NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palawan

Palawan – wyspa na Filipinach o powierzchni 12 188,6 km². Mieszka na wyspie 994 101 mieszkańców (2015). Wchodzi w skład prowincji Palawan. Wyspa o bardzo wydłużonym (425 km), wąskim (do 40 km) kształcie, długość linii brzegowej 1354,1 km; powierzchnia górzysta (najwyższe wzniesienie – Mount Mantalingajan, 2086 m n.p.m.), zalesiona; uprawa palmy kokosowej, kauczukowca, ryżu, trzciny cukrowej, batatów; rybołówstwo, pozyskiwanie drewna; rudy niklu, manganu, miedzi, chromu, w pobliżu eksploatacja ropy naftowej. Główne miasto wyspy to Puerto Princesa. Turystyka Rozwinięta jest turystyka, główne atrakcje wyspy to: Calauit Game Preserve & Wildlife Sanctuary – unikatowy rezerwat miejscowych i afrykańskich zwierząt, utworzony dekretem z 31 sierpnia 1976 roku; Palawan Wildlife Rescue and Conservation Center – ośrodek naukowy zajmujący się krokodylami; Tubbattaha Reefs – park morski wpisany na listę światowego dziedzictwa UNESCO, Coron Reefs – malowniczy zespół siedmiu jezior otoczonych przez klify wapienne; Park Narodowy Rzeki Podziemnej Puerto Princesa (Puerto Princesa Subterranean River National Park) wpisany na listę światowego dziedzictwa UNESCO; diugonie przybrzeżne; Jaskinie Tabon – jaskinie, w których znaleziono ślady ludzi pierwotnych, m.in. czaszkę człowieka sprzed 22 000 lat; nurkowanie (także do wraków japońskich okrętów z II wojny światowej), kajakarstwo i inne sporty wodne. Historia Od XVII w. był pod panowaniem Hiszpanów, którzy utworzyli prowincję Calamianes ze stolicą w Taytay. W 1859 r. została podzielona na dwie prowincje: Castilla i Asturias. Na początku XX w. opanowana przez Amerykanów, w 1905 r. zmieniono nazwę na Palawan i przeniesiono stolicę do Puerto Princesa. W czasie wojny na Pacyfiku w rejonie Puerto Princesa funkcjonował japoński obóz jeniecki. Więzieni w nim amerykańscy jeńcy wojenni pracowali przy budowie lotniska wojskowego. 14 grudnia 1944 roku japońscy żołnierze dokonali masakry jeńców, mordując 139 osób. Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne z Google Maps
Palauã (ilha)

Palauã (Palawan) é uma ilha das Filipinas, a maior da província de Palauã com 12189 km² e cerca de 430.000 habitantes. Encontra-se pouco desenvolvida e silvestre, com abundante vida selvagem, selvas e montanhas. As praias são de areia branca e águas cristalinas, o que as torna uma grande atração turística. A sua costa norte é banhada pelo Mar da China Meridional, e a costa sul forma o limite norte do Mar de Sulu. História A ilha foi o palco da batalha de Palauã em 1945. Uma dúzia de navios japoneses afundados encontra-se entre 10 e 43 metros de profundidade perto das suas costas e das ilhas próximas, como Busuanga e Coron. Biodiversidade A planta carnívora Nepenthes attenboroughii é endémica do Monte Vitória, uma montanha de rocha ultrabásica no centro da ilha. Turismo Uma parte importante do turismo em Palauã está relacionada com o mergulho: as costas da ilha são consideradas dos melhores locais do mundo para esta atividade. A capital da província é Puerto Princesa. Como atrações turísticas a destacar, há um rio subterrâneo de cerca de 8 km que se pode visitar e percorrer em barco, a zona do norte chamada "El Nido", com variadas paisagens e zonas de mergulho e uma frondosa selva, área declarada de interesse mundial pela Unesco. Referências
Палаван (острво)

