Katedrála Saint-Pierre (Poitiers)

Katedrála svatého Petra v Poitiers (francouzsky Cathédrale Saint-Pierre de Poitiers) je římskokatolická gotická katedrála nalézající se ve francouzském městě Poitiers v departementu Vienne v regionu Nová Akvitánie). Je sídelním kostelem poitierského arcibiskupství a od roku 1912 má status basilica minor. Ačkoliv je v rámci města známější Kolegiátní kostel Notre-Dame-la-Grande (Poitiers), katedrála je díky svým rozměrům největší církevní stavbou v Poitiers a dominantou městského panoramatu. Stavba byla zahájena po roce 1150 z iniciativy místního biskupa a kapituly, k vysvěcení došlo roku 1379. Architektonicky náleží k tzv. anjouovské gotice (typické použitím silně vypouklých kleneb na čtvercovém půdorysu). Svým uspořádáním se třemi loděmi o téměř stejné výšce se řadí mezi halové kostely. Průčelí se dvěma nedokončenými věžemi vykazuje vlivy gotiky severní Francie. V interiéru se dochovaly chórové lavice ze 13. století a soubor figurálních vitráží z 12. a 13. století. Mezi nimi vyniká okno s výjevem Ukřižování, které je považováno za jeden z vrcholů středověkého sklářského umění ve Francii. Historie Raná katedrála Současná gotická stavba stojí severně od místa, kde se nacházela původní antická katedrála svatého Hilaria, která zanikla. Na současném místě byla katedrála poprvé postavena v roce 839. Původní raně křesťanská katedrála stála západně od baptisteria svatého Jana, v těsné blízkosti tehdejších galorománských hradeb. Její základy byly odhaleny během archeologických výzkumů v roce 1986. Na současném místě vznikl nový chrám v roce 839 díky podpoře císaře Ludvíka I. Pobožného a do konce tisíciletí byl pravděpodobně několikrát přestavován. Roku 1018 budovu spolu s velkou částí města zničil požár. O šest let později ji nechal obnovit a rozšířit Vilém V. Akvitánský, hrabě z Poitou a vévoda akvitánský. Významným milníkem v dějinách chrámu byl rok 1078, kdy se zde konal poitierský koncil. Současná katedrála Základy dnešní stavby byly položeny krátce po polovině 12. století z iniciativy místního biskupa a svatopetrské kapituly. Na financování se kromě církve podílela pravděpodobně i vévodkyně Eleonora Akvitánská se svým manželem, anglickým králem Jindřichem II. Plantagenetem, a také samotní věřící. Výstavba trvala velmi dlouho; k definitivnímu vysvěcení chrámu došlo až 17. října 1379. Stavba katedrály probíhala v sedmi etapách. Jelikož se nepostupovalo podle jednotného předem daného plánu, vykazuje architektura řadu dodatečných úprav a změn koncepce. Původní záměr v duchu anjouovské gotiky s vypouklými klenbami začal v průběhu prací působit archaicky. Snaha o modernizaci vzhledu však narážela na technická omezení daná již hotovými částmi stavby. K zásadním změnám v projektu došlo na počátku 13. století během páté stavební fáze. Klenba hlavní lodi byla v úseku od křížení až k západnímu závěru zvýšena z 23 na téměř 28 metrů. To si vyžádalo i úpravu provizorních střech, aby loď získala jednotné zastřešení všech tří lodí. Výstavba začala od dvou východních klenebních polí a jižního ramene transeptu. Klenby z této nejstarší fáze mají mohutná žebra bez svorníků (podobně jako v raně gotickém deambulatoriu baziliky Saint-Denis). Ve srovnání s blízkým kolegiátním kostelem Notre-Dame-la-Grande v Poitiers však již představovaly zrod nového slohu. Směrem k západu se žebra postupně zjemňují a okna přecházejí k paprskovité gotice (gothique rayonnant). Západní průčelí pochází převážně z druhé třetiny 13. století, zatímco věže byly dokončeny až na počátku století šestnáctého. Pozdější dějiny Stoletá válka: V roce 1346 