolem roku 1110 a byla vysvěcena v roce 1128. Stavba katedrály započala lodí a kolem roku 1118 pokračovala spodní a střední částí západního průčelí. Toto období se shoduje s úmrtím kanovníka Raymonda Guérarda, který dohlížel na práce na bazilice Saint-Sernin v Toulouse. Jeho smrt možná umožnila Girardovi přivést do Angoulême některé toulouské sochaře, kteří pravděpodobně vytvořili reliéfy ve spodní části fasády. Rok 1118 odpovídá také znovudobytí Zaragozy během španělské reconquisty proti Saracénům; boje se Saracény zachycují některé válečné scény na vlysu pod tympanonem jižně od hlavního portálu. V roce 1125 stavitelé zvýšili průčelí o páté patro. Nad křížením transeptu přibyla lucerna a kupole lodi byly zakryty společným krovem. o si vyžádalo další navýšení fasády, aby zakryla horní části lodi. V roce 1128 byla katedrála vysvěcena, což naznačuje, že většina prací na kněžišti i lodi již skončila. V roce 1136 biskup Girard zemřel a zanechal horní část průčelí nedokončenou. Koncem 13. století přibylo v kněžišti a transeptu šest kaplí (apsid). Katedrála totiž sloužila jako pohřebiště angoulêmských hrabat; Jan Orleánský, zvaný „dobrý hrabě Jan z Angoulême“, odpočívá v rohu mezi schody do chóru a jižním transeptem. Mezi lety 1562 a 1568 katedrála utrpěla během náboženských válek. V roce 1568 ji ostřelovalo protestantské vojsko pod vedením admirála de Coligny, což vedlo ke zničení jižní zvonice. Během restaurace v letech 1625–1634 přibyly na vrchol východního průčelí dvě věže. Ty jsou patrné na fotografii pořízené roku 1851 v rámci Mise héliographique (autory jsou Gustave Le Gray a Auguste Mestral). Na snímku lze spatřit také fiály, centrální hlavici a portikus s osazenými sochami po obou stranách a dvojitou kolonádou. V roce 1784 vznikla kamenná kruchta pro umístění varhan. Během Velké francouzské revoluce se katedrála proměnila na „chrám Rozumu“. Rozsáhlé restaurátorské práce v letech 1852–1879, které vedl architekt Paul Abadie pod záštitou biskupa Antoine-Charlese Cousseaua, výrazně pozměnily interiér i exteriér stavby. Restaurátorské práce na západním průčelí Západní průčelí prošlo od roku 2019 celkovou obnovou pod vedením Denise Dodemana, hlavního architekta historických památek. Organizace, harmonogram a náklady Katedrála svatého Petra v Angoulême je v majetku státu (Ministerstva kultury). Za údržbu a restaurování odpovídá Regionální ředitelství pro kulturní záležitosti (DRAC) Nová Akvitánie. Vědecký a technický dozor zajišťuje regionální památková péče (CRMH) z pracoviště v Poitiers a odbor architektury a dědictví departementu Charente (UDAP 16). Projekt plně financuje stát prostřednictvím Ministerstva kultury. Práce začaly najednou a zahrnuly osm dílčích zakázek v celkové hodnotě 1 300 000 eur. Design informačních panelů a plachet na lešení navrhl autor komiksů Olivier Thomas, aby staveniště zároveň vzdělávalo veřejnost. Během prací také probíhal cyklus přednášek organizovaný sdružením Pays d'art et d'histoire de Grand'Angoulême a CRMH Poitiers. Dělníci vztyčili lešení vysoké 40 metrů, široké přes 19 metrů a hluboké 8 metrů, které zakryly ilustrované ochranné plachty. Díky ochrannému tunelu zůstal zachován bezpečný vstup do katedrály západním portálem. Střechu pokrývají původní pálené tašky; řemeslníci vyměnili bednění a kompletně obnovili hydroizolaci i klempířské prvky (žlaby a svody). Doslouživší pletiva na ochranu proti ptactvu u pěti kulatých oken (okulů) nahradily nové měděné sítě s vodoodpudivou úpravou. Rekonstrukce se týká nejen západního průčelí, ale i bočních stěn, zadní části západního bloku, střechy, přilehlého půdního prostoru a vnitřku varhanní kruchty. Architektura Následující informace