Katedrála Notre-Dame (Senlis)

Katedrála Notre-Dame v Senlis (francouzsky Cathédrale Notre-Dame de Senlis) je římskokatolická gotická katedrála nacházející se ve francouzském městě Senlis v departementu Oise. Katedrála dříve sloužila jako sídlo biskupství, které však bylo zrušeno konkordátem z roku 1801 a jeho území v současnosti patří diecézi Beauvais (-Noyon-Senlis). Ačkoliv patří k rozměrově skromnějším stavbám (vnější délka činí 76 metrů, což je jen o málo více než u katedrály v Beauvais), řadí se k nejvýznamnějším raně gotickým památkám v zemi. Mezi skvosty francouzské architektury ji řadí především západní portál s výjevem Korunování Panny Marie (mistrovské dílo sochařství 12. století), pozoruhodná je i jižní věž ze 13. století a bohatě zdobené fasády transeptu v pozdně gotickém stylu. V současnosti je katedrála duchovním centrem farnosti svatého Rieula v Senlis. Historie Katedrála byla založena roku 1151 na místě starších svatyní z iniciativy biskupa Pierra (v úřadu 1134–1151). Hlavním impulsem pro stavbu byla častá přítomnost panovníků ve městě a silná osobnost samotného biskupa. Vzhledem k malé rozloze diecéze a jejím omezeným příjmům financovali stavbu převážně sami biskupové, což vysvětluje menší měřítko katedrály. Příspěvky krále či kapituly byly minimální. Stavba probíhala současně na obou koncích – východním i západním. Kolem roku 1160 byl již hotov centrální portál západního průčelí. V roce 1167 stál chór i západní fasáda a v roce 1175 došlo k jejich propojení hlavní lodí. Kolem roku 1180 byla stavba, s výjimkou transeptů, v podstatě hotová a zaklenutá. Slavnostní vysvěcení provedl 16. června 1191 arcibiskup remešský Vilém Běloruký. Celá výstavba trvala čtyřicet let, budově však tehdy stále chyběla příčná loď. Ve 13. století prošla katedrála výraznými úpravami. Kolem roku 1240 byla jižní věž doplněna o velkolepý dvoupatrový jehlan. Zároveň byla narušena vnitřní perspektiva proražením transeptu, kvůli čemuž zůstala hlavní loď kratší než chór. Koncem 14. století byla přistavěna kapitulní síň a kolem roku 1465 kaple Bailli, kterou založil Gilles de Rouvroy, předek vévody ze Saint-Simon, jenž zde byl roku 1477 pohřben. V roce 1504 způsobil úder blesku požár, který zničil krov a vedl ke zřícení kleneb (vyjma prvního pole). Díky darům králů Ludvíka XII. a Františka I. byly horní části katedrály obnoveny a zvýšeny o 6 metrů. Zároveň byly zdvojeny boční lodě a boční fasády získaly bohatou flamboyantní (plaménkovou) výzdobu. Tato rekonstrukce probíhala v letech 1506 až 1515. V roce 1520 započaly práce na fasádě jižního transeptu s portálem od Martina Chambigese a jeho syna Pierra (dokončen 1538). Severní portál pochází z roku 1560. V roce 1671 byla na základech staré galorománské hradby postavena kaple Nejsvětějšího Srdce a v roce 1777 získal chór dodnes dochovanou klasicistní výzdobu. Během Velké francouzské revoluce byl zničen mobiliář a poškozeny sochy na západním portálu (jejich hlavy byly nahrazeny v polovině 19. století). Od roku 1840 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Od roku 1929 je chráněna i budova bývalé knihovny. Celková rekonstrukce interiéru katedrály byla dokončena v roce 1986, oprava věže pak v roce 1993. Rozměry Stavební materiály Katedrála je postavena z různých druhů loutétského vápence, který pochází z podzemních lomů v okolí města. Jelikož se loutétské vápence liší texturou a tvrdostí podle jednotlivých geologických vrstev (lavic), dokázali je stavitelé vhodně vybírat a efektivně kombinovat. Skvělý stav vysoké a subtilní věže dokládá hluboké znalosti tehdejších mistrů o vlastnostech těchto hornin. Západní