Katedrála Saint-Louis (La Rochelle)

Katedrála svatého Ludvíka v La Rochelle (Cathédrale Saint-Louis de La Rochelle) je římskokatolický katedrální chrám nacházející se ve francouzském městě La Rochelle v departementu Charente-Maritime v regionu Nouvelle-Aquitaine. Výstavba kostela byla zahájena v roce 1742 z podnětu kardinála de Fleuryho a tehdejšího diecézního biskupa, jímž byl Augustin Roch de Menou de Charnizay. Kvůli nedostatku finančních prostředků sice zůstala stavba neúplná a nedokončená, přesto však byla v roce 1784 oficiálně otevřena pro náboženské účely. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byla katedrála i její samostatně stojící zvonice zařazena 30. října 1906. Dějiny Původní kostel svatého Bartoloměje V polovině 12. století vzrostl počet obyvatel města La Rochelle natolik, že starší kostel Notre-Dame-de-Cougnes již kapacitně nepostačoval. Mniši z ostrova Île-d'Aix se proto rozhodli vybudovat nový, v pořadí druhý městský kostel. V roce 1252 darovali Elbe de Mauléon a Geoffroy de Rochefort (zástupci feudálních práv Isamberta z Châtel-Aillonu) pozemek zvaný „Guillumovo pole“ (Champ de Guillaume de Syré), situovaný mezi tehdejší bránou Porte du Petit-Comte a starým hradním přístavem. Na tomto místě vyrostl nový kostel zasvěcený svatému Bartoloměji, který vybudoval Pierre de Mougon, hlavní architekt tehdejšího mateřského opatství. Biskup z Saintes jménem Bernard však nesmírně rozhořčen tím, že nebyl o tomto kroku předem informován, nechal stavební práce okamžitě zastavit. Celý spor musel řešit až papež Evžen III., který dal biskupovi neprávem za pravdu ve svém apoštolském listu ze dne 20. února 1152. Kostel byl na plnohodnotný farní chrám povýšen v roce 1217 tehdejším biskupem Poncem de Pons, a to současně se založením mladšího farního kostela svatého Spasitele (Saint-Sauveur). V roce 1429 přijal francouzský král Karel VII. čestný titul zakladatele zdejší katedrální kapituly. Dne 31. prosince 1542 v kostele osobně naslouchal slavnostní mši král František I. v doprovodu královských princů a biskupů, načež se vydal na inspekční obhlídku celého města. Město se však brzy stalo hlavní baštou francouzské reformace. Dne 6. února 1558 vystoupil na kazatelnu u svatého Bartoloměje David, osobní kaplan navarrského krále a královny, a poprvé v La Rochelle veřejně kázal dogmata reformované (luteránské) víry. Samotný kostel byl pravděpodobně ve druhé čtvrtině 15. století kompletně od základu goticky přestavěn. Období náboženských válek a demolice chrámu V raných fázích reformace, v obdobích větší náboženské tolerance, se duchovní obou vyznání (katolíci i kalvinisté) dokázali dohodnout a střídali se při sloužení svých bohoslužeb v městských kostelech. Toto křehké příměří však netrvalo dlouho. Dne 9. ledna 1568 vztyčil tehdejší protestantský starosta François Pontard otevřený prapor revolty proti katolíkům („papistům“), nechal uvěznit kněze i politické oponenty a dovolil rozvášněné lůze vtrhnout do chrámů. Katolické kostely byly kompletně vydrancovány, zapáleny a zbaveny všech svých nejcennějších uměleckých a liturgických pokladů, které byly zabaveny ve prospěch povstalecké pokladny. Dne 10. února 1568, v obavách před blížícím se obležením královským vojskem, začali obyvatelé narychlo uvádět město do stavu nejvyšší bojové pohotovosti. Protože na zpevnění městských hradeb chyběl stavební materiál, bylo vydáno nařízení kompletně zdemolovat všechny katolické kostely ve městě. Zchátralé torzo kostela svatého Bartoloměje bylo ušetřeno pouze z ryze vojenských a strategických důvodů – jeho vysoká gotická věž (zvonice) byla zachována, aby sloužila jako pozorovatelna, případně jako dělostřelecké postavení. Vydání slavného Ediktu nantského umožnilo katolíkům dne 6. srpna 1599 opětovně převzít do svého vlastnictví kapli svaté Markéty a smutné ruiny zničeného kostela svatého Bartoloměje. Neustálé vleklé konflikty s protestantskou městskou radou však obnovu plnohodnotného chrámu dlouho znemožňovaly; v roce 1599 z kostela zbývala pouze zvonice a část obvodové zdi v závěru. Když se na počátku 17. století skupina horlivých katolických farníků pokusila zdivo svépomocí opětovně vyzdít, nechal protestantský starosta Louis Berne v roce 1603 celou jejich denní práci během noci tajně zdemolovat. Tento pokus o obnovu byl proto rychle opuštěn. Cesta k založení katedrály Po slavném vítězství královských vojsk a dobytí La Rochelle v roce 1628 vyvlastnil král Ludvík XIII. protestantům jejich Velký templ (Grand