NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дворец архиепископа Лимы

Дворец архиепископа Лимы (исп. Palacio Arzobispal de Lima) — резиденция архиепископа Лимы и административный центр архипархии Лимы, где ранее располагались её канцелярии. Сегодня дворец открыт для посетителей как музей и входит в состав Архиепископских музеев Лимы. Здание расположено на главной площади исторического центра Лимы, на углу улиц Хунин и Карабайя. История Дворец архиепископа Лимы расположен в квартале, который Франсиско Писарро после основания города 18 января 1535 года отвел под резиденцию епископа. В первые годы существования вице-королевства Перу это место использовалось как здание кабильдо (совета) Лимы. Старая резиденция архиепископа, выходившая фасадом на Главную площадь, имела несколько входов и была украшена балконами различного дизайна; над одним из входов красовался герб архиепархии Лимы. Внутренний дворик представлял собой гармоничную композицию с аркадой на первом уровне и тонкими деревянными колоннами на втором. В конце XIX века фасад старого дворца вместе с частью прихода Саграрио был снесен, чтобы выровнять его по одной линии с внешним контуром Кафедрального собора. Остальная часть дворца была разрушена в последующие годы. Нынешнее здание было торжественно открыто 8 декабря 1924 года, в день Непорочного зачатия, как символ гармонии между Католической церковью и Перуанским государством при архиепископе Эмилио Лиссоне. Дворец считается первым образцом неоколониального архитектурного стиля, который активно развивался в Лиме в XX веке. Проект здания разработал польский архитектор Рышард де Якша-Малаховский, взяв за образец дизайн дворца Торре-Талье. Построенное рядом с церковью Саграрио и собором, здание стоит на месте, где когда-то четверть квартала занимала полиция (там располагались первый полицейский участок и первая тюрьма города). Позже папа Павел III возвел этот храм в ранг базилики и кафедрального собора примаса, а затем здание стало известно как резиденция архиепископа. Соавторами проекта выступили Клод Антуан Саю Лоран и инженер-строитель Энрике Могровехо, руководивший работами. Описание Фасад Архиепископского дворца Лимы выполнен в неоколониальном стиле с характерными элементами барокко и полностью облицован восстановленным камнем. Над центральным или главным входом, выполненным в стиле неоплатереско, расположены два больших балкона в стиле необарокко, вырезанные из кедра и отражающие чувственность Андалусии. Венчают здание скульптура из гранита, изображающая Святого Торибио де Могровехо, покровителя архиепископства. На фасаде также установлены два флагштока: один для флага Перу, другой для флага Ватикана. Внутреннее убранство дворца отличается роскошью; здесь можно увидеть скульптуру Святой Варвары, потолок украшен витражом из французского стекла, пропускающим свет. Лестницы в стиле ампир выполнены из мрамора с деревянными перилами; они ведут на второй этаж, где расположена часовня с барочным алтарем. Галерея Примечания
Abtao (U-Boot)

Die Abtao (SS-42), ehemals Tiburon (SS-6) liegt als Museumsboot im Hafen in Callao, an dem auch das peruanische Marinemuseum (Museo Naval del Peru) und das Museum der Callao Festung (Museo Real Felipe) angesiedelt sind. Es handelte sich ursprünglich um ein Angriffs-U-Boot der US-amerikanischen Macherel-Klasse. Allgemeines Die spätere Abtao wurde als Tiburon am 12. Mai 1952 bei Electric Boat in Groton im US-amerikanischen Bundesstaat Connecticut auf Kiel gelegt. Der Stapellauf erfolgte am 27. Oktober 1953, die Fertigstellung am 20. Februar 1954 und die Indienststellung bei der peruanischen Marine am 1. März 1954. Mit der Ankunft in Callao am 20. Juli 1954 wurde das Boot Teil der peruanischen Marine. Das Boot war das einzige Boot der peruanischen Marine, welches den Namen Tiburon trug. Der Name ist die spanische Bezeichnung für Haifisch. Am 29. März 1957 wurde der Name auf Abtao geändert, zur Erinnerung an das Seegefecht von 1866, im Rahmen des Spanisch-Südamerikanischen Krieges. Das Boot hat während seiner 48-jährigen Dienstzeit 5003 Tauchgänge hinter sich gebracht. Im Jahr 1988 nahm er an der Rettung von 22 Besatzungsmitgliedern des U-Bootes Pacocha teil, welches nach einer Kollision mit dem japanischen Kutter Kiowa Maru bei Callao sank. Die Abtao ging am 10. Mai 1999 in Reserve und wurde am 10. März 2000 außer Dienst gestellt und schließlich am 28. Januar 2004 in ein Museumsschiff umgewandelt. Das Dienstmotto des Bootes lautete „Silens et Audax“ oder „Silent and Audacious“. Weblinks MUSEO ABTAO (PERTENECIENTE A LA ASOCIACIÓN DE OFICIALES SUBMARINISTAS DEL PERÚ) auf https://www.marina.mil.pe/ (spanisch) Lobo-Klasse auf Navypedia (englisch) Einzelnachweise
BAP Abtao (SS-42)