pocházejí především z díla Les églises romanes d'Angoumois (svazek I a II) od Sylvie Ternet. Všeobecně Katedrálu tvoří středně velké a drobné opracované kvádry turonského vápence, těženého přímo na náhorní plošině, kde se rozkládá historické jádro města. Stavbu tvoří jediná, 15 metrů široká loď o třech čtvercových polích, zaklenutá kupolemi na pandantivech. Na loď navazuje transept s velmi krátkými rameny. Z každého ramene vybíhá půlkruhová apsida a obdélníkové pole pod zvonicí, na němž původně stála věž. Hluboký chór zakončuje polokruh s pěti paprsčitě uspořádanými kaplemi (apsidami). První pole lodi v interiéru pochází z rekonstrukce v 19. století. Křížení transeptu zakrývá osmiboká kupole. Pod jejím bubnem se původně nacházelo patro zdobené slepými arkádami, do jejichž středu v 17. století dělníci prorazili okna. V 19. století nechal architekt Paul Abadie toto patro strhnout, postavit znovu ve zvýšené poloze a osadit dvojicemi oken na každé straně osmiúhelníku. Následným znovuvybudováním kupole se výrazně zlepšilo osvětlení této části katedrály. Ramena transeptu jsou na východě osvětlena okny (opravenými Abadiem) a zaklenuta valenou klenbou. Jižní rameno je prodlouženo o obdélníkovou místnost z 17. století, vybudovanou v základech zničené zvonice. Na severu jsou základy zvonice původní; na této bázi spočívá osmihranné přechodové patro s arkádami s dvojitou archivoltou, přímo zakryté kupolí. Ke druhému poli lodi byly na severní i jižní straně přistavěny boční portály. Z původního kněžiště s vyzařujícími kaplemi se dochovala pouze hlavní apsida a jižní apsida. Západní průčelí Průčelí člení čtyři nad sebou umístěné registry s příložnými arkádami, uspořádanými kolem širší a zvýšené centrální arkády. Průčelí vrcholí trojúhelníkovým štítem lemovaný dvěma fiálami – tyto tři prvky doplnil architekt Abadie během restaurování. Od září 2019 prošlo průčelí generální rekonstrukcí. Sochařská výzdoba rozvíjí dvě hlavní ikonografická témata: Nanebevstoupení a Poslední soud. Čtyři patra západního průčelí Nejvyššímu patru dominuje Kristus v mandorle (Maiestas Domini), obklopený čtyřmi apokalyptickými bytostmi – tzv. tetramorfem, který symbolizuje evangelisty. Třetí patro se dělí do dvou úrovní: V horní úrovni, nad archivoltou středového okna, promlouvají k apoštolům dva velcí a čtyři menší andělé, kteří jim ukazují nebeské zjevení. Jejich pohledy, stejně jako pohledy vyvolených pod velkými oblouky, se s důvěrou upírají ke Spasiteli. Po stranách centrálního tympanonu stojí dvě arkády, z nichž každá nese dvojici soch. V dolní úrovni stojí na jižní straně tři apoštolové, zatímco na severní straně jsou dva apoštolové s postavou ženy. Na obou koncích této řady se v bolestných křečích svíjejí zavrženci, kteří se stali kořistí Satana. V arkádách druhého patra je rozmístěno šest apoštolů, tři na každé straně. V přízemí zdobí tympanon hlavního portálu postava Krista, který jednou rukou žehná a ve druhé drží evangelia. Po obou stranách se nacházejí dvě arkády, z nichž každá obsahuje tři apoštoly. Výjevy na vlysu nad arkádami Nad arkádami se po celé délce táhne pás s výjevy lovu a bitev. Tyto plastiky vznikly kolem let 1118–1119, což se shoduje se znovudobytím Zaragozy během španělské reconquisty. Biskup Girard pravděpodobně nechal toto vítězství oslavit dvěma scénami z Písně o Rolandovi, které rovněž vyprávějí o Rolandově triumfu u Zaragozy. Levá část vlysu zachycuje jezdecký souboj biskupa Turpina. Ten je oděn v drátěné košili, na hlavě má mitru a kopím probodává obra Abisma. Uprostřed je vyobrazen gonfanon (středověký válečný prapor). Pravá část: Roland, synovec Karla Velikého, pronásleduje saracénského krále Marsila. Mečem