průčelí je vybudováno ze světlého a měkkého vápence s obsahem dírkonošců (miliolidů), který spočívá na základně z pěti řad jemného a tvrdšího vápence s viditelnými zkamenělinami (miliolidy a ceriti). Sochařská výzdoba portálu Panny Marie je vytesána z jemného žlutého vápence. Části soch restaurované v 19. století využívají vápenec z lomů u Saint-Maximin, neboť původní lomy v Senlis byly v té době již uzavřeny. Místní lomy v minulosti produkovaly také specifickou vrstvu tvrdého a jemného vápence typu „liais“, který byl v oblasti Île-de-France tradičně využíván pro pokládku dlažeb, což je i případ interiéru této katedrály. Exteriér Západní průčelí Západní průčelí katedrály v Senlis je poměrně úzké, což odpovídá relativně skromnému původnímu půdorysu stavby. Architektonicky se řadí k rané gotice, podobně jako průčelí katedrál v Sens, Noyonu nebo baziliky Saint-Denis. Nad hlavním centrálním portálem se nachází velké okno se třemi lancetami, které osvětluje hlavní loď. Nad ním se nachází menší zdobená rozeta a úplný vrchol průčelí tvoří balustráda spojující obě věže, osazená čtyřmi sochami. Po stranách hlavního vchodu jsou umístěny boční portály, jejichž tympanony zdobí masivní arkády. Nad portály tvořícími základnu věží se nachází velké prosklené okno, nad nímž následuje další sdružené (slepé) okno. Ještě výše, v úrovni centrální rozeta, je pak umístěna menší rozeta (na pravé straně doplněná hodinami). Celkově střídmé průčelí zpevňují čtyři mohutné opěráky. Ty zajišťují stabilitu celé konstrukce i obou věží a zároveň dodávají stavbě výrazný vertikální ráz. Celek působí dojmem mimořádné síly a pevnosti. Věže Obě věže mají velmi rozdílnou výšku. Zatímco v první úrovni jsou obě osazeny dvěma velkými okny s žaluziemi, severní věž je hned nad nimi zakončena jen nízkou břidlicovou střechou. Naproti tomu jižní věž pokračuje velkolepou, štíhlou zvonicí o dvou podlažích. Jižní věž a její jehlan Zvonice jižní věže katedrály v Senlis je jednou z mála kompletně dochovaných věží z počátku 13. století. Byla postavena v jediném celku kolem roku 1240 z materiálu vynikající kvality (díky čemuž odolává nepřízni počasí již téměř osm set let) na čtvercovém půdorysu věže. Inspirována zvonicí katedrály v Chartres se skládá ze dvou částí: první, vertikální patro spočívající na věži, slouží k zavěšení zvonů. Druhou část, tzv. flèche, tvoří vysoký a štíhlý jehlan. V přízemí věže se nachází krásný portál vedoucí do jižní boční lodi. Tento prostor tak slouží jako vestibul jedné z lodí. Nad přízemím se nachází čtvercové patro s klenbou, které do čtyř stran otevírají sdružená okna. Přímo nad tímto patrem začíná samotná zvonice postavená na osmiúhelníkovém půdorysu. V jednom z rohů věže, který je pro tento účel výrazně zesílen, je umístěno točité schodiště vedoucí až do zvonice. Na rozích čtvercové základny jsou osazeny velké prolamované fiály, které tvoří plynulý přechod k osmiúhelníkovému tělu věže. Jedna z těchto fiál (na jihovýchodním nároží) v sobě ukrývá malou kulatou vížku, v níž končí schodiště. V první úrovni zvonice jsou na čtyřech stranách odpovídajících čtvercové základně prolomeny dvojice vysokých oken, která umožňují šíření zvuku zvonů. Další tři menší okna se nacházejí na zbývajících stranách za fiálami. Fiály jsou zakončeny půvabnými prolamovanými jehlany, jejichž osy jsou však záměrně posunuty. Tyto malé jehlany se opírají o stěny osmiúhelníkového patra a fungují jako opěrné pilíře. Toto vychýlení vytváří vynikající estetický efekt, neboť přirozeně převádí pohled ze čtvercové základny k šikmým liniím hlavního jehlanu, který celou stavbu korunuje. Tento horní jehlan, tvořící