katedrálu vyplenila anglická vojska hraběte z Derby. Hugenotské války: Roku 1562 chrám poškodili hugenoti. O sedm let později, během obléhání města, ostřeloval admirál de Coligny závěr katedrály z dun; stopy po dělových koulích jsou na zdivu patrné dodnes. Požár 1681: O vánočních svátcích zničil oheň varhany a poškodil rozetu. Ta byla v roce 1687 obnovena v bohatším, dekorativnějším stylu podle vzoru severní rozety pařížské katedrály Notre-Dame. Věž nad křížením: Původní sanktusník se zvony byl opakovaně zasahován bleskem. Přestože se věřilo, že zvuk zvonů blesky zahání, po mnoha nákladných opravách byla věž v roce 1737 raději snesena. Velká francouzská revoluce: V letech 1793–1795 sloužila katedrála jako „Chrám Rozumu“. Biskupský stolec byl obnoven v roce 1801. Roku 1912 udělil papež Pius X. katedrále čestný titul basilica minor. Význam a funkce Jako katedrála je tento chrám sídelním kostelem biskupa, v němž se nachází jeho stolec (cathedra). Až do Velké francouzské revoluce v roce 1789 zajišťovala bohoslužby a každodenní modlitbu hodin katedrální kapitula. Kanovníci měli po určitou dobu také pravomoc volit nového biskupa v době uprázdněného stolce (sede vacante). Vzhledem k tomu, že kapitulu spolu s pomocným personálem, kaplany a kleriky tvořily desítky osob, byl kladen velký důraz na prostorný chór a vysoký počet chórových lavic. Hlavní loď byla vyhrazena pro velké obřady a dvě každoroční synodální shromáždění. Tato setkání byla zásadní pro chod rozsáhlé diecéze, která v době výstavby současné katedrály zahrnovala více než 1200 farností. Po revoluci se katedrála stala farním kostelem, ale již roku 1801 zde bylo biskupství obnoveno. V roce 2002 bylo Poitiers povýšeno na arcibiskupství, čímž se stavba stala katedrálou arcibiskupskou. Poitierská církevní provincie dnes zahrnuje diecéze Angoulême, Limoges, La Rochelle a Saintes a Tulle. Popis Katedrála je vybudována na půdorysu rozlehlého obdélníku s nevýrazně vystupujícím transeptem (příčnou lodí). Vnitřní prostor je rozdělen na tři klenební pole v chóru a čtyři pole v hlavní lodi. Rozměry Následující údaje vycházejí z měření opata Charlese-Augusta Aubera publikovaných v roce 1849 a z novějších údajů Claude Andrault-Schmittové: Celková vnější délka: 96,40 m Vnitřní šířka u západního průčelí: 34,40 m Vnitřní šířka u východního závěru: 30,40 m Šířka hlavní lodi (mezi pilíři): 10,50 m Šířka bočních lodí (mezi pilíři): 9,50 m Délka transeptu: 58 m Rozměry kaplí v transeptu: 14 × 12,70 m Vnější šířka západního průčelí (včetně věží): 46 m Výška klenby východně od transeptu: 23 m Výška klenby hlavní lodi (od křížení k západu): 27,90 m Výška klenby bočních lodí (od křížení k západu): 23,50 m Věže: Severní věž (výška nad náměstím): 32 m Jižní věž (celková výška včetně střechy a fiál): 40 m Rozeta: průměr 9 m Varhany: Výška kůru (tribuny): 10 m nad podlahou Rozměry varhanní skříně: výška 14 m, šířka 9,70 m Terén v okolí katedrály je výrazně svažitý; celkový výškový rozdíl mezi patou východního závěru v ulici Ste-Croix a úrovní katedrálního náměstí na západě činí 4,50 metru. Exteriér Katedrála je postavena v duchu anjouovské gotiky. Průčelí s rozetou a třemi portály završenými vimperky však vykazuje silný vliv gotické architektury severní Francie. Monumentální sochařská výzdoba v hlubokém reliéfu zobrazuje v několika úrovních výjevy Posledního soudu. Vzhledem k dlouhé době výstavby a četným změnám v projektu zaujímá stavba v rámci vývoje gotické architektury izolované postavení – kombinuje prvky rané gotiky s nastupujícími moderními směry své doby. Závěr katedrály (chevet) Katedrála má plochý závěr