Палаван је брдовито острво у западном делу Филипина површине 11.800 km². са бујном тропском вегетацијом. Гаји се кокосова палма и шећерна трска. Развијен је риболов. На острву су налазишта руда: мангана, хрома и живе. Пуерто Принсеса је главна лука острва и административно седиште покрајине Палаван.
Палаван (острів)

Палаван (тагал. Palawan) — острів на Філіппінах, який разом з сусідніми островами утворює найбільшу (однойменну) провінцію у країні. Палаван витянутий на 425 км у довжину і від 8,5 до 40 км завширшки. Площа Палавану — 12 189 км². Адміністративний центр — Пуерто-Принсеса. Географічно острів знаходиться між Південнокитайським морем, яке розташовано на північному заході, і морем Сулу на південному сході. Рельєф та клімат Більшу частину острова займають гори, джунглі і мангрові ліси. Центральний гірський ланцюг ділить Палаван на дві частини, клімат в яких відрізняється. Острів розташований в зоні впливу південно-західного мусону. Сезон дощів триває з травня по грудень. В інші пори року на Палавані суха та спекотна погода. Впродовж всього року середня денна температура становить від 26 до 29 °C. Населення та культура На Палавані проживають представники 87 різних культурних та національних груп. Населення всієї провінції, згідно з даними 2007 року, становить 682 152 чоловік, а щільність населення — 46,6 чол/км². Більша частина населення — австронезійського походження з домішками китайських та іспанських кровей. У культурі відчувається значний вплив Борнео, Китаю і Близького Сходу. Приплив мігрантів з інших частин Філіппін забезпечує високий щорічний приріст населення у розмірі 3,98%. Вісімнадцять відсотків населення складають культурні меншини, такі як тагбануа, піналаван, батаки, кен-уй, каламьян, джама-мапуні, молбог, таусуг та самал-бангинги. Релігія Домінуюча релігія на Палавані — іслам. Крім того, на Палавані представлені такі християнські течії як мормони, адвентисти сьомого дня, протестанти і ін. Історія Ще з древніх часів китайські торговці приїжджали на Філіппіни через Палаван. У XII століття острів почали заселяти малайці. Вони займалися, в основному, рибальством, землеробством і полюванням. На початку XVII століття на Палаван спрямували свої погляди іспанські місіонери, які зустріли опір з боку людей племені моро. До XVIII століття іспанці будували церкви поряд з укріпленими гарнізонами для захисту від набігів моро. У 1749 султан Борнео передав південний Палаван Іспанії. У 1898 іспанці покинули острів після революції та США встановили цивільне правління. З 1903 утворена провінція, що отримала свою назву відповідно до назів головного острова. Під час Другої світової війни японці, побоюючись звільнення військовополонених з боку союзників, зібрали близько 150 чоловік в ямі і підпалили за допомогою бочок з бензином. Тих, що намагалися втекти, наздоганяли кулі. Всього загинуло від 133 до 141 військовополоненого, лише 11 вдалося врятуватися.
Dipolog Cathedral

Our Lady of the Most Holy Rosary Cathedral Parish, commonly known as Dipolog Cathedral, is a Roman Catholic church located in Estaka, Dipolog, Zamboanga del Norte in the Philippines. The cathedral is the seat of the Diocese of Dipolog. History Dipolog was formerly a barrio of Dapitan. In April 1894, the construction of the church of Dipolog was begun while the first Mass within the completed church was held in June 1894. The parish of Dipolog was founded on June 30, 1896 with Fr. Esteban Yepes, a Jesuit, serving as its first parish priest. The first church altar of Dipolog was designed by José Rizal while he was exiled in Dapitan. The features of the church are its wooden ceiling, wooden bas relief of the Four Evangelists, massive adobe stone walls, and reredoses, among others. In 1913, Dipolog formally became a separate town from Dapitan. The church became a cathedral when the Diocese of Dipolog was canonically founded in 1967. Reforms brought by the Second Vatican Council changed the church's reredos into a simple one with vertical design and a central bell tower being added to the façade. In 1986, the nave's main columns were removed under the helm of Msgr. Salvador Mora. As part of centennial anniversary of Dipolog's parish foundation in 1996, the cathedral's main reredos was restored with carved marble under Msgr. Esteban Gaudicos. Bishop Jose Manguiran, Dipolog's second bishop, led the cathedral interior renovation in 2007, the original walls restoration in 2008, and the 2009 renovation of the façade. Then Manila cardinal-archbishop Gaudencio Rosales led the blessing of the renovated façade in May 2009. Present day In 2021, the cathedral was designated as one of the 500 Jubilee Churches as part of the activities for the quincentennial of Philippine Christianity. References External links Media related to Dipolog Cathedral at Wikimedia Commons Dipolog Cathedral on Facebook
Bukidnon Sports and Cultural Complex

