Opatství Saint-Amant-de-Boixe

Opatství Saint-Amant-de-Boixe je bývalý benediktinský klášter nalézající se ve francouzské obci Saint-Amant-de-Boixe v departementu Charente v metropolitním regionu Nová Akvitánie. Z bývalého kláštera se do současné doby dochoval především opatský kostel. Opatský kostel je od roku 1840 zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Zbytky bývalého opatství byly na seznam památek Francie zapsány následovně: Zříceniny ambitu a klášterních budov byly prohlášeny za kulturní památku dekretem ze dne 26. května 1935. Vinný sklep (chai), pozemek pod ním a zbytky bývalé fortny (vrátnice) byly zapsány na seznam památek rozhodnutím ze dne 27. února 2008. Tato ochrana se vztahuje i na přilehlé parcely, které mohou obsahovat archeologické nálezy nebo na nichž se rozkládaly historické zahrady. Pozemky v okolí opatství s potenciálními archeologickými nálezy nebo plochy bývalých zahrad byly zapsány na seznam památek rozhodnutím ze dne 21. října 2008. Historie opatství Založení Klášter vznikl u hrobu poustevníka jménem Amantius, který žil v lese Boixe. Koncem 10. století se mniši přesunuli na současné místo mezi římskou cestou a řekou Javard, přítokem řeky Charente. Amant se narodil kolem roku 520 v Bordeaux. Po smrti rodičů se vydal na cestu do Galicie, ale hned na začátku jej bouře v ústí řeky Gironde zahnala zpět k ústí Charente. Přesvědčen, že jde o projev Boží vůle, se stal žákem svatého Cybarda v jeho jeskyni pod angoulêmskou plošinou. Ten jej později vyslal do lesa Boixe, aby odtud vyhnal zlé duchy. Amant zde konal zázraky a uzdravoval nemocné; zemřel 1. března roku 600. V písemných pramenech se opatství poprvé objevuje v roce 888, kdy jej předkové angoulêmského hraběte zabavili, aby získali jeho příjmy. V té době klášter stále sídlil v lese Boixe v místě zvaném La Macarine, kde poustevník Amant dožil svůj život. O století později se hrabě Arnaud Manzer, zvaný Bastard, rozhodl opatství vrátit angoulêmskému biskupovi. Opatem se stal bývalý mnich z opatství Saint-Cybard jménem Franc a byla zavedena benediktinská řehole. Kolem roku 1025 se syn Arnauda Manzera, Guillaume IV. Taillefer, rozhodl přesunout své sídlo z pevnosti Andone do Montignacu. Na radu své manželky nařídil přesunout i otcovo opatství z roku 988 na jeho současné místo. To leží v blízkosti Montignacu podél staré římské silnice vedoucí z Périgueux do Romu a Poitiers. Během 11. století zde vyrostl první kostel, ambit a okolní klášterní budovy. Do nového klášterního chrámu nechal biskup Girard II. v roce 1125 přenést ostatky svatého Amanta. V té době byla dokončena východní část stavby, ale celý kostel byl dobudován až roku 1170 za podpory Eleonory Akvitánské. Opatství bylo slavnostně vysvěceno 15. listopadu téhož roku za účasti arcibiskupa z Bordeaux a biskupů z Angoulême, Périgueux a Saintes. V tomto období klášter vzkvétal – patřilo k němu 16 převorství a 24 kostelů a žilo v něm 50 mnichů. Vlastnil také mlýny, panské pece, rybářské revíry a právo využívat les Boixe i nižší soudní pravomoc. Téměř celá stavba opatského kostela s výjimkou chóru pochází z 12. století, pravděpodobně z doby po roce 1150. Chór byl přebudován v 15. století, přesto si však zachoval některé starší prvky. Vývoj opatství Opatství leželo na poutní cestě do Santiago de Compostela, která vedla přes Charente skrze Nanteuil-en-Vallée, Tusson, Montignac, Angoulême, Mouthiers, Puypéroux a Aubeterre. Poutníky a chudé mniši přijímali v hospici, budově stojící severně od vsi vně klášterních hradeb. V 13. století jej spravovaly ženy ve službách opatství. Každý rok na svatého Šebestiána (20. ledna) a na Zelený čtvrtek rozdávali mniši pod vstupním portálem chudým 100 pecnů chleba. Koncem 12. století vznikl spor o přednostní právo mezi opatem ze Saint-Amant a Ramnulphem Foucherem, opatem z opatství Saint-Géraud d'Aurillac. Mniši ze Saint-Amant museli následně opatu z Aurillacu platit poplatek, při jeho návštěvě mu jít v