Temple). Panovník učinil slavnostní slib, že z poraženého města vytvoří nové biskupské sídlo, přičemž právě tento Velký templ se měl proměnit v novou katedrálu. Do doby, než bude diecéze oficiálně zřízena, svěřil král správu Velkého templu katolické farnosti svatého Bartoloměje. Králův slib se naplnil v roce 1648, kdy papež oficiálně přenesl biskupský stolec ze zaniklého Maillezais přímo do La Rochelle. V roce 1666 se do města na papežský příkaz přesunula také celá původní maillezaiská katedrální kapitula, která se usadila právě ve Velkém templu, jenž plnil funkci katedrály od roku 1668. Mezi nově příchozími kanovníky kapituly a původními farníky od svatého Bartoloměje však okamžitě propukly těžké kompetenční spory. V roce 1667 byli farníci nuceni prostor Velkého templu definitivně opustit a přenechat jej kapitule. V srpnu 1668 byla proto zahájena výstavba zbrusu nového farního kostela na místě původního chrámu zničeného během náboženských válek. Práce trvaly deset let a 20. června 1678 zde byla odsloužena první mše. Na rozdíl od původního středověkého kostela byl nový barokní chrám orientován závěrem k severu a jeho hlavní vchod vedl z ulice Rue Auffrédy. Budova byla dlouhá přibližně dvacet sáhů a široká dvanáct sáhů. Její dřevěný krov neslo osm masivních pilířů, které prostor dělily do tří lodí. Po pravé straně hlavního oltáře se nacházela kaple svaté Anny (historické patronky La Rochelle) a po levé straně kaple Panny Marie. V roce 1687 musela tato novostavba narychlo pojmout celou katedrální kapitulu, neboť dosavadní provizorní katedrálu (bývalý protestantský Velký templ) zničil katastrofální požár. Toto vynucené spolužití farníků a kanovníků pod jednou střechou se stalo trvalým zdrojem ostrých konfliktů, které definitivně ukončila až demolice budovy během Francouzské revoluce. Dne 10. června 1702 se tehdejší biskup Frezeau de Frezilière pokusil o otevřený mocenský převrat: nechal svévolně přenést svatostánek (tabernákl) z hlavního oltáře do mariánské kaple a oficiálně prohlásil, že na přímý rozkaz krále přebírá kostel svatého Bartoloměje do plné biskupské správy jako novou oficiální katedrálu, zasvěcenou od té chvíle svatému Ludvíkovi. Zánik farnosti svatého Bartoloměje Proti svévolnému biskupskému záboru kostela svatého Bartoloměje z roku 1702 tehdy rázně a energicky protestovali jak samotní farníci, tak *členové farní rady, z jejichž vlastních finančních příspěvků byl chrám z ruin znovuvybudován. V srpnu téhož roku bylo nakonec úředně rozhodnuto, že budova zůstane i nadále farním kostelem, kanovníci v ní však smějí provádět své kapitulní chórové modlitby, a pokud by tehdejší biskup zemřel před dokončením nové řádné katedrály, bude mu umožněno nalézt místo posledního odpočinku přímo v hlavním chóru kostela. K tomu došlo již v listopadu téhož roku, kdy zde byl prelát slavnostně pohřben. V následujících desetiletích se v kostele odehrály křty významných osobností francouzských dějin: 23. dubna 1756 zde byl pokřtěn budoucí revoluční vůdce Billaud-Varenne a 13. srpna 1756, hned druhý den po svém narození, také pozdější generál François de Beauharnais. V roce 1784 katedrální kapitula provizorní prostory opustila a definitivně se přestěhovala do nově vybudované klasicistní katedrály svatého Ludvíka. Opuštěný starý kostel svatého Bartoloměje pak v roce 1793 městská samospráva proměnila v obecní tržnici s obilím a moukou. Později se sice uvažovalo o jeho přestavbě na divadelní sál, nakonec však byl v roce 1797 prodán v dražbě a kompletně zdemolován. Představitelé revolučního města tehdy usoudili, že provozovat dva velké sakrální objekty v těsném sousedství je zbytečný luxus. Vzhledem k tomu, že stará farní budova navíc staticky zasahovala do ulice Rue Chaudrier a vyžadovala nákladné opravy, bylo rozhodnuto ji strhnout a funkci farního chrámu plně přenést na novou sousední katedrálu. Z celého tohoto historického objektu se do dnešních dnů dochoval pouze fragment obvodové zdi, která na jižní straně propojovala loď s dochovanou středověkou zvonicí. Uvolněné prostranství po demolici lodi postupně zaplnila obytná zástavba a veřejné městské lázně. Tyto parcely město zpětně vykoupilo až v roce 1855, což konečně umožnilo dostavět a stavebně uzavřít monumentální polygonální závěr (chevet) současné katedrály. Právě těsné sousedství starého farního kostela, do jehož zdiva nová katedrála narážela, totiž dokončení tohoto závěru před Francouzskou revolucí znemožňovalo. Významná městská tradice: Volba starosty