tvořený rovnou stěnou o výšce 39 metrů bez opěrných oblouků. V rámci Francie jde o vzácné řešení, které se kromě Poitiers vyskytuje pouze u katedrál v Laonu a Luçonu. Na zdivu jsou dodnes patrné stopy po dělostřelecké palbě z roku 1569, kdy město obléhala protestantská vojska admirála de Colignyho. Lodě a plášť budovy Stavba je kryta masivní sedlovou střechou o celkové ploše přes 5500 m² břidlice. Namísto obvyklého opěrného systému s oblouky nesou váhu konstrukce mohutné opěráky. Na severní straně lodi se nachází portál svatého Michala z doby kolem roku 1180. Je vyzdoben pásem figurálních hlavic. Na levé straně jsou vyobrazeni mudrci u krále Heroda a jejich cesta do Betléma, doplnění scénami Vraždění neviňátek a Útěku do Egypta. Pravá strana zobrazuje Zvěstování, Josefův sen, Klanění mudrců a Navštívení Panny Marie. Tyto sochy jsou cenné svou plasticitou a expresivitou, která stírá hranice mezi románským a gotickým uměním. Západní průčelí Průčelí, zasazené mezi dvě věže, pochází z poloviny 13. století. Dominuje mu rozeta o průměru 9 metrů, jejíž kružba připomíná jižní rozetu pařížské katedrály Notre-Dame. Centrální portál: V tympanonu je ve třech pásech zachycen Poslední soud. Mrtví vstávají z hrobů, archanděl Michael váží duše a odděluje vyvolené od zatracených, kteří končí v tlamě netvora Leviatana. Kristus jako soudce ukazuje své rány, doprovázen Pannou Marií, svatým Janem a anděli s nástroji umučení. Archivolty jsou zaplněny postavami Starého a Nového zákona. Levý portál (Mariánský): Zobrazuje Smrt (Zesnutí) Panny Marie a její Korunování. Postavy kolem lůžka vynikají elegancí, jemnou modelací drapérií a důstojnými postoji. V horní části žehná Kristus své matce, kterou korunují andělé. Pravý portál (svatého Tomáše): Zasvěcení svatému Tomášovi je v gotickém sochařství vzácné. Kromě tradiční scény Nevěřícího Tomáše zde reliéf zpracovává Zlatou legendu, podle níž měl apoštol postavit nebeský palác pro indického krále. Výjev zdůrazňuje, že pravý palác je duchovní, nikoliv materiální. Archivolty zdobí postavy andělů, ozbrojených svatých a podobenství o moudrých a pošetilých pannách. Sochařská výzdoba z poloviny 13. století svou kvalitou plně soupeří s významnými katedrálními celky v Paříži, Remeši či Bourges. Horní galerie a štít jsou novogotickým doplňkem z 19. století. Druhou úroveň průčelí otevírá velká centrální rozeta o průměru devíti metrů. Galerie a štít středového pole jsou naproti tomu novogotickými doplňky pocházejícími z 19. století. Interiér Architektura katedrály svatého Petra je typickým příkladem halového kostela, kde je výška klenby v hlavní lodi i v bočních lodích téměř shodná. Stavba nemá žádné boční ani významné osové kaple. Hlavní loď Interiér tvoří tři lodě, které se navzájem staticky zajišťují (protitlakem). Jelikož nad hlavními arkádami chybí triforium i pás horních oken (bazilikální osvětlení), veškeré světlo do prostoru proniká pouze skrz sdružená okna v obvodových zdech. Stěny jsou v celé délce lemovány souvislým pásem arkád, které nesou úzkou průchozí chodbu (ochoz). Tento ochoz je zdoben četnými modilliony (ozdobnými konzolami) a pilíře obchází lomenými pasážemi. V podlaze ochozu jsou zapuštěny kotevní šrouby, přičemž kovové táhla jsou vzájemně propojena. V tloušťce plochého závěru jsou vyhloubeny tři polokruhové apsidy, které uzavírají jednotlivé lodě. Nezvyklá výška bočních lodí v kombinaci s vypouklými klenbami anjouovského typu umožňuje specifický rozptyl světla, kterému byl přisuzován teologický význam. Postupné zvyšování a rozšiřování prostoru směrem od východu k západu navíc umocňuje perspektivní