El BAP Abtao (SS-42), llamado inicialmente BAP Tiburón (S-42), fue un submarino ordenado por la Marina de Guerra del Perú a la Electric Boat Company. Fue nombrado Abtao en honor a la victoria en el combate del mismo nombre, librado en la isla homónima, archipiélago de Calbuco, en 1865, durante la guerra hispano-sudamericana. Contexto histórico Tras la Segunda Guerra Mundial, la Kriegsmarine alemana había demostrado que los submarinos podían tener un efecto devastador sobre la armada de un país (tal como sucedió en la batalla del Atlántico). Antes del uso de radar y el sónar, la Royal Navy estaba indefensa en el mar. Mientras tanto, la Marina peruana tenía unidades obsoletas. Los submarinos R ya habían cumplido su vida útil. Por lo tanto, el gobierno peruano autorizó la compra de dos submarinos a la misma compañía que construyó los R: el Lobo y el Tiburón. Construcción y llegada al Perú El contrato entre la Marina peruana y la Electric Boat Company fue firmado el 2 de julio de 1951 y establecía la construcción en el astillero de Groton, Connecticut de dos submarinos diseño 231-EA. Se estableció que el Perú debía suministrar el sistema de control de tiro al astillero, ya que por ser propiedad de la Armada estadounidense, era este país quien debía obtenerlos y entregarlos a la casa constructora. Estos sistemas y equipos fueron el del control de tiro, incluyendo el TDC, solucionador de ángulos, el DRT, el DRA, sonares, periscopios, radares, cañón, torpedos, armas cortas, etc. Igualmente este contrato estableció los cronogramas para la entrega de los buques estipulándose el 1 de marzo de 1954 el primer submarino y el 1 de junio de 1954 el segundo. El Tiburón fue botado el 27 de octubre de 1953. Tras concluir las pruebas, zarpó junto al Lobo al Callao. Arribaron al puerto de Ancón el 19 de julio embarcándose el presidente del Perú Manuel A. Odría para su travesía final hasta el Callao, habiendo sido escoltado por los submarinos R. Cambio de nombre y baja A partir de 1959 se inician las operaciones UNITAS de defensa hemisférica que consisten básicamente en ejercicios de guerra antisubmarina. En 1960, los submarinos cambiaron de nombre: el Tiburón pasó a llamarse Abtao. En los años 60 los submarinos de la Marina peruana cambiaron sus baterías en Key West, Florida, hecho que se repite posteriormente como recorrido integral en los astilleros fabricantes. Finalmente, tras 44 años de servicio, el Abtao fue dado de baja. Conversión a museo En 2004, el Abtao fue convertido en museo, el primero de su tipo en América del Sur, rindiendo un implícito homenaje a la saga submarinista que integró. Referencias Bibliografía Blackman, Raymond V. B. Jane's Fighting Ships 1955–56, publicado por la Jane's Fighting Ships Publishing Co. Ltd., 1955. Jane's Fighting Ships 1963–64 Ortiz Sotelo, Jorge, Apuntes para la historia de los submarinos peruanos. Biblioteca Nacional del Perú. 2001. Enlaces externos Submarinos de la Marina de Guerra del Perú Submarinos Clase "Sierra" o "Salsa" Museo Naval de Sitio Submarino Abtao Submarino Museo BAP SS-42 Abtao - elSnorkel.com
BAP Abtao