Každý rok, přesně na Bílou neděli (v katolickém kalendáři nazývanou neděle Quasimodo), se v kostele svatého Bartoloměje konala ostře sledovaná volba tří nejvyšších městských představitelů. Z této trojice kandidátů pak provinciální královský prokurátor (sénéchal) jménem panovníka vybral muže, který měl po dobu jednoho roku zastávat prestižní úřad starosty La Rochelle. Tato významná občansko-náboženská tradice se v prostorách chrámu nepřetržitě odehrávala až do jeho prvního zničení protestanty v roce 1568. Na samém sklonku 15. století byla tato volební ceremonie trvale přenesena do prostor radnice (échevinage). Tradice svobodné volby pak definitivně zanikla v roce 1628, kdy král Ludvík XIII. po úspěšném dobytí vzpurného města úřad autonomní samosprávy a purkmistra formálně zrušil. První provizorní katedrála: Velký templ Po úspěšném ukončení obléhání La Rochelle (v letech 1627–1628) se král Ludvík XIII. rozhodl proměnit město v nové biskupské sídlo. Oficiální papežská bula In supereminenti militantis ecclesiae solio, kterou papež Inocenc X. formálně zrušil staré venkovské biskupství v Maillezais a jeho stolec přenesl do La Rochelle, však byla vydána až v roce 1648. Tento přesun se zpočátku setkal s prudkým odporem ze strany bohaté a vlivné maillezaiské klášterní kapituly, která odchod odmítala a zůstávala ve svém mateřském klášteře. Kanovníci byli nuceni odložit mnišský řeholní hábit a povinně se přesídlit do La Rochelle až na základě přísného soudního fulminačního dekretu ze dne 16. listopadu 1666. Jako vůbec první provizorní katedrální chrám v La Rochelle začal sloužit objekt zvaný Saint-Barthélémy-du-Grand-Temple. Jednalo se o budovu původního monumentálního Velkého templu kalvínské reformované církve, vybudovaného na hradním náměstí (dnešním Place de Verdun) v letech 1600 až 1603. Celkový architektonický koncept a stavební plány tohoto templu byly tradicí připisovány slavnému královskému architektovi Philibertu Delormovi, mimo jiné tvůrci pařížského paláce Tuileries. Stavba byla dokončena v září roku 1603. V neděli 7. září zde kazatel Dumont přednesl historicky první kalvínské kázání před obrovským davem čítajícím na 3 500 věřících. Poté, co byli obyvatelé La Rochelle po dlouhém obležení v roce 1628 poraženi královským vojskem, byla kalvinistům sice ponechána osobní náboženská svoboda, avšak jejich Velký templ byl státem zkonfiskován ve prospěch katolické církve. Mezi lety 1629 a 1648 pak budova provizorně sloužila potřebám katolické farnosti svatého Bartoloměje. Z architektonického hlediska tvořil tento Velký templ protáhlý osmiúhelník (oktagon) o délce téměř dvaceti sáhů a šířce patnácti sáhů, který kryla rozložitá, olovem pobitá střecha, jež přesahovala samotné obvodové zdivo. Uprostřed jižní fasády byl k obvodové zdi přisazen hranolový osmiúhelníkový věžový clocher, zakončený kopulí s prolamovaným sanktusníkem, v němž visel zvon. Největší údiv a obdiv dobových stavitelů však vzbuzoval monumentální dřevěný krov: „Nebyl nesen vůbec žádnými vnitřními pilíři či sloupy, ale celou váhu držely pouze dva chytře navržené dřevěné vazníky mimořádného konstrukčního vtipu a mistrovství. Celý podhled byl uzavřen obrovským páskovým dřevěným podbitím, které stoupalo do podoby vnitřní kopule až do výšky deseti sáhů. Tento monument byl pro svou monumentalitu, čistou architekturu a obdivuhodný krov po právu považován za jeden z nejkrásnějších uměleckých skvostů, jaké kdy kalvínská reformace na půdě Francie vytvořila.“ Tento výjimečný architektonický skvost však potkal tragický konec. Dne 9. února 1687 byl na náměstí před chrámem zapálen velký slavnostní oheň na oslavu uzdravení krále Ludvíka XIV. Kvůli silnému větru však létající jiskry nešťastnou náhodou zapálily dřevěnou konstrukci střešního krovu; požár byl tak intenzivní, že během několika málo hodin byl tento nádherný památník kompletně stráven plameny a proměněn v popel. Katedrální kapitula poté nalezla své útočiště v nově vybudovaném sousedním farním kostele svatého Bartoloměje, který byl na náklady farníků postaven v letech 1668 až 1678. Výstavba současné katedrály svatého Ludvíka Po definitivním zničení Velkého templu a kvůli právní i prostorové nemožnosti proměnit farní kostel svatého Bartoloměje v plnohodnotnou katedrálu byly studovány různé projekty na vztyčení zcela nové sakrální budovy. Přísná rozpočtová omezení a absolutní priorita, kterou stát na konci 17. století udělil výstavbě nového městského opevnění, však faktické zahájení prací na