mu odsekává ruku, zatímco králův kůň se již obrací na útěk. Na dalším výjevu pak Marsile padá před otevřenou bránou Zaragozy. Reliéfy jezdců Oba reliéfy pocházejí až z rekonstrukce v 19. století, neboť na snímcích z let 1851 a 1856 ještě chybí. Předpokládá se, že původní jezdecké výjevy na těchto místech zanikly během úprav fasády v roce 1808. Styl románských tympanonů byl v oblasti Angoumois novinkou a přišel z Languedocu. Vytvořili je sochaři, kteří pracovali na „portálu Hrabat“ (porte des Comtes) v toulouské bazilice Saint-Sernin. Jejich rukopis lze rozpoznat podle typického zpracování rouch s „čárkovitými záhyby“. Tento sloh se stal vzorem například pro kostel Saint-Pierre de Châteauneuf-sur-Charente nebo kostel Saint-Léger de Cognac. Rostlinné motivy s masitými listy na hlavicích sloupů představují rovněž nový prvek a inspirují se sochařskou tradicí kraje Poitou (např. kostel Saint-Hilaire de Melle nebo kostel Notre-Dame de Surgères). Kupole Kupole byla v 19. století přestavěna v novobyzantském slohu, stejně jako tehdy restaurovaná katedrála Saint-Front v Périgueux nebo později budovaná bazilika Sacré-Cœur v Paříži. Brána Milosrdenství Podobně jako mnoho dalších církevních památek po celém světě má i katedrála svatého Petra v Angoulême svou Bránu Milosrdenství. Na rozdíl od Svatých bran, které se otevírají každých 25 let (případně při výjimečných příležitostech během Svatých roků či jubileí), vznikla tato brána v Angoulême z podnětu papeže Františka. Ten si přál, aby se Mimořádné jubileum milosrdenství slavilo po celém světě. Tato brána tak plnila stejnou duchovní úlohu jako Svaté brány během jubilea, které trvalo od 8. prosince 2015 do 20. listopadu 2016. Zvonice Severní věž, vysoká 59 metrů, se skládá ze šesti pater. Celá zvonice, s výjimkou prvního patra, je kompletní rekonstrukcí z 19. století. První patro: Na každé straně osvětleno půlkruhovým oknem s hladkým ostěním. Druhé patro: Zdobeno čtyřmi slepými arkádami, které zakrývají úroveň vnitřní kupole. Třetí patro: Každou stěnu oživují dvě sdružená okna s dvojitým obloukem (bilobée). Čtvrté patro: Je oproti ostatním ustoupené a prolomené třemi okny s dvojitou archivoltou. Páté patro: Prolomeno třemi půlkruhovými okny, na nichž je přiložena dekorace tří dvojitých oblouků. Šesté patro: V každém rohu je lemováno krátkým sloupkem; každou z jeho stěn oživují čtyři okenní otvory. Před restaurováním korunovala zvonici jehlancová helma s useknutými rohy, krytá břidlicí. Tato věžice je dobře patrná na fotografii z roku 1851, pořízené ještě před Abadieho úpravami. Zvony Ve věži je zavěšeno pět zvonů, které v roce 1863 odlila dílna GUILLAUME (otec a syn) v Angers. V neděli 23. října 1863 je biskup Antoine-Charles Cousseau slavnostně posvětil: Petr a Pavel (bourdon): tón la 2 – 4 120 kg Marie: tón re 3 – 1 600 kg Karolína: tón mi 3 – 1 150 kg Markéta: tón fis 3 – 810 kg Jindřiška: tón sol 3 – 622 kg Pokladnice katedrály Záměr zpřístupnit a zhodnotit poklad katedrály v Angoulême vznikl již v roce 2008. O dva roky později stát v rámci veřejné umělecké zakázky svěřil vytvoření expozice známému sochaři Jeanu-Michelu Othonielovi. Pokladnice se nachází v gotické kapli svatého Tibalda (Saint-Thibaud), přiléhající k východní stěně jižního transeptu, a ve dvou sálech v jejím patře. Prohlídka nabízí „tři zastavení“, v nichž umělec zcela proměnil prostor pro vystavení téměř 150 restaurovaných předmětů sakrálního umění. Přízemí (Lapidárium): První sál představuje kamenné prvky, které shromáždil architekt Paul Abadie během velké rekonstrukce katedrály v 19. století. První patro (Sál oddanosti): Tato část je zasvěcena osobě kněze a rituálům provázejícím jeho