procesí naproti a každé dva roky mu poskytnout třídenní ubytování pro něj i jeho doprovod deseti jezdců. V 13. století zničil požár klášterní budovy i východní část kostela. Již v následujícím století mniši znovu vybudovali ambit a chór v gotickém slohu, včetně krypty zdobené nástěnnými malbami. Práce se však protáhly kvůli stoleté válce, která zruinovala kostel i celý kraj. V 15. století tvořilo komunitu už jen asi deset mnichů. Kostel byl v té době opevněn, ale rekonstrukce skončila až v 16. století. Na počátku 15. století, v důsledku stoleté války, příjmy kláštera již nepostačovaly k obživě mnichů. Aby jim biskup pomohl, připojil k opatskému majetku (mense) převorství ve Villognonu, což 11. srpna 1405 potvrdil i papež. Během náboženských válek a kvůli nedbalosti opatů-komendátorů začal klášter postupně upadat. V roce 1774 získal biskup Amédée de Broglie od krále povolení připojit klášterní majetek ke svému semináři. Opatství bylo pro nedostatek mnichů zrušeno biskupským dekretem; ke kongregaci svatého Maura se nikdy nepřipojilo. Poslední majetek kláštera tak připadl semináři v Angoulême, ačkoliv titul opata ze Saint-Amant přetrval až do roku 1791. Jeho posledním držitelem byl pařížský profesor ve službách hraběte z Provence, abbé Marie. Opatství po Velké francouzské revoluci Po revoluci, která vyhnala poslední řeholníky, byly klášterní budovy v roce 1791 prodány jako národní majetek. Opatský kostel se stal farním kostelem a přilehlé objekty začaly sloužit jako hospodářské zázemí a farmy. V roce 1840 byl kostel zapsán na seznam historických památek Francie. Rozsáhlé opravy probíhaly pod vedením architekta Paula Abadieho v letech 1851 a 1874. Teprve v roce 1973, v obavách z chátrajícího stavu památky, odkoupila celý areál bývalého kláštera obec. V roce 1998 poškodil úder blesku věžní špici, která byla o rok později zrestaurována. Architektura opatství Klášterní kostel Stavba byla vybudována z místního vápence (spodní kimmeridž) na svažitém terénu, přičemž kombinuje různé techniky opracování zdiva. Současná podoba chrámu zahrnuje šest klenebních polí v lodi s valenou klenbou a dvěma bočními loděmi. Nad křížením transeptu se tyčí věž ukrývající kopuli. Severní rameno příčné lodi si zachovalo dvě apsidy. Velký chór o třech polích s křížovou klenbou pochází z pozdější doby, je výrazně vychýlen z osy a zakončen rovnou zdí. Většina kostela pochází z 12. století, zatímco chór vznikl počátkem 14. století na základech starších konstrukcí. Právě tyto dochované prvky umožňují rekonstruovat původní podobu za křížením: původní chór s půlkruhovou apsidou lemovaly čtyři apsidy, z nichž ty větší předcházely obdélníkové prostory. Románský chór lze rovněž snadno rekonstruovat. Vyznačoval se kaskádovitým uspořádáním apsid po vzoru slavného opatství Cluny II, které silně ovlivnilo tehdejší architekturu. Sochařská výzdoba čerpá z prací na katedrále v Angoulême a datuje se krátce po roce 1125. Poslední klenební pole z konce 12. století již vykazuje značně zjednodušený styl. V 13. století došlo ke zřícení části stavby, což si vyžádalo zasypání krypty, na jejímž místě byl následně vztyčen gotický chór. V interiéru jsou dodnes patrné zbytky nástěnných maleb. Zvonice Zvonice prošla rozsáhlou obnovou. Její spodní část tvoří základna, v níž byl původně proražen otvor lucerny. Nad ní se nachází patro s slepými arkádami na pilastrech a druhé patro, které má na každé straně tři okenní otvory oddělené štíhlými meziokenními pilíři. Jejich archivolty se dvěma ústupky dosedají na čtveřici sloupků. Nároží věže zdobí svazky tří sloupů a celou konstrukci završuje břidlicová špice. Klášterní budovy V areálu se dochovala řada objektů, které dodnes vypovídají o někdejším významu a rozkvětu opatství. Hlavní nádvoří Kolem tohoto prostranství, situovaného jižně od kostela, se nacházelo hospodářské zázemí: fortna, prádelna či stáje; východní stranu pak tvořily samotné konventní budovy. Z původní vrátnice zbyla