dlouhou dobu zablokovaly. Teprve po uplynutí třiceti let se projektu energicky ujal nový diecézní biskup Roch de Menou. Finanční prostředky, které církev svědomitě shromažďovala po celých deset let, však zpočátku stačily pouze na odkoupení pozemků pro budoucí stavební zábor. Po intenzivním vyjednávání a díky přímé diplomatické podpoře vlivného kardinála de Fleuryho nakonec královská moc v roce 1740 schválila mimořádnou dotaci ve výši 100 000 liver. Versailleský dvůr si však zároveň vymínil, že celkový projekt musí povinně vypracovat sám králův první architekt (Premier architecte du Roi). Následujícího roku předložil slavný architekt Jacques Gabriel královské radě první koncepční studii. Dne 2. července 1741 Gabriel oficiálně informoval intendanta la_rochellské generální intendantury, pana de Barentin, že definitivní prováděcí plány byly úspěšně schváleny kardinálem Fleurym i panem de Muy. Vzhledem k monumentálním rozměrům, které byly nové prestižní budově vtisknuty, však uvolněné prostranství již kapacitně nepostačovalo a plány musely nově počítat s úplnou demolicí sousedního starého kostela svatého Bartoloměje. Architekt si byl tohoto citlivého urbanistického problému plně vědom a navrhl šalamounské řešení: v první fázi vybudovat novou katedrálu pouze po úroveň jejího vnějšího závěru (chevetu) a definitivní osud farního kostela odložit na pozdější dobu. Rozhodnutí Státní rady ze dne 23. září 1741 schválilo projekt v jeho celistvosti a potvrdilo darování slíbených 100 000 liver. Tento královský výnos výslovně nařizoval: „Je vůlí Jeho Majestátu, aby v okamžiku, kdy stavba jmenovaného kostela dosáhne až k hranici farnosti svatého Bartoloměje, byl provoz jmenované farnosti trvale přenesen do již vybudovaných prostor nové katedrály… tak, aby bylo možné bez překážek provést zbytek generálního plánu jmenované katedrály… a to bez ohledu na jakékoli protesty, odvolání či jiné právní překážky.“ Práce za otce a syna Gabrielových Dne 18. června 1742 byla slavnostně požehnána a položena základní káva nové katedrály. Autor projektu, architekt Jacques Gabriel, stihl finální prováděcí výkresy osobně podepsat ještě před svou smrtí, která ho zastihla v dubnu téhož roku. Jeho úřad i rozdělanou práci okamžitě převzal jeho neméně slavný syn Jacques-Ange Gabriel (budoucí tvůrce pařížského náměstí Place de la Concorde či zámku Malý Trianon ve Versailles), který dopisem potvrdil svou absolutní věrnost otcovu odkazu: „Jsem příliš hrdý na architektonická díla, která vzešla z ruky mého otce, než aby mě nelichotilo v nich pokračovat. Mám proto tu čest ujistit Vás i celou ctihodnou kapitulu, že neopomenu žádnou příležitost, kdy by mé služby mohly být stavbě užitečné.“ Stavební práce zpočátku postupovaly velmi rychlým tempem, avšak v roce 1570 se kvůli totálnímu vyčerpání finančních zdrojů kompletně zastavily. Obvodové zdi katedrály v té době sahaly pouze po hlavní podstřešní římsu, a to v úseku od vstupního průčelí až po první klenební pole chóru. Nový diecézní biskup Crussol d'Uzès se po svém nástupu snažil stavbu dokončit co nejrychleji, a to i za cenu radikálního zjednodušení a znehodnocení původních Gabrielových velkolepých plánů. Katedrální kapitule se však podařilo biskupa přesvědčit, aby od těchto redukcí upustil a striktně se držel původního čistého konceptu. Bylo rozhodnuto pokračovat ve vyzdívání příčné lodi (transeptu) a nosných konstrukcí přiléhajících k centrální kopuli z obou stran lodi i chóru, a v tomto úseku přednostně dokončit klenbu, kamenné křížové klenby i střechu. Práce byly znovu obnoveny v září 1773. Jakmile se stavební huť opět rozběhla, práce se v roce 1775 rozšířily i na vyzdění druhého klenebního pole chóru, což si vynutilo provizorní stavební uzavření a statické propojení se zdí sousedního farního kostela svatého Bartoloměje. Kompletní zastřešení této hotové části bylo dokončeno v roce 1777. Finanční prostředky vyčleněné na tuto obnovu se však opět ukázaly jako nedostatečné a kapitula byla nucena znovu úpěnlivě požádat o pomoc panovníka. Král Ludvík XVI. v roce 1779 velkoryse přidělil katedrále částku 200 000 liver ve formě stálé roční renty. Přestože kapitula kvůli propukající státní finanční krizi nakonec obdržela sotva polovinu této slíbené částky, tyto peníze umožnily interiér základním způsobem zařídit. Vedle osazení hlavních vchodových dveří a zasklení oken byla katedrála provizorně uzpůsobena pro řádný liturgický provoz. Dne 27. června 1784, za přítomnosti veškerého duchovenstva a