službu. Nábytek zdobí černé perly z foukaného muranského skla, inspirované modlitebními růženci. První patro (Sál „Le Merveilleux“ – Úžas): Prostor hýřící zlatem a barvami prosvětlují vitráže s modrým pozadím z dílny Ateliers Loire v Chartres. Stěny pokrývají ručně vyráběné zlato-modré tapety z ateliéru d'Offard. Linie podlahy, stěn i oken se symbolicky sbíhají v kříži hlavní vitráže. Před ní stojí umělcův relikviář s ostatky svatého Pierra Aumaîtra, kněze z Charente, který zemřel jako mučedník v Koreji (1866) a roku 1984 byl svatořečen. Otevření pokladnice završilo širší projekt obnovy katedrály. O vzniku tohoto díla vznikl dokumentární film a vyšla odborná publikace. Pokladnice je přístupná veřejnosti výhradně po předchozí rezervaci prostřednictvím turistické kanceláře Grand Angoulême. Varhany Současný nástroj prošel během staletí několika zásadními proměnami: 1781: Původní klasické francouzské varhany se 44 rejstříky postavil Simon-Pierre Miocque. 1931: Úpravy provedla firma Puget. 1965: Celková rekonstrukce dílnou Beuchet-Debierre podle návrhu slavného skladatele a varhaníka Maurice Duruflého. Vznikl tak současný neoklasicistní nástroj s 55 rejstříky. 90. léta – 2000: Generální ladění a údržba pod vedením Jeana Pascala Villarda. 2013–2015: Kompletní restaurování provedla firma Giroud Successeurs. Literatura Charles Daras, Angoumois roman, Éditions Zodiaque, La Pierre-qui-Vire, 1961. Louis Desgraves, Connaître la Charente, Bordeaux, Éditions Sud-Ouest, 1993, ISBN 2-87901-076-4. Pierre Dubourg-Noves, La Cathédrale d'Angoulême, Rennes, Éditions Ouest-France, 1996, ISBN 2-7373-1986-2. François Collombet, Les plus belles cathédrales de France, Paris, Sélection du Reader's Digest, 1997, ISBN 2709808889. Sylvie Ternet, Les églises romanes d'Angoumois : Bâtisseurs et modes de construction en Angoumois roman, sv. I, Paris, Le Croît vif, 2006, ISBN 2-916104-02-X. Sylvie Ternet, Les églises romanes d'Angoumois : 75 églises de l'Angoumois roman, sv. II, Paris, Le Croît vif, 2006, ISBN 2-916104-02-X. Christophe Bourel le Guilloux, Pauline Lucas, Le trésor de la cathédrale d’Angoulême mis en scène par Jean-Michel Othoniel, une mise en œuvre complexe, in: Regards sur le patrimoine de demain : création et innovation, Arles, Errance / Actes sud / Association des conservateurs des antiquités et objets d'art de France, ISBN 978-2-87772-632-0, s. 73-83 Christophe Bourel le Guilloux, Pauline Lucas, Judith Kagan, Marie-Anne Sire, Le trésor de la cathédrale d’Angoulême, in: Trésors des cathédrales, Paris, Éditions du Patrimoine, Centre des monuments nationaux, 2018, ISBN 2-7577-0618-7, s. 148-151 Adrien Goetz, Le Trésor de la cathédrale d'Angoulême, Paris, 2017 Giorgio Milanesi, La cathédrale d'Angoulême et schisme de 1130-1138. Le déchiffrement des caractères cryptographiques, Bulletin monumental, sv. 175, č. 2,‎ 2017, s. 155-156, ISBN 978-2-901837-67-1 Delphine Boyer-Gardner, Un silence monumental. L'épitaphe d'un évêque sans nom à la cathédrale Saint-Pierre d'Angoulême (XIIe siècle), Bulletin monumental, sv. 178, č. 4,‎ 2020, s. 457-469, ISBN 978-2-901837-85-5 Christophe Bourel le Guilloux, Pauline Lucas, La restauration de la façade de la cathédrale Saint-Pierre d'Angoulême, Monumental, Paris, Éditions du Patrimoine, Centre des monuments nationaux, 2023, ISBN 9782757708316, s. 80-83 Christophe Bourel le Guilloux, Lætitia Copin-Merlet, Marie Faure-Lecocq, La Cathédrale Saint-Pierre d’Angoulême Récit d'une métamorphose, Bordeaux, Éditions Hervé Chopin, 2025, s. 272 Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre d'Angoulême na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre d'Angoulême na Wikimedia Commons