poslední patro zvonice, má osm stěn. Na každé z nich je umístěn velký vikýř, jímž se šíří zvuk zvonů. Vikýře jsou bohatě zdobené a završené štíhlými vertikálními tympanony, což v této výšce působí velmi efektně. Přísná vertikalita těchto tympanonů dává vyniknout samotnému jehlanu věže, který tak vypadá, jako by vystupoval z velké a zdobné koruny. Osm hran hlavního jehlanu je osázeno četnými kraby. Jedná se o inovaci 13. století, která měla za cíl zjemnit strohost dlouhých šikmých linií, jež byly typické pro starší, zejména románské věže. Senliské zvonice Zvonice katedrály Notre-Dame v Senlis byla obdivována již od svého dokončení a výrazně ovlivnila podobu mnoha věží v okolním regionu Valois. V architektuře se pro ně vžil pojem „senliské zvonice“ (clochers senlisiens). Jejich ukázky lze nalézt například v obcích Baron, Versigny nebo Montagny-Sainte-Félicité. Zvony katedrály Katedrála původně hostila několik zvonů, které však byly zničeny – nejprve při velkém požáru způsobeném úderem blesku v červnu 1504 a později během pustošení za Velké francouzské revoluce. V roce 1817 se navíc ukázalo, že vnitřní prostor zvonice je příliš těsný, což vedlo k opakovanému poškození nově instalovaných zvonů. Současné zvonové osazení tvoří čtyři středně velké zvony s laděním re – mi – fis – sol. V roce 1823 je ulil Nicolas Cavillier IV. (1770–1860). Severní věž Samotná severní věž (bez svého zastřešení) má stejný čtyřúhelníkový půdorys jako věž jižní, s níž tvoří symetrický celek. Každá její strana je prolomena dvěma dlouhými, štíhlými okny. Podobně jako jižní věž je i ta severní vybavena točitým schodištěm, které se nachází v mohutně zesíleném severovýchodním nároží; jeho směr lze sledovat podle řady střílnových oken, která schodiště osvětlují. Na vrcholu této věže se nachází pouze prostý, břidlicí pokrytý jehlan se čtyřmi ostrými hranami, který postrádá bohatší zdobení. Přesto u jeho základny najdeme řadu půvabných fiál zakončujících opěrné pilíře a elegantní čtyřhrannou balustrádu, což celou stavbu oživuje. Při pohledu ze severu tak věž získává vzhled středověkého donjonu. Ačkoliv je tato věž méně známá, neboť zůstává ve stínu majestátnosti své sousedky, představuje i ona fascinující dílo. Portál Panny Marie Velký centrální portál z 12. století je výjimečný svým tympanonem, který v gotickém umění poprvé představuje výjev Korunování Panny Marie. Zobrazuje Pannu Marii, již korunovanou, jak sedí po boku svého syna Ježíše v doprovodu andělů. Překlad portálu je rozdělen na dvě části. Levá polovina zachycuje Smrt Panny Marie (Dormitio). Tato část je bohužel značně poškozena; lze na ní rozeznat Mariino tělo zavoněné kadidly, zatímco nad ním v nebesích drží dva andělé malou lidskou postavu v obinadlech – pravděpodobně symboliku duše Matky Boží. Pravá polovina je mnohem zachovalejší a znázorňuje Vzkříšení Marie: jeden anděl ji pozvedá za ramena, druhý za nohy, zatímco scéně přihlíží zástup dalších andělů. V ostění portálu se nacházejí dvě skupiny po čtyřech sochách: Levá skupina (od vnějšku dovnitř): Jan Křtitel (nalévající křestní vodu), velekněz Áron (obětující beránka), Mojžíš a Abrahám (ve chvíli, kdy mu anděl brání v obětování syna Izáka). Pravá skupina (od vnějšku dovnitř): prorok Izajáš (s fylaktérem a dvěma rydly), svatý Jan (s kopím), svatý Petr (nesoucí kříž) a stařec Simeon (držící v náručí malého Ježíše). Postavy Starého a Nového zákona jsou zde v symetrickém dialogu. Proroci Izajáš a Jan Křtitel portál rámují: první ohlašuje narození Spasitele, druhý na něj ukazuje jako na „Beránka Božího“. Velekněz Áron (předobraz oběti) odpovídá svatému Janovi s kopím (symbolu naplnění oběti na kříži). Mojžíš jako pastýř vyvádějící Izrael ke světlu Zákona koresponduje se svatým Petrem, pastýřem církve vedoucím lid ke světlu Zákona nového. Abrahám a Simeon jsou pak svědky spásy skrze oběť dítěte – Abrahám v předobrazu skrze Izáka, Simeon v naplnění při Obětování v chrámu. V archivoltách (obloucích nad portálem) se nachází rostlinné voluty představující Jesseho strom, tedy Kristovy předky. V levé vnější archivoltě lze spatřit Abraháma, jak ve svém lůně drží tři malé duše – podobné zobrazení se nachází i na portálu Posledního soudu v pařížské katedrále Notre-Dame. Boční průčelí a portály Jižní průčelí Jižní strana katedrály ústí na náměstí. Z tohoto pohledu působí hlavní loď velmi krátce, sevřená mezi konstrukcí jižní věže a průčelím transeptu. Právě toto průčelí je mnohem mladší než zbytek stavby. Bylo vybudováno v letech 1520–1538 Martinem a následně Pierrem Chambigesem a představuje jedno z vrcholných děl plaménkové gotiky (gothique flamboyant) ve Francii. Skvostný portál jižního průčelí je přísně symetrický k tomu severnímu. Obklopují jej tordované (kroucené) sloupy, na nichž je již patrný nastupující vliv renesance. Unikátním prvkem je jeho tympanon, který je vyplněn vitrážemi. Portál završuje vimperk tyčící se před prosklenou galerií (claire-voie), nad níž interiér transeptu osvětluje rozeta. Celou kompozici korunuje trojúhelníkový štít zdobený balustrádou. Z vnější strany podpírají boční stěny jižního ramene transeptu dvě řady tří opěrných oblouků. Samotné průčelí zpevňují dva mohutné boční opěráky, bohatě zdobené a zakončené honosnými fiálami v rozích u paty štítu. Severní průčelí Průčelí severního ramene transeptu, postavené krátce po tom jižním, je dílem Pierra Chambigese, syna Martina. Je velmi podobné a téměř symetrické k jižnímu průčelí. Výzdoba je však o něco střídmější a okenní výplně tvoří čiré sklo namísto barevných vitráží. Na vimperku nad portálem lze spatřit motiv salamandra a iniciálu „F“ krále Františka I., který velkoryse přispěl na náklady spojené s obnovou chrámu a výstavbou průčelí transeptu. Závěr (chevet) Osová kaple byla přestavěna v polovině 19. století a z architektonického hlediska nevykazuje žádné pozoruhodné prvky. Opěrné oblouky závěru jsou masivní, široké a umístěné v těsné blízkosti stěn chóru, které podpírají. V rozestupech mezi těmito robustními konstrukcemi jsou vklíněny radiální kaple. Tyto kaple jsou poměrně mělké a jejich vnější reliéf je málo výrazný. Vrcholy opěrných oblouků zdobí elegantní fiály osazené v 16. století, které doplňují nápadné, dlouhé chrliče. Typickým rysem chóru katedrály v Senlis je přítomnost malebných a bytelných vížek na severní i jižní straně, které nahrazují opěrné pilíře (patky) u jednoho z oblouků. Jsou zakončeny kuželovitou střechou a každá z nich ukrývá točité schodiště. Tato schodiště vycházejí ze čtvrtého pole chórového ochozu a umožňují mimo jiné přístup na tribuny nad chórem a východní částí transeptu. Tyto vížky jsou velmi staré – pocházejí z počátku výstavby chrámu, a pamatují tak ještě krále Ludvíka VII. Interiér Hlavní loď Hlavní loď je velmi krátká, dokonce výrazně kratší než samotný chór. Po obou stranách ji doplňují dvě boční lodě, díky čemuž je celá stavba širší než delší (šířka činí 28,5 metru oproti délce pouhých 23 metrů). Skládá se z pěti nestejnorodých klenebních polí různých rozměrů. Vertikální členění stěn je třípatrové: tvoří jej hlavní arkády, tribuny a horní (bazilikální) okna. Také klenby postrádají jednotný ráz. Zatímco úvodní pole zakrývá křížová klenba, nad čtvrtým a pátým polem se rozpíná klenba šestidílná. Sloupy lemující