efekt. Zajímavostí je, že v částech kleneb nad podhledem (v prostoru krovu) stavitelé zazdili velké keramické nádoby, které slouží ke zlepšení akustiky (tzv. akustické nádoby). Labyrint V hlavní lodi napravo od oltáře se ve výšce očí nachází do kamene vytesaný labyrint ve tvaru stromu o průměru necelého metru. Pravděpodobně jde o připomínku původního velkého labyrintu, který se kdysi nacházel na podlaze. Strom zde slouží jako christologický symbol – „strom života“ přinášející spásu. Cesta v tomto labyrintu nevede do prázdného středu, nýbrž k rozcestí (ontologickému uzlu), které odkazuje na koloběh života: příchod a odchod, smrt a vzkříšení, přechod z temnoty ke světlu. Transept Severní a jižní rameno příčné lodi mají skromné rozměry a postrádají portály. Klenby s kruhovými okny (okuly) spočívají na hlavicích s rostlinnými motivy. Obě ramena jsou opatřena ochozem s balustrádou z 18. století. Během restaurování jižního ramene v letech 2015–2017 byly pod barokním nátěrem objeveny vzácné středověké malby z konce 13. století. Tato výzdoba ve stylu paprskovité gotiky vznikla pravděpodobně za episkopátu biskupa Gauthiera z Brugg (1280–1307) a pokrývá celou klenbu jižní kaple. Čtyři klenební kápě zobrazují: na severu: Obětování korun, na jihu: Korunování Panny Marie, na východě: Poslední soud, na západě: Lůno Abrahámovo. Vitráže Katedrála se pyšní jedním z nejvýznamnějších souborů vitráží z 12. a 13. století v západní Francii. Tři okna v plochém závěru patří k nejstarším. Vitráž Ukřižování: Nachází se v centrálním okně nad hlavním oltářem a pochází z 12. století, což z ní činí jednu z nejstarších dochovaných vitráží v křesťanském světě. Její rozměry (8,35 × 3,10 m) jsou pro dané období zcela výjimečné. Dílo vyniká dramatickým ztvárněním a intenzitou barev. V dolní části (kvadrilobu) je zachyceno ukřižování svatého Petra. Střední část zobrazuje samotné Ukřižování Krista na neobvyklém červeném pozadí. Kristus má otevřené oči a doprovází ho Panna Maria, svatý Jan a vojáci s kopím a houbou. Horní část je věnována Nanebevstoupení Páně. V dolním pásu jsou vyobrazeni donátoři: Eleonora Akvitánská, Jindřich II. Plantagenet a jejich čtyři synové. V roce 2004 prošlo okno kompletním restaurováním a zvenčí bylo osazeno ochranným sklem. Ostatní okna: Vedlejší okna v závěru zobrazují životy svatého Petra (vpravo) a svatého Vavřince (vlevo). Okna na severní straně lodi a ve třetím poli jižní strany jsou věnována Starému zákonu, zatímco zbytek jižní strany zobrazuje výjevy z Nového zákona. Nástěnné malby Výzdoba v prvním klenebním poli pochází z konce 13. století. Oblouky a žebra dvou západních polí jsou zdůrazněny malbami, které byly odkryty koncem 20. století. Klenební lišty (extrados) dosedají na tesané konzoly v podobě hlav s vysokým reliéfem, na něž navazují těla malovaná technikou trompe-l'œil. Tyto expresivní postavy vytvářejí unikátní siluety kombinující sochařství a malbu, přičemž výsledný efekt připomíná techniku emailu. Další malby v lodích pocházejí z pozdějších období: Kristus v Getsemanské zahradě: Barokní malba z konce 17. století. Svatá rodina (1670–1675): Obraz objednaný katedrálním kaplanem. Během revoluce byl překryt vápenným nátěrem a znovu odkryt v roce 1847. Centrální postavou je Ježíšek, nad nímž se vznáší Bůh Otec a holubice (Duch svatý). Po stranách jsou zobrazeni svatý Jáchym a svatá Anna (rodiče Marie) a Marie s Josefem. Medailony po obvodu zachycují klíčové okamžiky ze života Panny Marie. Snímání z kříže: V levé boční lodi se nachází obraz od Jeana Bouchera z Bourges. V roce 2012 byly při průzkumu klenby lodí objeveny pod neoklasicistním