Baptisteri de Sant Joan de Poitiers

El Baptisteri de Sant Joan de Poitiers és un monument cristià molt antic, els orígens del qual es remunten a la segona meitat del segle IV i començament del V. Tot i que ha estat molt alterat al llarg dels segles, és l'edifici que millor il·lustra la dependència de l'arquitectura merovíngia dels seus fonaments antics, però també l'abandó dels principis clàssics. Salvat de la demolició el 1834, ha estat molt excavat, i han estat objecte de síntesis controvertides. Conté un espai museístic amb les col·leccions merovíngies de la Société des Antiquaires de l'Ouest. El baptisteri ha estat objecte de debat del 1750 ençà entre els qui pensen que és un edifici cristià i els qui el consideren un temple pagà, i també és un exemple de l'evolució de l'arqueologia i els seus límits, des d'una història de l'art romàntica i intuïtiva fins a l'establiment de tipologies. Els treballs realitzats en aquest edifici semblen mostrar un desig de salvaguardar aquest símbol de la presència cristiana a la ciutat des de l'Antiguitat. Després de la Revolució francesa, salvat de la destrucció, esdevingué objecte de recerca científica, així com un bé patrimonial i cultural. Context històric Antiguitat Situat en una zona ocupada des del segle I per cases i artesans (s'han trobat botigues sota l'Espace Mendès France), el barri es va transformar a poc a poc al s. IV. El desenvolupament de la ciutat va desplaçar el centre del poder espiritual cap al nord, a la vora de les antigues muralles. Es va construir un conjunt catedralici durant la segona meitat del segle iv. L'edifici conservat es va construir en el segle V damunt una sala baptismal dins una domus a l'est de la catedral primitiva. Edat mitjana Modificacions arquitectòniques El plànol del baptisteri es va modificar al llarg dels segles VI i VII. Al principi, era una gran sala rectangular amb un petit annex a l'est. Aquest és un estil arquitectònic molt inusual per a un baptisteri, tot i que les modificacions del de Poitiers són tardanes. Està connectat a la catedral per tres petites cambres. La pila baptismal està coronada per un cimbori; el sistema d'aigua corrent s'ha conservat des de la instal·lació en l'antiga domus. L'aigua se subministra a pressió per una canonada de plom i s'escorre per una canonada de terracota connectada a un drenatge. En el s. VI, el plànol es modificà amb l'organització de nous espais interiors, un mur que separa el baptisteri en dues estances de dimensions iguals i s'hi construeixen dos absis rectangulars. L'absis es transforma i té forma trapezoïdal, i les capelles absidals es reconstrueixen en forma semicircular. Es desconeix l'alçada originària del baptisteri. El baptisteri s'edificà en la primera meitat del s. VII, i els tres annexos que hi havia davant del monument foren enderrocats, les finestres substituïdes per òculs i el mur que separava les dues habitacions es va decorar amb tres arcs de mig punt. L'estructura de la teulada es va modificar i es van afegir frontons als murs nord i sud; el de l'absis deu datar de la mateixa època. El conjunt es va embellir amb revestiments i decoració esculpida inspirada en el període clàssic, com ara frontons i pilastres. El 1018, un incendi assolà la ciutat i danyà gran part dels edificis, inclosa la catedral primigènia. Es va construir una nova catedral romànica més al nord. La sala occidental fou reconstruïda amb els costats inclinats. Funció eclesiàstica Durant l'època carolíngia, quan els baptismes ja no es feien pas per immersió, el baptisteri es transformà en una església. El baptisteri només apareix en registres històrics de l'any 1096, quan s'esmenta l'abat Geoffroy. Es torna a esmentar el 1450 en referència a una campanya de recaptació de fons per a reparar-lo, perquè estava molt malmés. Als segles Xi i XIII s'afegeixen decoracions pintades als murs. Era moderna El baptisteri es va establir com una parròquia, i tal vegada compartia el seu territori amb altres petites parròquies de la rodalia. Els matrimonis i enterraments només es registren a partir del 1638; llavors tenia 25 parroquians. Època contemporània L'església de Sant Joan es va desconsagrar el 1791. L'edifici, juntament amb la sagristia i el cementeri, es posà a la venda com a Bé nacional per 400 lliures, però no trobà comprador pel seu estat ruïnós. Dom Mazet, el futur director de la Biblioteca Municipal de Poitiers, obtingué el retir de la venda per part del prefecte el 1796. El baptisteri esdevingué propietat estatal. Després de les reparacions, es donà als Hospitalaris de la ciutat, que el van utilitzar com a magatzem i menjador social. El 1820, un fonedor de campanes utilitzà el baptisteri com a taller, i trencà els dos últims esglaons de la piscina. Va excavar una petita zona i la va utilitzar com a motle per a refondre les campanes de Notre-Dame-la-Grand. Va tornar a ser responsabilitat de la diòcesi el 1822. El traçat d'una carretera al 1831 volia creuar el baptisteri, cosa que va causar molts conflictes. La Société des Antiquaires de l'Ouest (SAO) va pressionar per salvar-lo. El ministre, sota la influència d'Arcisse de Caumont, director de la Société Française pour la Conservation des Monuments Nationaux, Charles de Chergé de la Societat Arqueològica local, i el prefecte, va ordenar l'adquisició de l'edifici per l'estat al 1834. El 1836, l'estat va confiar la gestió del monument a la SAO, que encara el gestiona hui. Excavacions El 1803, Étienne Marie Siauve va descobrir una piscina octogonal i, a partir del 1835, moltes restauracions s'acompanyaren de prospeccions. Entre el 1855 i el 1872, Charles