hlavní loď a nesoucí arkády mají navíc rozdílnou tloušťku. Tribuny, které jsou dědictvím románského slohu, mají v každém poli pouze jeden otvor a zdobí je elegantní nízká balustráda s výhledem do lodi. Patří k nejkrásnějším v celé zemi. Horní okna tvoří střídavě kompozice se dvěma nebo třemi lancetami. Boční lodě nejsou symetrické. Na levé straně se loď zdvojuje již na úrovni druhého klenebního pole, zatímco na pravé straně k tomuto dělení dochází až u pole třetího. Obě vnější boční lodě byly přistavěny až v 16. století a vyznačují se složitými klenbami. Naproti tomu vnitřní boční lodě přiléhající k hlavní lodi pocházejí z 12. století a jsou zaklenuty prostou křížovou klenbou (s výjimkou posledního pole severní boční lodi). Mezilodní arkády nejsou příliš vysoké, dosahují výšky pouhých 6,6 metru. Hlavice sloupů zdobí rostlinné motivy. V místech se šestidílnou klenbou – tedy u posledních dvou polí lodi a v chóru – si lze všimnout střídání masivnějších a subtilnějších pilířů. Toto uspořádání je typickým znakem rané gotiky a najdeme jej například v katedrále v Sens. Po požáru v roce 1504 byl zničen krov katedrály a následně došlo ke zřícení kleneb (přečkala pouze klenba prvního pole). Během následné obnovy bylo rozhodnuto o zvýšení klenby o 6 až 7 metrů, čímž se její výška zvedla ze 17 na 24 metrů (vyjma původního prvního pole). V důsledku toho musela být zvětšena i horní okna, rovněž zničená ohněm. Současné patro bazilikálních oken tedy pochází ze 16. století a nese znaky pozdní (plaménkové) gotiky. Příčná loď (transept) Původní projekt katedrály s příčnou lodí nepočítal. V době svého vysvěcení roku 1191 tak budova vypadala zcela jinak než dnes – měla souvislý půdorys bez transeptu, což bylo v tehdejší oblasti Île-de-France velmi oblíbené řešení. Nicméně překotný vývoj gotické architektury, která z transeptu brzy učinila normu, způsobil, že katedrála v Senlis působila již padesát let po dokončení zastarale. Proto byla kolem let 1230–1240, současně se stavbou zvonice, zahájena i výstavba příčné lodi. Ramena transeptu se skládají ze dvou polí se složitou strukturou křížových kleneb. Vertikální členění stěn je třípatrové a shoduje se s hlavní lodí (arkády, tribuny a bazilikální okna), zdejší horní okna však mají čtyři lancety. Každé rameno lemují z východní i západní strany boční lodě, které nesou tribuny a otevírají se do transeptu hlavními arkádami. Zakončení jižního a severního ramene jsou koncipována obdobně. Horní patro, odpovídající úrovni oken, je plně prosklené a dominuje mu rozeta umístěná nad úzkým proskleným pásem (triforiem). Střední patro v úrovni bočních tribun tvoří široké a bohatě prosklené plochy, před nimiž se nachází zdobná tesaná balustráda. Zatímco jižní rameno je osazeno barevnými vitrážemi, severní rameno je vyplněno pouze čirým sklem. V dolní části čelních stěn jsou umístěny portály. Zajímavostí jsou prosklené tympanony nad dveřmi. Za pozornost stojí také nepravidelný půdorys severního ramene, které se směrem od křížení k venkovnímu portálu mírně rozšiřuje. Chór Chór katedrály Notre-Dame v Senlis je skvostnou ukázkou rané gotiky 12. století. Po požáru v roce 1504 však byly jeho klenby obnoveny a v souladu s tehdejším vkusem zvýšeny. Chór je znatelně delší než hlavní loď. Skládá se z pěti obdélníkových klenebních polí a hluboké sedmiboké apsidy v závěru. Zatímco první pole zakrývá křížová klenba, zbývající čtyři pole jsou sjednocena dvěma klenbami šestidílnými. I zde se projevuje střídání masivních a subtilních pilířů, které jsme viděli v části lodi u křížení. Kněžiště obklopuje chórový ochoz (deambulatorium), který navazuje na vnitřní