nejvyšších civilních i vojenských představitelů provincie, biskup Crussol d'Uzès novou katedrálu slavnostně konsekroval. Na samotném prahu Velké francouzské revoluce tak byla stavba reálně dokončena pouze po druhé klenební pole současného chóru, za nímž prozatím stála masivní dělicí zeď oddělující novou katedrálu od starého kostela svatého Bartoloměje. Hlavní monumentální vstup v průčelí musel být provizorně zazděn, aby se o něj mohl zevnitř opřít dočasný oltář; do chrámu se tak vstupovalo bočním portálem v rameni transeptu z ulice Rue Chaudrier. Osudy za revoluce a dokončení v 19. století Během Francouzské revoluce byl chrám církvi vyvlastněn a byl přeměněn na svatyni občanského kultu Rozumu, přičemž revoluční ceremonie se zde konaly pravidelně každé dekády (podle revolučního kalendáře). V roce 1801 povolil tehdejší první konsul Napoleon Bonaparte na přímou žádost departementu civilnímu městu využívat obrovské prostory vyvlastněné katedrály dvakrát do roka pro pořádání pravidelných městských obchodních trhů a veletrhů. Dne 3. října 1802 však byla budova na základě konkordátu oficiálně vrácena katolické církvi. Správu nad chrámem převzal jménem biskupa farář zdejší farnosti svatého Bartoloměje, neboť jeho vlastní farní kostel byl na rozdíl od katedrály během revolučního řádění kompletně srovnán se zemí. Tato demolice sousedního starého kostela sice teoreticky otevřela volnou cestu k okamžitému architektonickému dokončení celé katedrály, absolutní prioritou však v té době bylo nejprve uvést poškozený interiér do provozuschopného stavu a znovu jej vybavit mobiliářem. Vedle nejnutnějších oprav střechy a rozbitých oken byl provizorně architektonicky upraven doposud asymetricky useknutý chór a obě ramena příčné lodi. Boční vchod z ulice Rue Chaudrier byl definitivně zazděn a v roce 1835 byla v průčelí vybudována nová empora určená pro osazení velkých varhan. V roce 1836 byl novým diecézním biskupem jmenován Clément Villecourt, kterému se po letech usilovného vyjednávání podařilo přesvědčit státní úřady o absolutní umělecké i funkční nutnosti Gabrielovo monumentální dílo konečně dokončit. Francouzský stát proto v roce 1839 vykoupil soukromé obytné domy, městské lázně Borin a další hospodářské objekty, které mezitím živelně vyrostly na stavební parcele po zbouraném kostele svatého Bartoloměje. Samotná dostavba katedrály byla slavnostně zahájena 12. února 1849 a celé monumentální dílo bylo definitivně dokončeno v září roku 1857, a to s výjimkou obou plánovaných průčelních věží a jemného vnějšího sochařského dekoru exteriéru, které již z finančních důvodů nebyly realizovány. Vzhledem k tomu, že nová katedrála plně pohltila starobylou gotickou zvonici i stavební parcelu zaniklého farního kostela, byla nová budova oficiálně zasvěcena pod spojené spolupatrocinium svatého Ludvíka a svatého Bartoloměje. Shodou okolností a hříčkou církevního kalendáře připadají jejich svátky bezprostředně po sobě: svatý Bartoloměj se slaví 24. srpna a svatý Ludvík hned 25. srpna. Celý tento monumentální klasicistní komplex byl zapsán na oficiální seznam francouzských historických památek dne 30. října 1906. Zvonice svatého Bartoloměje Historické osudy věže Vzhledem k tomu, že věž představovala nejvyšší bod ve městě, byla během slavného obléhání z let 1627–1628 protestantskými obránci využívána jako strategické dělostřelecké stanoviště proti královským armádám Ludvíka XIII. Dne 14. října 1628 zasáhl dělový náboj, vypálený přímo z této zvonice, místo, kde právě probíhalo diplomatické vyjednávání mezi kardinálem Richeliem a anglickým velitelem Lordem Lindsaym; oba muži vyvázli bez zranění, pouze kompletně zasypáni prachem. Během šlechtického povstání frondy se tehdejší guvernér La Rochelle, hrabě du Daugnon, přidal v roce 1651 na stranu prince de Condé. Dne 8. října 1651 nechal z bezpečnostních důvodů kompletně strhnout nejvyšší kamenné klenby, vnitřní schodišťové stupně i dřevěná podlaží zvonice. Chtěl tím zabránit tomu, aby případné dělostřelecké baterie umístěné na vrcholu věže mohly ohrožovat přístavní pevnostní věže, v nichž se s vojskem sám opevnil. Nové věžní hodiny byly pořízeny na náklady městské samosprávy za tehdy vysokou částku 1600 liver. Do řádného provozu byly spuštěny 10. srpna 1702. Přízemní prostory zvonice byly stavebně upraveny na sklonku 20. století a tamní sál začal sloužit pro pořádání krátkodobých kulturních výstav. Současně byl celý vnitřní prostor věže kompletně zrekonstruován, což umožnilo její sezónní