The Bukidnon Sports and Cultural Complex is a complex of sport facilities located in Malaybalay, Bukidnon, Philippines. History There were plans to construct a provincial sports complex for Bukidnon in 2008 but this was later cancelled. In 2017, the idea was revived once again by Senator Migz Zubiri. The plan by WTA Design & Architectural Studio was approved by the Sangguniang Panlalawigan of Bukidnon. It was inaugurated on April 12, 2025. Facilities Source: See also Malaybalay List of football stadiums in the Philippines List of indoor arenas in the Philippines References
National Irrigation Administration

The National Irrigation Administration (NIA; Filipino: Pambansang Pangasiwaan ng Patubig) is a government-owned and controlled corporation of the Philippine government responsible for irrigation development and management in the Philippines. History NIA was created under Republic Act (RA) 3601, signed by President Diosdado Macapagal on June 22, 1963. Its charter was amended by Presidential Decree (PD) 552 signed by President Ferdinand Marcos on September 11, 1974, and PD 1702 on July 17, 1980. Both increased capitalization and broadened the agency's authority. NIA's forerunner was the Irrigation Division of the defunct Bureau of Public Works. NIA was placed under the Office of the President (OP) upon its creation. It was attached to the Department of Public Works, Transportation, and Communication under PD No.1, dated September 23, 1972. The issuance also integrated all irrigation activities under the agency. The Administrative Code of 1987, signed by President Corazon Aquino on July 25, 1987, attached NIA to both the Department of Public Works and Highways (DPWH) and Department of Agriculture (DA). But NIA remained attached to DPWH. It was transferred to OP pursuant to Executive Order No. 22 issued by President Fidel V. Ramos on September 14, 1992. Then, it was attached to DA under Administrative Order No. 17, dated October 14, 1992. Executive Order No. 165, signed by President Benigno Aquino III, transferred the NIA, National Food Authority, Philippine Coconut Authority, and Fertilizer and Pesticide Authority to the Office of the President on May 5, 2014. Memorandum Order No. 70, Providing for the functions of the Presidential Assistant for Food Security and Agricultural Modernization, May 5, 2014. Memorandum from the Executive Secretary - Office of the President, the Secretary of the Office of the Cabinet Secretary was designated Acting Chairperson of the NIA Board of Directors, November 3, 2016. On April 25, 2022, President Rodrigo Duterte transferred NIA back to the Department of Agriculture by virtue of Executive Order No. 168. It again reverted to the Office of the President following the issuance of Executive Order 69 by President Bongbong Marcos on September 5, 2024. See also Agriculture in the Philippines References External links Media related to National Irrigation Administration (Philippines) at Wikimedia Commons Official website
Cainta