nátěrem z roku 1783 (který imitoval kámen) rozsáhlé středověké malby. Po deseti měsících odkrývání začalo v listopadu 2015 restaurování těchto děl z druhé poloviny 13. století, které bylo dokončeno v březnu 2016. Mobiliář Po francouzské revoluci bylo do katedrály přeneseno vybavení ze zrušených klášterů a opatství: Hlavní oltář: Barokní oltář z černého mramoru (konec 17. století) s motivem Nanebevzetí Panny Marie pochází z benediktinského opatství La Trinité. Jižní retábl: Velký dřevěný retábl ze 17. století (motiv Růžencové Panny Marie) původem z dominikánského kláštera. Severní retábl: Dubový retábl z 18. století pocházející od kapucínů, doplněný tabernákulem (1700–1701) z kláštera karmelitek. Chórové lavice Chórové lavice byly instalovány za episkopátu biskupa Jeana de Melun (1235–1257). Patří k nejstarším dochovaným souborům svého druhu ve Francii a jsou vynikající ukázkou pařížské gotiky. Původně jich bylo kolem sta, do současnosti se jich dochovalo 74 (37 na každé straně). I v tomto sníženém počtu jsou dokladem někdejšího významu a velikosti katedrální kapituly. Cvikly (écoinçons) arkád na vysokých opěradlech zdobí postavy andělů držících koruny, které se střídají s pestrou škálou dalších motivů: výjevy z každodenního života, domácí zvířata, alegorická zobrazení neřestí, postava architekta s jeho nástroji či poněkud manýristicky pojatá Panna Maria s dítětem. Retábly a sochařství V jižním rameni transeptu se nachází cenný barokní retábl ze 17. století, zdobený zlacením a charakteristickými točenými sloupy (salomonskými sloupy). Součástí celku je tabernákl z 30. let 17. století a obraz objednaný roku 1616. Na dvířkách tabernáklu je vyřezán výjev Panny Marie předávající růženec svatému Dominikovi a pes s pochodní v tlamě. Toto vyobrazení odkazuje na latinskou slovní hříčku: název řádu dominikánů je interpretován jako Domini canes neboli „psi Páně“. Mezi postavami na doprovodném obraze lze rozpoznat francouzského krále Ludvíka XIII. a jeho manželku Annu Rakouskou, kteří se v Poitiers zastavili při návratu ze své svatby v Bordeaux. Před oltářem v závěru chrámu stojí Panna Maria s dítětem ze 17. století. Socha zachycuje dramatický moment, kdy se Madona snaží prudkým pohybem odtáhnout dítě z dosahu hadí tlamy, která se nečekaně objevila pod jejím sedadlem. Autorem tohoto díla z pálené hlíny (terakoty), jejíž tvárnost umožnila zachytit napětí okamžiku i bohaté řasení šatů, je sochař Pierre Biardeau. Za chórem, ve východní části katedrály, jsou umístěny sochy apoštolů. Ty původně zdobily mauzoleum biskupa Geoffroye de Saint-Belin z roku 1611 a na své současné místo byly přesunuty během restaurování jižního transeptu. Varhany Katedrála svatého Petra disponuje jedním z nejcennějších a nejslavnějších nástrojů ve Francii. Tyto barokní varhany pocházejí z 18. století a jsou dílem pařížského varhanáře Françoise-Henriho Clicquota, kterému asistoval jeho syn Claude-François. Historie nástroje Podle výzkumu Jeana-Alberta Villarda (titulární varhaník v letech 1949–2000) existoval v katedrále prokazatelně nástroj již v roce 1363, pravděpodobně se jednalo o varhany na empoře. Kolem roku 1460 postavil benediktinský řeholník Pierre de Montfort varhany, které sloužily jako vzor pro katedrály v Besançonu a Chartres. Původní nástroj byl však zničen během plenění Poitiers protestanty ve dnech 27. a 28. května 1562. V roce 1611 nechal kapitula postavit nový nástroj u Crespina Carliera, dokončen byl v květnu 1613. Tyto varhany však zanikly při požáru v noci z 25. na 26. prosince 1681, který způsobil špatně uhašený koš s dřevěným uhlím, jímž si varhaníci a