Bazilika Saint-Quentin

Bazilika Saint-Quentin (francosko Basilique Saint-Quentin), prej kolegijska cerkev Saint-Quentin (francosko Collégiale Saint-Quentin), je katoliška cerkev v mestu Saint-Quentin v departmaju Aisne v Franciji. Na tem mestu so od 4. stoletja našega štetja verske stavbe, ki so bile v zgodnjem srednjem veku večkrat uničene in obnovljene. Sedanja bazilika je bila zgrajena v fazah med 12. in 15. stoletjem. V prvi svetovni vojni (1914–18) je bila močno poškodovana in je bila po obsežni obnovi ponovno odprta šele leta 1956. Izvor Mesto Saint-Quentin je bilo identificirano z rimskim mestom Augusta Veromandurorum, trgovskim središčem na pomembnem križišču. Sedanjo ime je dobilo po krščanskem misijonarju svetem Gaju Quentinu, ki je bil tam leta 287 n. št. obglavljen. Legenda pravi, da je truplo mnogo let pozneje v bližnjih bregovih reke Some našla rimska vdova po imenu Evzebija. Posmrtne ostanke je ponovno pokopala na vrhu hriba v središču sedanjega mesta in mučeniku zgradila majhno svetišče. Izkopavanja okoli kripte sedanje cerkve so dejansko odkrila sledi stavbe iz tega datuma. Nekateri viri pravijo, da je mesto postalo sedež škofije okoli leta 365, a se je škof po tem, ko so ga barbari leta 531 uničili, preselil v Noyon. Kapelo je Gregor Tourski (ok. 538–594) navedel kot romarsko destinacijo. Sveti Eligij (ok. 588–660), noyonski škof in svetovalec Dagoberta I., merovinškega kralja Francije, je grobnico v 7. stoletju ponovno odkril »pod tlakom bazilike«. Obstajajo zapisi, da je sveti Eligij stavbo razširil. V bližini kripte so našli ostanke tal iz tega obdobja. Ohranjen je bil velik fragment mozaika. Prva skupnost menihov je bila ustanovljena v Saint-Quentinu ali okoli njega sredi 7. stoletja, verjetno s strani irskih menihov s podporo noyonskih škofov. Škofje so zahtevali cerkveno jurisdikcijo nad večino Vermandoisa, vključno s Saint-Quentinom. Cerkev je bila obnovljena s pomočjo Karla Velikega (ok. 747–814) in jo je posvetil papež Štefan IV. (vladal 816–817).[3] V zgodnjem srednjem veku sta morda stali dve cerkvi, ena posvečena svetemu Quentinu in druga Devici Mariji. Arheologi so našli ostanke obzidja iz karolinškega obdobja, ko je bila lokacija cvetoča samostanska in romarska točka. Omejene arheološke raziskave kažejo, da je kripta v delu ladje med obema transeptoma morda nadomestila karolinško kripto s krožnim hodnikom. Cerkev so Normani požgali leta 816, jo obnovili leta 824 in ponovno požgali leta 883. Po letu 883 je bilo območje utrjeno. Leta 900 so trupla Saint-Quentina in dveh drugih svetnikov položili v kamnite sarkofage v novozgrajeni kripti. V 10. stoletju so herbertinski grofje Vermandois, predvsem Adalbert I. (Albert Pobožni ok. 915–987), menihe zamenjali s kongregacijo posvetnih kanonikov. Grofi so si lastili naziv opata in bili gospodarji cerkve. Kolegijsko cerkev je upravljal dekan. Dekana je imenoval grof in je poročal le grofu, ne pa noyonskemu škofu in nato reimskemu nadškofu. Obstajajo zapisi o obnovi sredi 10. stoletja. Cerkev je bila poškodovana med lokalnimi vojnami v letih 1102–03. Nekoč naj bi cerkev obnovil grof Raoul Vermandois (ok. 1100–52), vendar se to zdaj zdi malo verjetno. Kanoniki kolegijskega kapitlja so živeli v ločenih