Cainta ist eine philippinische Stadtgemeinde in der Provinz Rizal, in der Verwaltungsregion IV, Calabarzon. Sie hat 322.128 Einwohner (Zensus 1. August 2015), die in 7 Barangays lebten. Sie wird als Gemeinde der ersten Einkommensklasse auf den Philippinen und als urbanisiert eingestuft. Cainta liegt an der Grenze zur Hauptstadtregion Metro Manila. Die Topographie der Gemeinde ist gekennzeichnet durch die südöstlichen Ausläufer der Zentralen Luzon-Ebene. Ihre Nachbargemeinden sind Pasig City und Taguig City im Westen, Marikina City im Norden, Antipolo City im Osten und Taytay im Süden. Baranggays San Andres San Isidro San Juan San Roque Santa Rosa Santo Niño Santo Domingo Weblinks Informationen der Philippine Statistics Authority über Cainta
Cainta

Cainta è una municipalità di prima classe delle Filippine, situata nella Provincia di Rizal, nella regione di Calabarzon. Cainta è formata da 7 baranggay: San Andres (Pob.) San Isidro San Juan San Roque Santa Rosa Santo Domingo Santo Niño Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cainta Collegamenti esterni Sito ufficiale, su cainta.gov.ph.
Cainta

Cainta is een gemeente in de Filipijnse provincie Rizal op het eiland Luzon. Bij de laatste census in 2010 telde de gemeente bijna 312 duizend inwoners. Geografie Bestuurlijke indeling Cainta is onderverdeeld in de volgende 7 barangays: San Andres San Isidro San Juan San Roque Santa Rosa Santo Niño Santo Domingo Demografie Cainta had bij de census van 2010 een inwoneraantal van 311.845 mensen. Dit waren 22.012 mensen (7,6%) meer dan bij de vorige census van 2007. Ten opzichte van de census van 2000 was het aantal inwoners gegroeid met 50.345 mensen (19,3%). De gemiddelde jaarlijkse groei in die periode kwam daarmee uit op 1,78%, hetgeen lager was dan het landelijk jaarlijks gemiddelde over deze periode (1,90%). De bevolkingsdichtheid van Cainta was ten tijde van de laatste census, met 311.845 inwoners op 42,99 km², 7253,9 mensen per km². Bekende personen Woonachtig Lourence Ilagan, darter Bronnen
Cainta

Cainta é um município de primeira classe de renda municipal (d) na província Rizal, nas Filipinas. De acordo com o censo de 1 de julho de 2024 possui uma população de 386 321 pessoas e 90 707 domicílios. Demografia Referências Ligações externas PhilAtlas.com Código Geográfico Padrão Filipino Sistema de gestão de desempenho de governança local www.cainta.gov.ph
Каїнта

Каїнта, офіційно муніципалітет Каїнта (філіппінська: Bayan ng Cainta), — високоурбанізований муніципалітет 1-го класу в провінції Рісаль, Філіппіни. За даними перепису населення 2020 року, його населення становить 376 933 особи. Це один із найстаріших муніципалітетів на Лусоні (заснований 15 серпня 1571 року) і має площу землі 4299 га (10620 акрів). Каїнта служить вторинними воротами до решти провінції Рісаль з Національного столичного регіону. Завдяки безперервному розширенню Національного столичного регіону, Каїнта тепер є частиною агломерації Маніли, яка сягає Кардони в своїй східній частині і, отже, є одним з найбільш урбанізованих міст. Етимологія Одна з легенд свідчить, що там була стара жінка на ім'я "Хасінта", яку добре знали не лише у своєму рідному місті, а й у сусідніх містах. У молодості вона була дуже популярна завдяки своїй великій красі, доброті та багатству. Хоча вона була членом дуже багатого клану, вона виявляла щедрість серця до бідних. Отже, її стали дуже любити і поважати. Географія Каїнта обмежена на півночі Марікіною та Антиполо, але не обмежена Сан-Матео, на заході — Пасігом, а на сході та півдні — Тайтай. Він розташований в долині Марікіна, що на 10% складається з пагорбів і на 90% є житлово-промисловими. Тут найбільша кількість річок і струмків у провінції. Історики стверджують, що старі географічні кордони Каїнти охоплювали гірські схили Монталбану. Населення За даними перепису населення 2020 року, населення Каїнти становить 376 933 особи. Галерея
Clark International Airport station