Joly-Leterme va reconstruir-ne els murs inferiors, els absis laterals i els contraforts exteriors. També va descobrir-ne traces de mosaics a l'absis i a les dues sales. Feu un soterrani al voltant del monument entre el 1869 i el 1870. Jean Camille Formigé estigué a càrrec de l'obra del 1879 al 1903. A la fi del s. XIX, Camille de La Croix n'excavà els fossats i, entre els anys 1958 i 1962, F. Eygun la sala baptismal i el soterrani de l'absis axial. Entre els anys 1995 i 2011, set campanyes d'estudi se centraren en elevacions externes, neteja, prospeccions, anàlisi de restes i sondeigs. Resums Étienne Marie Siauve El 1804, en el seu informe sobre el Temple de Sant Joan, Étienne Marie Siauve recordava les opinions dels acadèmics des del 1750, establertes a partir d'un marbre descobert al temple, que duu la inscripció: "La ciutat dels Pictons ordenà un funeral per a Clàudia Varenil·la, filla del cònsol Claudi Varenus, i la construcció d'un edifici públic..." Per a alguns, el temple és una construcció romana, un temple pagà transformat en església cristiana, i fins i tot un baptisteri. Per a Jean Lebeuf, és l'antic baptisteri de Poitiers, una construcció romana del segle III. Amb l'esperança de trobar un sarcòfag, Siauve excavà el 25 de febrer del 1803 el centre de la gran sala. Amb els primers colps de pic, trobà un morter que recobreix una piscina octogonal les parets de la qual eren del mateix material que les de l'edifici. Al bell mig de la piscina, un canal de desguàs s'inclina cap a l'est fins a una canonada de gres de trenta centímetres de diàmetre. Entre les runes, hi havia capitells, fragments de fusts, bases... Després d'aquesta troballa, creu que el Temple de Sant Joan data del segle V, o potser del IV, i que fou l'única església de Poitiers transformada en baptisteri al segle VII; i que el porxo n'és del s. X. Mangon de la Lande Prosper Mérimée, que va succeir Ludovic Vitet com a inspector general de monuments històrics el 1834, va reprendre'n la discussió, en desacord amb Arcisse de Caumont, que creia en un baptisteri del segle V o VI, l'informe del Sr. Mangon de la Lande. Aquest fundador de la Societat d'Antiquaris d'Occident no dubta que el Temple de Sant Joan es va erigir a la fi del III o començament del IV, per a honorar la memòria de Varenil·la, una dama romana, i es va transformar molt més tard en baptisteri. Per convertir el mausoleu de Varenilla en un baptisteri, se n'afegiren dos edificis més baixos a la part davantera i posterior per a formar una petita església. Això proporcionava les tres seccions necessàries per a la celebració del baptisme: el pòrtic, on s'introdueix el catecumen, la sala de les renúncies, les promeses i les ofrenes; i el santuari amb la conca sagrada. Camille de la Croix El jesuïta Camille de La Croix no volia seguir pas els mètodes dels seus predecessors i creia que les excavacions i l'estudi dels alçats en relació amb la història autòctona eren necessaris. El 1890, va obtenir permís de la Comissió de Monuments Històrics per a alçar bastides, que romandrien durant set anys, i autorització per a fer-hi excavacions. El monument romà del s. IV consta d'un edifici principal i dependències connectades. La primera secció, orientada d'oest a est, conté dues cambres de mida desigual. La més gran té, pràcticament al centre, una piscina octogonal amb tres graons, d'1,40 m de fondària, amb una profunditat d'aigua de 25 cm entre l'entrada i l'eixida de les canonades de terracota. El tercer escaló, de 40 cm d'alçària, no està submergit. A l'oest hi ha un porxo amb tres cambres, al nord dos apartaments, al sud un corredor estret i a l'est unes parets que delimiten quatre espais, un dels quals s'obri a la sala de la piscina. Unes galeries subterrànies irregulars, accessibles per escales, poden haver estat connectades a una casa contemporània de les estructures originàries. Els capitells, les columnes i les bases són materials reutilitzats. Les excavacions externes no han revelat pas cap altre edifici, i això fa suposar que el conjunt està aïllat. Per a aquest, les construccions primitives de l'edifici no pertanyen ni a un temple ni a un monument funerari sinó a un baptisteri per immersió amb la seua sala amb una piscina de tres graons, una sala annexa on s'instrueix els catecúmens i un absis per al tron del bisbe construït poc després del 313 i el reconeixement del cristianisme per Constantí. Al s. VII, en el període merovingi, només va quedar de les estructures originàries l'edifici principal amb les dues habitacions. Sembla que el baptisteri d'immersió esdevingué d'infusió. Se'n van afegir dos absis rectangulars al nord i al sud, i un absis pentagonal més complex a l'est. Al segle XI, després d'un incendi de què sols se salvà la sala principal, es van construir seccions bisellades a l'oest. El nivell del terra al voltant del baptisteri i la porta d'entrada s'alçaren 1,50 m i es va crear una escala. Als segles XII i XIII, es van pintar frescos en totes les parets i es van transformar les obertures altes de la sala principal. Els absis rectangulars del nord i del sud se substituïren per absis semicirculars. Pintures romàniques Datades del segle XI (cap al 1080-1120), les pintures romàniques no sols estan molt ben conservades, sinó també molt ben executades. Tot i fragmentari, el programa romànic del Baptisteri de Sant Joan és ric en temes iconogràfics. Pintures gòtiques Totes les parets estaven cobertes de frescos, però molts han desaparegut. Són de la primera meitat del segle XIII, i una petita part del XII.El baptisteri va ser declarat Monument històric protegit al 1846. Notes i referències