vstupní brána s půlkruhovým záklenkem, lemovaná pilastry s profilovanými římsami (imposty). Vedle brány se dochovalo i obydlí někdejšího řeholníka-vrátného. Z nádvoří se do ambitu procházelo přízemím konventní budovy, na níž je dodnes patrné románské okno a dochovaný prvek obranného podsebití. Křížová chodba V tomto uzavřeném dvoře jižně od klášterního kostela se zachovalo jedno nadzemní křídlo, které dokumentuje hlavní stavební etapy tohoto prostoru od 11. až po 17. století. V letech 2002 až 2005 zde probíhal archeologický průzkum, který odkryl nejen architektonické fragmenty, ale také velké množství hrobů a dvě velmi cenné odpadní jímky – jednu zasypanou ve 12. a druhou v 17. století. Konventní budovy Západní křídlo Původně zde bývala velká románská kapitulní síň, která prošla v 15. století výraznou přestavbou. Od té doby až do revoluce sloužilo toto křídlo jako obydlí převora. Dodnes se zde zachoval krb ze 17. století a dva sklepy. Kuchyně Nacházejí se v jihozápadním nároží a dodnes v nich najdeme kamenný dřez ze 12. století a krb z 15. století. Refektář (Společná jídelna) Refektář ohromuje svými rozměry – v polovině 12. století musel pojmout padesát mnichů, kteří v klášteře žili. Z této doby se dochoval také čtecí pult. V 15. století byl prostor refektáře rozdělen na devět místností, v 17. století pak na šest. V následujícím století byl refektář upraven na byt pro opata komendátora, o čemž svědčí dochovaný krb. Východní křídlo V této části se původně nacházela kapitulní síň a ložnice mnichů (dormitář). Křídlo bylo v 19. století zcela zbořeno a nahrazeno prostým obytným stavením. Sklep (Cellarium) Nachází se pod refektářem a rozkládá se na ploše 280 m². Pochází ze 12. století a je zaklenut kamennou klenbou. Sloužil k uchovávání potravin, zásob a veškerého nářadí či materiálu, který mniši ke své práci potřebovali. Využití opatství Opatství je v současné době přístupné veřejnosti a po celý rok nabízí nejrůznější kulturní programy. V prostorách bývalé fortny dodnes funguje zastávka pro poutníky na Via Turonensis - severní trase svatojakubské cesty. Tato tradice ubytování a pomoci poutníkům odkazuje na dávnou benediktinskou pohostinnost. Centrum románské architektury Z iniciativy obce a za podpory regionu bylo 19. září 2008 slavnostně otevřeno Centrum románské architektury (Espace d’architecture romane). Tato kulturní instituce, sídlící přímo v srdci konventních budov, nabízí stálou expozici věnovanou románskému slohu, jeho historickému kontextu a dějinám samotného opatství. Modely, interaktivní panely, ilustrace, archeologické nálezy a naučné hry návštěvníky provedou příběhem románského kamene. Areál ročně navštíví přibližně 12 000 lidí a expozice je rozdělena do několika tematických celků. Počátky mnišství Tato úvodní část představuje vznik opatství a rozmanitost mnišských řádů v regionu Charente. Plány a formy V prostorách bývalého refektáře se návštěvníci hravou a srozumitelnou formou seznamují s architekturou románských staveb – od půdorysů a vertikálního členění až po způsoby zastřešení, typy oken a zpracování fasád. Mnišský život Tato ústřední část expozice připomíná, že románská sakrální architektura je úzce spjata s liturgickými funkcemi a konkrétními potřebami řádu. Organizace každodenního života mnichů je zde vykreslena právě na příkladu opatství Saint-Amant-de-Boixe. Archeologické stopy Po zhlédnutí filmu v auditoriu si mohou návštěvníci na galerii nad bývalým refektářem prohlédnout archeologické nálezy pocházející z průzkumu křížové chodby a někdejší krypty. Stavební postupy Závěr prohlídky je věnován technické stránce věci. Vysvětluje postupy středověkých stavitelů – od přípravných prací a výběru materiálů přes používané nástroje a matematické principy až po stavbu lešení. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye de Saint-Amant-de-Boixe na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství de Saint-Amant-de-Boixe na Wikimedia Commons