Clark International Airport station is an under-construction underground North–South Commuter Railway (NSCR) airport rail link station located in Mabalacat, Pampanga, Philippines. The station will host the first direct airport rail link in the country, being connected to its namesake, Clark International Airport. Station layout The station is located underground. It will have two island platforms and quadruple tracks, stemming at a section of the line underneath a roundabout for roads at ground-level. Allowances for a future transport hub have already been allotted and a parking lot is located atop the station. History A rail link from Clark International Airport to the capital was originally planned in the 1990s. The first proposal, called the "Manila–Clark rapid railway system", was discontinued due to disagreement on funding. In the early 2000s, the Northrail project was pursued. This involved the conversion the rail gauge from narrow gauge to standard gauge, and linking Manila to Malolos, Bulacan and eventually to Clark and the airport. While the project commenced in 2007, it was repeatedly halted due to allegations of overpricing, then discontinued in 2011. The station is being constructed as part of the second phase of the North–South Commuter Railway. Design The station will be built at the end of the Clark spur line of the NSCR, while the mainline will lead to the future New Clark City station in Capas, Tarlac. Without a railway wye to link the station with New Clark City, there are no direct segments linking the two sections. It will begin as an approximately 1,000 m (3,300 ft) quadruple-track segment of the mainline before splitting near the SCTEX–NLEX Interchange Road. From there, it will continue as an elevated line for at least 1,000 m (3,300 ft) before approaching an at-grade section in which the two depot tracks for the Mabalacat rail yard will meet the branch line. The Clark Airport-bound section will transition from at-grade to depressed before approaching a Y-junction with one of the depot tracks. At this point, the rest of the line will be underground until it reaches the station. According to detailed design documents, the maximum speed for this section is at 120 kilometers per hour (75 mph) due to a tighter curve radius. References
AUF Sports and Cultural Center

The AUF Sports and Cultural Center (AUF–SCC), also known as the AUF Gymnasium, is an indoor arena in Angeles, Philippines. Owned by the Angeles University Foundation, the venue has served various regional and international sports competitions. History The AUF Sports and Cultural Center was built in 2012 for the Angeles University Foundation (AUF). Jose Siao Ling and Associates is the architecture firm responsible for its design. The construction of the facility was done under then-Acting AUF President Joseph Emmanuel Angeles. The venue inaugurated on May 24, 2012, eventually become a major venue for sports, cultural and social events in Central Luzon. It was also one of the venues of the 2019 Southeast Asian Games which was hosted by the Philippines. It specifically hosted events in arnis, sambo, and wrestling. The AUF Gymnasium during the COVID-19 pandemic hosted various tournaments under a bio-secure bubble set-up; this include the 2020 PBA Philippine Cup, and select groups of the 2021 FIBA Asia Cup qualifiers. Facilities The AUF Sports and Cultural Center's basketball court is situated on the fourth floor. Tenants The AUF Sports and Cultural Center hosts the Angeles University Foundation's varsity team, the Great Danes. It also hosts the Pampanga Giant Lanterns of the Maharlika Pilipinas Basketball League (MPBL) from 2018 to 2020 before moving to Bren Z. Guiao Convention Center in San Fernando. The Giant Lanterns will return to AUF for a home game in 2024. The Philippine Basketball Association (PBA) has occasionally used the venue for their "out-of-town" games prior to hosting a bubble tournament there in 2020. Events 2019 Southeast Asian Games (Arnis, Sambo, Wrestling) 2020 PBA Philippine Cup (Clark Bubble) 2021 FIBA Asia Cup qualification References
Magellan's Cross Pavilion