zpřístupnění veřejnosti během letních měsíců. V současnosti je však věž pro veřejnost opět uzavřena. Podobně jako samotná klasicistní katedrála je i tato gotická zvonice zapsána na oficiálním seznamu francouzských chráněných historických památek již od 30. října 1906. V rámci národního plánu obnovy z roku 2021 byl schválen rozsáhlý investiční program ve výši 2,1 milionu eur, určený na generální rekonstrukci věže svatého Bartoloměje, přičemž tyto náročné restaurátorské práce byly rozvrženy na dvacet měsíců. Architektonický popis Zvonice svatého Bartoloměje je vybudována v čistém gotickém slohu a bezprostředně přiléhá k vnějšímu závěru (chevetu) barokní katedrály. Věž vznikla na jihozápadním nároží původního středověkého farního kostela při jeho celkové přestavbě na přelomu 14. a 15. století. Její financování a velkorysá výstavba jsou historicky připisovány francouzskému králi Karlu VII., který byl v roce 1429 oficiálně jmenován hlavním zakladatelem zdejší kapituly. Vzhledem k tomu, že původní kamenné točité schodiště i vysoká klenba byly při militárních úpravách v roce 1651 zdemolovány, na vyhlídkový vrchol věže dnes vedou výhradně novodobá dřevěná schodiště. Vnější kamenická dekorace stavby sestává z figurálních plastik, zoomorfních chrličů a profilovaných říms s bohatými rostlinnými a florálními motivy. V vysokých dekorativních nikách na opěrných pilířích se dodnes dochovaly původní sochy Evy, svatého Jakuba a svatého Iva. Řada plastik andělů plní v architektuře věže funkci nosných konzol (krakorců). Podobně jako u nedalekého gotického kostela svatého Spasitele (Saint-Sauveur) si i tato věž na svých ochozech plně uchovala cenné prolamované gotické kamenné balustrády. Zvony V gotické zvonici jsou zavěšeny tři hlavní zvony katedrály: Zvon 1 „Marie-Ursule“: Hlavní zvon (**bourdon**) laděný do tónu c#³ o hmotnosti přibližně 1 490 kg. V roce 1818 jej odlila zvonařská dílna Ampoulange z Bordeaux. Zvon 2 „Louise“: Zvon laděný do tónu d³ o hmotnosti přibližně 1 170 kg, který v roce 1818 odlil rovněž zvonař Ampoulange z Bordeaux. Zvon 3 „Louise-Aimée-Marie“: Zvon laděný do tónu e³ o hmotnosti přibližně 968 kg, který v roce 1887 odlil významný orleánský zvonař Georges Bollée. Ačkoli je zvon „Marie-Ursule“ hlavním zvonem katedrály v La Rochelle, která je správním centrem departementu Charente-Maritime, nejedná se o nejtěžší zvon v tomto regionu. Tímto titulem se pyšní monumentální bourdon v bazilice svatého Eutropia ve městě Saintes. „Marie-Ursule“ nedrží v rámci departementu Charente-Maritime ani primát zvonu s nejhlubším zvukem. Hned tři jiná zvonová tělesa v tomto regionu vydávají hlubší tón (konkrétně čisté c³): jedná se o bourdon v sousedním la_rochellském kostele svatého Spasitele (Saint-Sauveur), zvon na la_rochellské Velké hodinové věži (Grosse Horloge) a hlavní bourdon katedrály svatého Petra v Saintes. Architektonické řešení Původní stavební projekt vypracoval slavný architekt Jacques V. Gabriel, který však zemřel ještě před položením základního kamene v roce 1742. Na provádění prací pak spíše formálně a na dálku dohlížel jeho neméně slavný syn, architekt Jacques-Ange Gabriel. Celý chrám byl definitivně dokončen až v období Druhého císařství, přičemž dvojice monumentálních věží v průčelí, s nimiž původní plány počítaly, nebyla z finančních důvodů nikdy realizována. Dispozice budovy sleduje tradiční půdorys latinského kříže, který strukturálně vychází z gotické tradice. Tvoří ji vysoká hlavní loď a dvě boční lodi lemované věncem postranních kaplí. Příčná loď (transept) výrazně vystupuje z hmoty stavby. Na křížení lodí navazuje hlavní chór obklopený obchozím ochozem (deambulatoriem), do něhož se v ose chrámu za oltářem otevírá rozměrná osová kaple zasvěcená Panně Marii. Vnější západní průčelí se vyznačuje přísným, až strohým klasicistním rázem. Je vertikálně členěno nad sebou umístěnými polopilíři a sloupy ve dvou klasických architektonických řádech – spodním toskánském a horním dórském. Celou tuto kompozici završuje monumentální trojúhelníkový fronton (štít), který po stranách doplňují dekorativní volutová konzolová křídla. Interiér Této přísné klasicistní architektonické střídmosti plně podléhá i vnitřní prostor chrámu. Hlavní loď zastropuje valená klenba vyztužená mohutnými pasovými oblouky. Obě boční lodě jsou zaklenuty tradičními románskými a barokními křížovými klenbami bez žeber. Kupoli osové mariánské kaple (kaple Panny Marie) zdobí monumentální figurální malby, jejichž autorem je slavný