měchaři přitápěli. Současný nástroj Současná kruchta, dílo místního architekta Vetaulta, byla vybudována během rekonstrukce v letech 1770–1778. Velké varhany, objednané kanovníky v roce 1787, byly instalovány v únoru 1791. Dispozice nástroje zahrnuje: 4 manuály a pedál, celkem 3 000 píšťal, jazykové rejstříky tvořící téměř třetinu celkového počtu. Přestože varhany přečkaly období Velké francouzské revoluce bez úhony, v 19. století vyžadovaly opravu kvůli opotřebení a prachu. V roce 1838 byly varhany během demontáže růžicového okna vystaveny nepřízni počasí a ptactvu, ale díky robustní konstrukci a kvalitním materiálům nedošlo k jejich trvalému poškození. Dne 11. června 1908 byl nástroj zapsán na seznam historických památek. Zvony V obou věžích katedrály je zavěšeno celkem šest zvonů určených ke zvonění rozhoupáním. Největší z nich, tzv. bourdon, je umístěn samostatně v jižní věži (pravé), zatímco zbývajících pět zvonů se nachází ve věži severní (levé). Těchto pět zvonů odlili v neděli 15. června 1862 zvonaři Bollée (otec a syn) z Le Mans; k jejich křtu došlo 3. července téhož roku. Krovy a zastřešení Katedrála se vyznačuje mimořádně dochovaným systémem krovů nad hlavní lodí. Tato dřevěná konstrukce (charpente) pochází z velké části z období středověku a raného novověku. Díky vysokému sklonu střechy a rozlehlosti půdních prostor představuje krov v Poitiers jednu z nejvýznamnějších ukázek tesařského umění v západní Francii. Prostory nad klenbami (combles) jsou přístupné v rámci odborných prohlídek a odhalují monumentální měřítko stavby, které není z interiéru lodi plně patrné. Katedrální poklad Sbírka katedrálního pokladu je vystavena v prostorách jižní věže. Zahrnuje přibližně šedesát uměleckých děl pocházejících z období od 12. do 20. století. Litografie a dobové fotografie Literatura Sous la direction de Claude Andrault-Schmidt, La cathédrale Saint-Pierre de Poitiers. Enquêtes croisées Geste éditions, La Crèche, 2013, (ISBN 978-2-36746-156-4) (compte rendu par Philippe Araguas, Bulletin monumental, 2016, roč. 174, č. 2, s. 215-216, (ISBN 978-2-901837-63-3) Claude Andrault-Schmitt et Manuel Lalanne, Poitiers, cathédrale Saint-Pierre. Les peintures murales du premier niveau du bras sud du transept, Bulletin monumental, roč. 177, č. 4,‎ 2019, s. 389–393. Charles-Auguste Auber, Histoire de la cathédrale de Poitiers, Mémoires de la Société des antiquaires de l'Ouest, 1848, Société des antiquaires de l'Ouest, roč. 16,‎ 1849, s. 1-478 et planches I à XI Yves Blomme, Poitou gothique, Paris, Picard éditeur, 1993 (ISBN 2-7084-0439-3) Yves Blomme, La construction de la cathédrale Saint-pierre de Poitiers, Bulletin Monumental, č. 1,‎ 1994, s. 7-65 Yves Blomme, Poitiers : La cathédrale Saint-Pierre, Éditions du Patrimoine. Monum, Paris, (ISBN 2858223653), 2001 François Collombet, Les plus belles cathédrales de France, Sélection du Readers Digest, Paris, (ISBN 2709808889), 1997; s. 56–57 François Jeanneau, Vienne. Poitiers. Les décors peints du bras sud du transept de la cathédrale Saint-Pierre, dans Bulletin Monumental, 2013, roč. 171, č. 1, s. 53-57 François Jeanneau, Vienne. Poitiers. Cathédrale Saint-Pierre : la restauration des décors peints du bras sud du transept, Bulletin monumental, č. 1,‎ 2017, s. 63-66 (ISBN 978-2-901837-66-4) Grégory Vouhé, Cathédrale Saint-Pierre. Une Vierge à l'animation baroque et Embellissement de la cathédrale, L’Actualité Nouvelle-Aquitaine č. 114, automne 2016. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre de Poitiers na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre de Poitiers na Wikimedia Commons