hišah znotraj cerkvenega območja in večina ni bila posvečenih v duhovnike. Pogosto so bili lastniki nepremičnin in poslovneži iz plemiških družin, njihova glavna vloga pa je bila upravljanje premoženja kapitlja. Do leta 1200 je bil kapitelj velik in uspešen, s 72 kanoniki. Polneodvisni grofje Vermandois so bili prvotno tesno povezani z grofijo Flandrijo, vendar so postopoma prišli pod francoski nadzor, proces, ki se je zaključil, ko je leta 1214 umrla Eleonora Vermandoiska. Istega leta je kardinal Robert Courçonski uvedel reformo, po kateri so posvečeni župniki v devetih župnijskih cerkvah neodvisno od kapitlja podeljevali zakramente, čeprav so kapitlju plačevali del svojih pristojbin za krst, poroke in pogrebe. Gradnja ogromne nove kolegijske cerkve je bila morda deloma motivirana z željo kolegijske kapiteljske cerkve, da ponovno uveljavi svojo avtoriteto po izgubi pristojnosti v korist mestnih oblasti in župnikov. Zgodovina Gradnja Gradnja stolpa, danes zvonika, se je začela okoli leta 1170. Dokončan je bil med letoma 1195 in 1200. Okoli leta 1190 so se kanoniki odločili zgraditi impozantnejšo cerkev, da bi sprejeli naraščajoče število romarjev. Apsida je bila dokončana leta 1205. Apsida je bila nekoliko oddaljena vzhodno od stolpa. Gradnja se je nato nadaljevala proti zahodu od apside proti stolpu iz 12. stoletja, ki je sčasoma postal vhod v kolegijsko cerkev. Med kapitljem in noyonskimi škofi so se pogosto pojavljali spori, katerih avtoritete niso priznavali. V zgodnjih 1220-ih je škof Gérard de Bazoches kapitelj prepovedal, vendar je papež Gregor IX. leta 1228 prepoved preklical. Istega leta je po Gérardovi smrti novi škof postal Nicolas de Roye, ki je bil v sorodu z več kanoniki. Kasneje leta 1228 so relikvije svetega Quentina, svetega Viktorija iz Amiensa in svetega Kasijana iz Auxerra premaknili iz stare kripte na začasno mesto v ladji. Posmrtne ostanke svetnikov so razstavili za češčenje. Njihove glave in roke so ločili od teles, vsak del telesa pa so položili v svoj relikviarij. Po dokončanju svetišča so relikviarije postavili za glavni oltar. Kripta, katere grobnice so zdaj prazne, je bila ohranjena kot sveto mesto. Avgusta 1231 je v cerkvi potekala sinoda. Nadškof je sedel na sredini apside, na levi pa so bili škofi iz Soissonsa, Beauvaisa, Noyona, Tournaija in Senlisa, na desni pa škofi iz Laona, Châlons-en-Champagnea, Amiensa, Thérouannea in Arrasa. Leta 1257 se je Ludvik IX. Francoski (1214–70) (Sveti Ludvik) udeležil velike slovesnosti, na kateri so bile relikvije svetnika prenesene v kor. Kor je bil takrat večinoma dokončan, razen visokih oken, ki so bila zgrajena v zadnji tretjini 13. stoletja. Gradnja je zaradi pomanjkanja sredstev in strukturnih težav napredovala počasi. Leta 1316 je moral mojster zidar Jean Le Bel okrepiti stebre kora. Njegov naslednik, Gilles Largent, je leta 1394 popravil razpokane oboke. Leta 1417 je francoski kralj Ludvik XI. (1423–83) podaril 1000 zlatih kron za popolno obnovo južnega kraka transepta, ki je bil v nevarnosti, da se zruši. Transept je bil dokončan sredi 15. stoletja. Ladja je bila dokončana leta 1456 in je dokončno povezala apsido s stolpom sv. Mihaela iz 12. stoletja. Portal v stolpu je bil dokončan leta 