boční lodě. Do něj se otevírá pět apsidových kaplí a několik kaplí bočních. Celý tento komplex pochází z 12. století a působí poněkud nesourodě; výjimkou je osová kaple. Nad ochozem se nacházejí tribuny, které však na rozdíl od lodi a transeptu postrádají ozdobnou balustrádu. Na ochozu přímo nad hlavním oltářem v závěru apsidy je umístěna socha Panny Marie s dítětem z konce 18. století. Jejím autorem je Jean-Guillaume Moitte (1746–1810). Sochu doplňují dva andělé s rozepjatými křídly, opírající se o sloupy rámující arkádu tribuny, pocházející od téhož umělce. Celá kompozice působí velmi harmonicky. Podobně jako hlavní loď, i kněžiště je vzhledem ke své výšce úzké (šířka 9,2 metru při výšce 24 metrů), což umocňuje dojem vertikality a vznešenosti. Sloupy jsou zakončeny hlavicemi s rozmanitými a jemně propracovanými rostlinnými motivy. Klenby ochozu a apsidových kaplí vykazují určité stopy nezkušenosti tehdejších stavitelů, což je typické pro ranou fázi gotického umění ve 12. století. Apsidové kaple jsou poměrně mělké, s výjimkou osové kaple, která byla v 19. století přestavěna a zvětšena. V první jižní boční kapli, pocházející ze 16. století, zaujme složitá klenba s bohatě zdobenými visutými svorníky. Tato kaple je zároveň průchozí do transeptu. Apsidové kaple Apsidové kaple katedrály v Senlis se skládají ze dvou klenebních polí, přičemž okno je proraženo pouze v jednom z nich. Oltář umístěný uvnitř každé kaple je orientován rovnoběžně s osou závěru tak, aby směřoval k východu (k Jeruzalému). Vzhledem k tomu, že kaple má pouze dvě pole, je oltář i jediné okno, které jej osvětluje, umístěno asymetricky po straně. Následující nákresy pocházejí od Viollet-le-Duca. První dva znázorňují apsidovou kapli na jižní straně chóru, kde jsou oltář i okno posunuty doleva, směrem k východně orientované ose chóru. Poslední nákres zachycuje kapli na severní straně, kde je okno naopak vychýleno opačným směrem. Vitráže Malířská výzdoba V katedrále je uchováváno rozměrné plátno Georgese Lallemanta (Ježíš mezi učenci), oltářní obraz Jean-Baptiste Marie Pierra (Emauzští učedníci, 1746) a dvě díla představená na pařížském Salonu v roce 1789: Svatá Kateřina Alexandrijská mezi filosofy od Jeana Simona Berthélemyho a Svatý Diviš kážící víru Galům od Josepha-Benoîta Suvéeho. Varhany Velké varhany Nástroj byl původně postaven pro opatství svatého Vincence v Senlis neznámým varhanářem. V roce 1760 jej přímo na místě přestavěl François-Henri Clicquot. Do katedrály byly varhany přeneseny v roce 1805 Monsignym, přičemž odborný dohled nad instalací prováděli Somer a Dallery. Druhý jmenovaný byl vzápětí pověřen restaurováním, které dokončil v roce 1808. Po řadě dalších oprav a nerealizovaných projektů nástroj v roce 1874 zásadně přestavěl Joseph Merklin. Do současné podoby jej pak zrekonstruoval Roger Lambert. Varhanní skříň zhotovil v roce 1647 pařížský truhlář Claude Brisson za pomoci svého bratra Jeana z Compiègne. Nástroj je rozdělen na hlavní skříň (grand-corps) a pozitiv v zábradlí kůru (positif dorsal). Průčelí hlavního stroje tvoří tři věže, z nichž každá obsahuje pět píšťal (nejmenší věž je uprostřed). Každou věž rámují dvě pole: vnitřní se šesti a krajní se třemi píšťalami. Hlavní skříň měří u základny 4,34 metru na šířku, v úrovni píšťal 5,22 metru, na výšku dosahuje přibližně 6 metrů a její hloubka činí 1,47 metru. V zadní části byla skříň později rozšířena do šířky až ke stěnám, přičemž hloubka zde dosahuje přibližně 2,5 metru. Pozitiv má konvexní tvar a tvoří jej tři věže (největší uprostřed) a dvě pole; v každé části je pět píšťal. Rozměry pozitivu jsou 2,30 metru na