akademický malíř William Bouguereau. Vnitřní dekorace interiéru je mimořádně střídmá a využívá přísný dórský řád, jehož výrazný vlys s triglyfy probíhá nepřerušeně podél celého obvodu stavby. Jedinými plastickými a sochařskými prvky v architektuře lodi jsou ozdobné klenáky (agrafy), které vystupují ve vrcholech jednotlivých arkádových oblouků (tyto reliéfy vytesal sochař Alexandre Félix Vételet během restaurátorských kampaní v letech 1862 a 1873). Monumentální kupole se klene nad centrálním čtvercem křížení příčné a hlavní lodi. Obrovská statická síla a mohutnost nosných pilířů v tomto křížení je vizuálně zdůrazněna výrazným zalomením (předsazením) hlavní římsy a navazujícího dórského vlysu. Konstrukční přechod ze čtvercového půdorysu pilířů na kruhovou základnu samotné kupole stavitelé elegantně vyřešili pomocí sférických trojúhelníků – pandantivů. Kaple Panny Marie (Chapelle de la Vierge) Kupoli kaple zdobí ucelený malířský soubor, který je mistrovským dílem Williama Bouguereaua. Sestává ze šesti pláten zachycujících scény ze života Matky Boží, které obklopují ústřední monumentální malbu Nanebevzetí Panny Marie z roku 1875. Ostatní obrazy představují Zvěstování Panny Marie, Navštívení Panny Marie, Narození Páně, Útěk do Egypta, teologicky vzácný motiv Omdlení Panny Marie pod křížem (la Pâmoison) a Pietu (Vierge de pitié). Každý z těchto obrazů je namalován na dvou vzájemně spojených plátnech a na své místo byly osazeny v roce 1876. Výjimkou je plátno Zvěstování – to původně namaloval François Édouard Picot a poprvé bylo představeno na pařížském Salonu již v roce 1827. Námořnická kaple (La chapelle des marins) Zdejší vzácné obrazy pocházejí z historického kostela Saint-Jean-du-Pérot, který v minulosti sloužil jako hlavní svatyně la_rochellských rybářů. Tento chrám stál ve staré námořnické čtvrti Saint-Jean-du-Pérot, vymezené na jihu obrannými věžemi Tour de la Chaîne a Tour de la Lanterne a na severu ulicí Rue Léonce-Vieljeux. Jednalo se o jednu z pěti původních historických farností ve městě. Kvůli havarijnímu stavu zdiva však byla v budově v roce 1887 ukončena liturgická funkce a loď byla následně kompletně zbourána; do dnešních dnů se z tohoto chrámu dochovala pouze samostatně stojící gotická zvonice. Celý cenný soubor rybářských obrazů a námořních votivních předmětů (exvot) byl poté bezpečně shromážděn v jedné z bočních kaplí katedrály svatého Ludvíka, která se od té doby stala oficiální Námořnickou kaplí. Většina těchto dramatických děl zachycuje koráby a plachetnice uprostřed bouře během ztroskotání, nad nimiž se na nebesích zjevuje Panna Maria, aby u Boha vyprosila záchranu pro jejich tonoucí posádky. Votivní obraz otrokářské lodi „Le Saphir“ Olejomalba s vyobrazením lodi Le Saphir zachycuje atlantickou otrokářskou loď a představuje mrazivé svědectví o přímém zapojení přístavu La Rochelle do transatlantického obchodu s otroky. Tento námořní votivní obraz (exvoto) ukazuje la_rochellské plavidlo Le Saphir zcela zablokované a nehybné kvůli naprostému bezvětří v oceánu na trase mezi Guinejským zálivem v Africe a břehy ostrova Saint-Domingue (dnešní Haiti). Tato situace vystavila celou posádku i vězněné otroky bezprostřední hrozbě hladomoru. Anonymní malíř na obraze zachytil několik černých otroků, kteří v zoufalství úpěnlivě vztahují ruce a modlí se k Ježíši Kristu. Majitel lodi, Élie Giraudeau, byl protestantského (kalvínského) vyznání a je vysoce pravděpodobné, že stejnou víru vyznával i kapitán plavidla Rossal. Tento náboženský fakt vysvětluje v kontextu tehdejšího umění ojedinělou ikonografickou anomálii: jako nebeský intercesor (prostředník u Boha) je zde zobrazen přímo Ježíš Kristus, a nikoli Panna Maria, jejíž uctívání kalvínská teologie odmítala. Obraz byl namalován neznámým autorem pravděpodobně v roce 1741 nebo krátce poté. Vitráže Zdejší okenní vitráže vznikly v průběhu 19. století a jsou dílem tří odlišných uměleckých ateliérů. Před jejich osazením tvořilo výplně oken pouze obyčejné čiré kosočtverečné sklo, skládané do olověných pásků. Současné barevné vitráže byly v chrámu postupně realizovány a osazovány mezi lety 1872 a 1893. Obrazová výzdoba Nechte maličkých přijít ke mně (Laissez venir à moi les petits enfants) – monumentální plátno od malíře Louise Matouta (1811–1888), které bylo do katedrály trvale deponováno v roce 1883. Velké varhany v katedrále Současná varhanní empora (kůr) přesně odpovídá projektu a plánům architekta Brossarda z roku 1835 a byla vybudována s cílem