1477. Leta 1509 so bili položeni temelji za masivno fasado z dvema stolpoma, ki naj bi nadomestila obstoječi vhodni stolp, vendar je bil ta projekt zaradi pomanjkanja sredstev kmalu opuščen. Požar, vojna in revolucija Stavbo je leta 1545 poškodoval velik požar in še en požar med španskim obleganjem leta 1557. Še en požar je bil leta 1669. Med francosko revolucijo (1789–99) so stavbo poškodovali jakobinci, ki so jo preuredili v Tempelj razuma, nato v skladišče krme in hlev. Stavba je bila leta 1840 označena kot zgodovinski spomenik. Med francosko-prusko vojno (1870–71) je stavbo 19. januarja 1871 poškodovalo 18 granat. Leta 1876 jo je papež Pij IX. razglasil za manjšo baziliko. Med prvo svetovno vojno (1914–18) so mesto 28. avgusta 1914 zasedle nemške sile. Duhovniku je uspelo skriti najdragocenejše imetje. 1. julija 1916 je zavezniško letalo na železniško postajo odvrglo bombo, ki je zanetila vagon eksploziva. Eksplozija je povzročila veliko škodo mestnim stavbam, sedem velikih oken bazilike pa je bilo razbitih. Mesto je bilo evakuirano 15. marca 1917. Streha cerkve je bila uničena v požaru 15. avgusta 1917. Ko so francoske sile 1. oktobra 1918 ponovno zavzele Saint-Quentin, so aretirale nemškega inženirja, ki se je pripravljal na razstrelitev močno poškodovane stavbe. V ta namen je bilo v stenah in stebrih narejenih 93 lukenj, ki so bile napolnjene z eksplozivom. Do takrat se je obok osrednje ladje popolnoma zrušil. Deli opornikov so bili uničeni, stene in oporniki pa so imeli veliko razpok. Obstajala je nevarnost, da bi padci nestabilnega zidu sprožili večje zrušitve. Sodobna rekonstrukcija Rekonstrukcija bazilike se je začela leta 1919 pod vodstvom Komisije za zgodovinske spomenike. Emile Brunet je bil zadolžen za obnovo. Kot prvi korak so nemški vojni ujetniki odstranili približno 3000 kubičnih metrov rezanega kamna in ruševin. Med tem je bila povzročena nadaljnja škoda na rezbarijah in okraskih. Specializirani delavci so se lotili nujnih okrepitev zidovja, deli poškodovanih skulptur pa so bili shranjeni za kasnejšo obnovo. Za zaščito konstrukcije pred vremenskimi vplivi je bila zgrajena začasna streha, prekrita z vlaknastim cementom in ruberoidnimi ploščami. Osnovna obnova je trajala 25 let. Ohranjena vitraža iz 13. stoletja so bila ponovno nameščena leta 1948, manjkajoča pa so nadomestila sodobna okna, ki jih je izdelal Hector de Pétigny (1904–92). Obnovljena bazilika je bila ponovno odprta za bogoslužje leta 1956. Zvonik nad transeptom je bil dokončan šele leta 1983. Nadaljnja restavratorska dela so bila izvedena leta 2006, da bi očistili obzidje in obnovili vhodni del v stanje s konca 17. stoletja. Stavba Bazilika je največja verska stavba v Pikardiji po stolnici v Amiensu. Dolga je 133 metrov in visoka 40 metrov. Ladja je široka 42 metrov. Ima 110 oken. Zvonik iz leta 1976 daje stavbi višino 82 metrov. Vhodni stolp je visok 34,5 metra. Notranjost je dolga 120 metrov, široka 36 metrov in se pod obokom dviga do 34 metrov. Zunanjost Stavba ima drzno zasnovo z ekstravagantnimi detajli. Prikazuje razvoj gotskega sloga med dolgim ​​obdobjem gradnje. Nad transeptom ima kvadratni stolp, ki ga krasi vitek zvonik, postavljen leta 1983. Vhod v cerkev izvira iz 9. stoletja. Nekoč