šířku, 2,15 metru na výšku a hloubka ve středu činí přibližně 1,5 metru. Jak samotný nástroj, tak i varhanní skříň jsou od roku 1840 zapsány na seznamu historických památek. Literatura Marcel Aubert, Monographie de la cathédrale de Senlis, Senlis, Dufresne, 1910, 208 s. Marcel Aubert, Senlis, Paris, Henri Laurens, Petites monographies des grands édifices de la France, 1922 (1. vydání 1913), 144 s., s. 18-91 Maryse Bideault, Claudine Lautier, Île-de-France Gothique 1 : Les églises de la vallée de l'Oise et du Beauvaisis, Paris, A. Picard, 1987, 412 s. (ISBN 2-7084-0352-4), s. 348-367 Henri-Louis-Joseph Blond, Histoire de la cathédrale de Senlis, Comité Archéologique de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, année 1866, Senlis, Imprimerie Charles Duriez, 1. série, sv. IV,‎ 1867, s. 113-152 Delphine Christophe, Notre-Dame de Senlis : une cathédrale au cœur de la cité : Mémoires du G.E.M.O.B., sv. XX, Beauvais, 2006, 160 s. Marie-Thérèse Croizé de Pourcelet, La cathédrale de Senlis à l'époque révolutionnaire, Société d'Histoire et d'Archéologie de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, Senlis, s.n.,‎ 2000-2001, s. 37-48 Jean-François Darolles, Dominique Vermand, La Cathédrale Notre-Dame : Patrimoine senlisien n° 3, Senlis, Office du Tourisme de Senlis, 1994, 47 s. Pierre Doé de Maindreville, Les orgues de la cathédrale de Senlis, Comité Archéologique de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, année 1876, Senlis, Imprimerie de Ernest Payen, 2. série, sv. I,‎ 1877, s. 75-88 Marc Durand, Fouille de la crypte de la cathédrale Notre-Dame de Senlis, Société d'Histoire et d'Archéologie de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, Poitiers,‎ 1986-1989, s. 91-96 Alain Erlande-Brandenburg, La façade occidentale de la cathédrale de Senlis, Société d'Histoire et d'Archéologie de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, Senlis, s.n.,‎ 2002-2003 ; 8 s. Claude du Granrut, La restauration du portail de la cathédrale de Senlis, Société d'Histoire et d'Archéologie de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, Senlis, s.n.,‎ 2002-2003, s. 189-195 John James, La construction de la façade occidentale de la cathédrale de Senlis, Société d'Histoire et d'Archéologie de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, s.l., Bruxerolles,‎ 1983-1985, s. 109-118 Jean-Louis-Fortuné Magne, Description de la cathédrale, Comité Archéologique de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, année 1867, Senlis, Imprimerie Charles Duriez, 1. série, sv. V,‎ 1868, s. 143-174 Eugène Müller, Analyse du cartulaire, des statuts etc. de Notre-Dame, Comité Archéologique de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, année 1904, Senlis, Imprimerie Eugène Dufresne, 4. série, sv. VII,‎ 1905, s. 1-230 Eugène Müller, Notes sur l’ancienne bibliothèque du chapitre de Notre-Dame de Senlis, Comité Archéologique de Senlis, Comptes-rendus et mémoires, année 1907, Senlis, Imprimerie Eugène Dufresne, 4. série, sv. X,‎ 1908, s. 265-292 Antonin Raguenet, Petits édifices historiques : avec notices descriptives facilitant l'étude des styles : 6e année, 71e livraison, Paris, Librairies-Impriméries Réunies, 1897 (ISSN 2021-4103, lire en ligne [archive]), s. 841-852 Dany Sandron, Martin et Pierre Chambiges à Senlis, Bulletin Monumental, díl 161, č. 3,‎ 2003, s. 260 Dominique Vermand, La Cathédrale Notre-Dame de Senlis au XIIe siècle : étude historique et monumentale, Senlis, Société d'Histoire et d'Archéologie de Senlis, 1987, 136 s. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Senlis na francouzské Wikipedii.