pojmout vůbec první varhanní stroj v historii této katedrály. Dnešní velký nástroj nahradil starší varhany od stavitele Johna Abbeyho z roku 1835, které byly v roce 1866 prodány farnosti svatého Hilaria v Poitiers. Nové monumentální varhany postavila v roce 1867 renomovaná varhanářská firma Merklin-Schütze a v téměř nedotčeném stavu se dochovaly až do dnešních dnů. V roce 1869 titíž varhanáři vybudovali zcela novou vyřezávanou varhanní skříň (buffet), neboť ta původní od Johna Abbeyho se ukázala jako technicky nevyhovující pro uložení nového, mnohem většího stroje. Technické parametry a památková obnova Tento hlavní nástroj la_rochellské katedrály představuje mimořádně hodnotný a typický příklad romantického varhanářství druhé poloviny 19. století. Pro svou vysokou uměleckou cenu byla jeho kompletní hrací a píšťalová část dne 15. října 1983 prohlášena za francouzskou movitou historickou památku. V letech 1991–1995 prošel nástroj generální restaurátorskou obnovou do své autentické historické podoby, kterou mistrně provedl renomovaný varhanář Bernard Raupp z Mirande. Dlouhá desetiletí provozu a neúprosný zub času totiž vedly k tomu, že 30. června 1991, přímo uprostřed slavnostní mše, varhany definitivně utichly. Restaurátor Bernard Raupp k tomuto náročnému památkovému zásahu tehdy uvedl: „Nástroj se nacházel v katastrofálním stavu. Vážně poškozen byl jak vnitřní vzduchový systém (traktura a vzdušnice), tak samotný píšťalový fond. Šlo o technicky nesmírně náročnou práci, což platilo zejména pro intonaci citlivých jazykových rejstříků. Všechny poškozené díly jsme museli vyrobit znovu jako exaktní, historicky věrné kopie. Výsledek však za toto obrovské úsilí stál.“ Své nové plnohodnotné znovuzrození slavily varhany dne 1. listopadu 1995, kdy se po čtyřech letech komplexních restaurátorských prací, které si vyžádaly rozpočet 1,5 milionu franků, poprvé opět rozezněly v plném lesku. Díky svému specifickému zvuku a romantické dispozici jsou tyto varhany ideálním nástrojem pro autentickou interpretaci evropské varhanní hudby 19. století. Od dokončení této generální rekonstrukce je prostor katedrály pravidelným dějištěm významných duchovních koncertů a mezinárodních varhanních recitálů. Popis varhanní skříně Varhanní skříň (buffet) je vyrobena z masivního dubového dřeva a samotné pohledové píšťaly (prospekt) jsou zhotoveny z leštěného cínu. Předsunutý pozitiv na zábradlí kůru je zde koncipován jako slepý (nepravý) pozitiv; tvoří ho tři dekorativní věže a dvě plochá píšťalová pole. Tyto věže na vrcholu doplňují plastiky hrajících andílků. Hlavní velká varhanní skříň se skládá ze čtyř věží a pěti plochých píšťalových polí. Na vrcholu dvou středových věží jsou osazeny sochy v nadživotní velikosti představující starozákonního krále Davida a svatou Cecílii (patronku církevní hudby). Tyto plastiky symetricky lemují ozdobný fronton s motivy andělů hudebníků, který korunuje centrální ploché pole prospektu. Krajní dvě varhanní věže pak ve své horní části nesou bohatě vyřezávaný dekor v podobě harf. Chórové varhany Menší chórové varhany se nacházejí v prvním pravém klenebním poli (travé) kněžiště. Tento nástroj vyrobila v letech 1860–1861 pařížská varhanářská firma Merklin-Schütze. Jejich vyřezávaná dubová skříň (buffet) je pojednána ve stylovém duchu Druhého císařství. Píšťalový prospekt tvoří centrální ploché pole se 13 funkčními píšťalami, které lemují dvě postranní věže, doplněné po vnějších stranách ještě dvěma menšími slepými (falešnými) píšťalovými poli. Věže a prostory nad hlavní podstřešní římsou zdobí bohatě vyřezávaný rostlinný a florální dekor. Všechny pohledové píšťaly jsou zhotoveny z leštěného cínu. Pro svou vysokou uměleckou a řemeslnou hodnotu byly tyto varhany dne 16. července 1998 prohlášeny za francouzskou movitou historickou památku. Galerie Literatura Dominique Mailles et Yves-Jean Riou, Image du Patrimoine, La Cathédrale de La Rochelle, Poitiers, éd. CPPPC, 198 Émile Couneau, La Rochelle disparue, 1904 J.-B.-E. Jourdan, Éphémérides historiques de la Rochelle, A. Siret, 1861, 595 p., sur books.google.fr Étienne Cholet, Notice historique sur la cathédrale de La Rochelle, 1862, 137 p., sur books.google.fr Daniel Massiou, Histoire politique, civile et religieuse de la Saintonge et de l'Aunis, t. I, Paris, Pannier, 1838, 575 p. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Louis de La Rochelle na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Louis de La Rochelle na Wikimedia Commons