je bil del karolinške cerkve in je bil temeljito preurejen. Zdaj ima tri nadstropja nad polkrožnim vhodom. Nad vhodnim prehodom je kapela, posvečena svetemu Mihaelu. Osrednji del stavbe je podprt z oporniki in stranskimi ladjami. Dva transepta, neenake širine, prispevata k monumentalni moči stavbe. Fasada severnega kraka se pripisuje Gillesu Largentu in je znana po svoji trezni kompoziciji. Notranjost Ladja je zgrajena po običajnem načrtu iz 12. stoletja s tremi nadstropji: arkadami, triforijem in visokimi okni v svetlobnem nadstropju. Veliko visoko okno krona veličastna zvezda s petimi vejami. Bogata srednjeveška dekoracija notranjosti je izgubljena. Tla ladje imajo osmerokotni labirint črno-belih tlakovcev iz poznega 15. stoletja, dolg 260 metrov. Romarja so povabili, naj sledi zapletenemu toku črnih kamnov, preden je odprl svojo dušo Bogu. Ena stena ladje ima polreliefno kamnito skulpturo Jesejevega drevesa, rodovnika Kristusa, iz 16. stoletja. Vzhodno od glavnega transepta so štirje ravni delci kora in nato drugi, ožji transept. Ukrivljena struktura vzhodnega konca se razteza iz tega transepta. Kor in svetišče sta bila verjetno zgrajena med letoma 1220 in 1257. Načrt z dvojnim transeptom najdemo v cerkvi opatije Cluny iz leta 1088, sicer pa je v Franciji zelo nenavaden. Zdi se, da koncept izvira iz Anglije, kjer je takrat postajal priljubljen. Južna veja majhnega transepta je bila leta 1460 skoraj uničena in jo je Colard Noël v celoti obnovil v flamboyant slogu. Severna veja je večinoma originalna zgradba iz 13. stoletja, čeprav so bila okna prenovljena v 15. stoletju. Ambulatorij ima vzhodno steno z nazobčanim robom, iz katere se odpira pet radialnih kapel. Vsaka kapela je okrogla, z neodvisnim kupolastim obokom in je nižja od ambulatorija, tako da lahko svetlobno nadstropje nad kapelami osvetljuje ambulatorij. Kapele, zgrajene okoli leta 1190, so svetlo osvetljene s sedmimi okni. Vsaka se odpira na ambulatorij skozi tri loke, razdeljene z dvema stebroma. Orgle Orgle so bile leta 1669 popolnoma uničene v požaru. Nove velike orgle je daroval francoski kralj Ludvik XIV., dokončane pa so bile leta 1703. Zapolnjujejo prostor nad zadnjim oltarjem ladje. Ohišje orgel je med letoma 1699 in 1703 zgradil Robert Clicquot. Omaro je narisal Jean Bérain. Njena bogata zasnova vključuje velike serafske angele z razprtimi krili, kerube glasbenike in medaljon, ki predstavlja Marijino vnebovzetje, ki ga podpirata dva angela. Na osrednjem stolpu je kip apostola Quentina, ki ga je izdelal Pierre Vaideau, eden od kraljevih tesarjev. Podporno ploščad je izdelal lokalni kipar Girard de la Motte. Leta 1840 je Antoine Sauvage, privrženec Aristida Cavaillé-Colla, izvedel popolno obnovo. Namestil je Barkerjev stroj in naredil spremembe, ki so odražale novo romantično estetiko. Leta 1917 so se cevi stalile, mehanizem uničen, ohišje pa resno poškodovano. Ohišje je bilo med obnovo bazilike obnovljeno. Haerpfer-Erman iz Boulay-Moselle je leta 1961 dobil nalogo rekonstrukcije orgel, nove orgle pa so bile odprte 27. in 28. maja 1967. Imajo štiri manuale z 61 registri in pedal z 32 registri. Opombe Sklici Viri Zunanje povezave Structurae.de Architecture religieuse en occident Plan der Basilika