Magellan's Cross Pavilion is a stone kiosk in Cebu City, Philippines. The structure is situated on Plaza Sugbo beside the Basilica del Santo Niño. It houses a Christian cross that was planted by explorers of the Spanish expedition of the first circumnavigation of the world, led by Ferdinand Magellan, upon arriving in Cebu in the Philippines on April 21, 1521. Along with the Basilica del Santo Niño's church and convent buildings, the pavilion is a declared National Cultural Treasure of the Philippines. Background Pavilion The Magellan's Cross Pavilion which houses the tindalo cross was built sometime in the 1834 under Spanish colonial rule. The structure is octagonal kiosk made of coral stone. The pavilion and the tindalo cross itself sustained cracks in the 2013 Bohol earthquake. The original cross was also found to have deteriorated due to termites in 2015. The pavilion was closed for renovations and was reopened in March 2016. On the ceiling of the pavilion's interior, is a mural depicting the baptism of Rajah Humabon and his household by Fr. Pedro Valderrama and the planting of a wooden cross by Ferdinand Magellan. The artwork was done by Jess Roa and Serry M. Josol. Cross The Magellan's Cross refers to the original wooden cross planted by explorers of the Spanish expedition of the first circumnavigation of the world, led by Ferdinand Magellan, upon arriving in Cebu on April 21, 1521. The original cross was encased inside another cross of tindalo wood in 1835. This was done to protect the original cross from people who chipped off pieces in the belief these have miraculous powers. The cross was named as the "2021 Jubilee Cross" as part of the 2021 Quincentennial Commemorations in the Philippines. Designation The pavilion along with the Basilica del Santo Niño Church and Convent were collectively declared as a National Cultural Treasure by the National Museum of the Philippines on April 14, 2021. References
Pabellón de la Cruz de Magallanes

El Pabellón de la Cruz de Magallanes (en inglés: Magellan's Cross Pavilion) es un quiosco de piedra ubicado en Cebú, Filipinas. La estructura está situada en la Plaza Sugbo al lado de la Basílica del Santo Niño.​ Alberga una cruz cristiana que fue plantada por los exploradores de la expedición española de la primera circunnavegación del mundo, encabezada por Fernando de Magallanes, al llegar a Cebú en Filipinas el 21 de abril de 1521. Junto con la iglesia y los edificios del convento de la Basílica del Santo Niño, el pabellón está catalogado como un Tesoro Cultural Nacional declarado de Filipinas. Historia Pabellón El pabellón, que alberga la cruz de madera, se construyó en algún momento del siglo XIX. La estructura es un quiosco octogonal realizado en piedra coralina.​ El pabellón y la cruz de madera sufrieron grietas debido al terremoto de Bohol de 2013.​ También se descubrió que la cruz original se había deteriorado debido a las termitas en 2015.​ El pabellón se cerró por reformas y se reabrió en marzo de 2016.​ En el techo del interior del pabellón, hay un mural que representa el bautismo de Rajah Humabon y su familia por el padre. Pedro Valderrama y la plantación de una cruz de madera por Fernando de Magallanes.​​ La obra de arte fue realizada por Jess Roa y Serry M. Josol.​ Cruz La Cruz de Magallanes podría referirse a la cruz de madera original plantada por los exploradores de la expedición española de la primera circunnavegación del mundo, encabezada por Fernando de Magallanes, al llegar a Cebú en Filipinas el 21 de abril de 1521. La cruz original fue colocada dentro de otra cruz de madera hecha de tindalo en 1835. Esto es para proteger la cruz original de las personas que quitaron partes de la cruz y creen que la cruz posee poderes milagrosos.​​ Algunas personas, sin embargo, creen que la cruz original ha sido destruida.​ La cruz fue nombrada "Cruz del Jubileo 2021" como parte de las Conmemoraciones del Quinto Centenario de 2021 en Filipinas.​​ Designación El pabellón junto con la Iglesia y el Convento de la Basílica del Santo Niño fueron declarados colectivamente como Tesoro Cultural Nacional por el Museo Nacional de Filipinas el 14 de abril de 2021.​ Referencias Enlaces externos