Le BAP Abtao (SS-42), initialement appelé BAP Tiburón (S-42), était un sous-marin conventionnel commandé par la marine péruvienne à l'Electric Boat Company en 1953. L'Abtao a été nommé ainsi en l'honneur de la victoire dans le combat d'Abtao, près de l'île du même nom dans l'archipel de Calbuco, en 1865, pendant la guerre hispano-sud-américaine. Après 44 ans de service, il est devenu un navire musée à Lima. Construction et carrière La marine péruvienne a initialement commandé deux sous-marins à Electric Boat le 8 décembre 1951 sur la base de la conception du sous-marin de la marine américaine Mackerel. La quille des deux sous-marins Tiburón (Requin) et Lobo (Loup) a été posée le 12 mai 1952 au chantier naval de Groton (Connecticut), États-Unis. Le Tiburóna été lancé le 27 octobre 1953 et mis en service le 20 février 1954. Le Tiburón et les autres navires de sa classe étaient les derniers sous-marins construits par les États-Unis pour le marché d'exportation. Un décret en avril 1957 du président du Pérou, Manuel Prado Ugarteche, ordonna que les noms des navires soient remplacés par ceux des célèbres batailles péruviennes. Le Tiburón a été renommé Abtao. Le numéro de fanion 5 lui ayant été attribué à l'origine, en 1959, le Abtao a été désigné SS-2, puis renuméroté SS-42 en 1960. Le Abtao a subi un radoub à Groton en 1965. En 1988, il a participé au sauvetage de l'équipage du sous-marin BAP Pacocha (SS-48) (en) qui avait coulé après une collision avec le navire de pêche Kiowa Maru. Le Abtao a été décommissionné le 10 mai 1999 et mis en réserve. Préservation Le navire a été retiré du service naval le 10 mars 2000 et transformé en navire musée le 28 janvier 2004 à Lima, au Pérou, grâce aux travaux de la marine péruvienne, du Conseil provincial de Callao et des entités du Marina Yacht Club SA. L'ouverture de l'Abtao en tant que musée était la première fois qu'un sous-marin était transformé en musée en Amérique latine. Voir aussi Notes et références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « BAP Abtao (SS-42) » (voir la liste des auteurs). Liens internes Marine péruvienne BAP América Ayapua Bibliographie Blackman, Raymond V. B., ed. (1953). Jane's Fighting Ships 1953–54. London: Sampson, Low and Marston. (OCLC 913556389). Blackman, Raymond V. B., ed. (1960). Jane's Fighting Ships 1960–61. London: Sampson Low, Marston & Co. (OCLC 946722815). Couhat, Jean Labayle, ed. (1986). Combat Fleets of the World 1986/87. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. (ISBN 0-85368-860-5). Gardiner, Robert; Chumbley, Stephen & Budzbon, Przemysław, eds. (1995). Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. (ISBN 1-55750-132-7). "Museo Abtao (Perteneciente a la Associación de Oficiales Submarinistas del Perú" [Abtao Museum (Belonging to the Association of Submarine Officers of Peru)]. Marina de Guerra del Perú. Sharpe, Richard, ed. (1990). Jane's Fighting Ships 1990–91 (93 ed.). Surrey, United Kingdom: Jane's Information Group. (ISBN 0-7106-0904-3). Portail du monde maritime Portail du Pérou Portail des musées
San Gallán Island

San Gallán Island, also known as Sangayán Island, is a Peruvian island located in the Pacific Ocean, 5,2 km west off Paracas Peninsula, separated from it by El Boquerón strait. The island lies within Paracas District, Pisco Province, region of Ica; and is also part of Paracas National Reserve. Geography San Gallán Island has an area of 9,32 km² (4,5 km long, 3,85 km wide) and is located at 13º 50’ S, 76º 27’ W in the Pacific Ocean. At 0,5 km northwest of the island, the Mentiroso Islets can be seen. The main elevation of the island is located at La Viuda Hill (412 m). The island's arid climate is influenced by the presence of the cold waters of the Humboldt Current. The island has a lighthouse with a light that can be seen from 20 miles. References
San Gallán

Isla San Gallán, znana również jako Sangayán – peruwiańska wyspa położona na Oceanie Spokojnym. Znajduje się 5,2 km na zachód od półwyspu Paracas, od którego oddzielona jest cieśniną El Boquerón. Wyspa ma powierzchnię 9,32 km². Leży na terenie Rezerwatu Narodowego Paracas. Administracyjnie przynależy do okręgu Paracas w prowincji Pisco, w regionie Ica. Przypisy
T Tower

T Tower is an office building located in San Isidro, Lima, Peru. Construction began in 2015 at a cost of over S/.115 million and the building was inaugurated in 2018, has a height of 101 meters corresponding to the line of the façade and has 24 floors and a semi-covered rooftop. It is located in front of Javier Prado avenue in the corporate centre of San Isidro. See also List of tallest buildings in Peru References
T Tower

T Tower es una torre de oficinas ubicada en Lima, Perú. Fue inaugurada en 2018, tiene una altura de 101 metros correspondiente a la línea de fachada y cuenta con 24 pisos y azotea semitechada. Se ubica frente a la avenida Javier Prado en el corazón corporativo de San Isidro.​ Detalles de la obra El proyecto cuenta con disipadores viscosos y MRD. Los cuales disipan la energía del edificio mediante un fluido viscoso que fluye de una cámara a la otra, reduciendo de esa manera el movimiento. Los disipadores Magneto - Reológicos (MRD) disipan energía de manera controlada mediante un fluido que permite cambiar el nivel de amortiguamiento durante un evento sísmico para aumentar el desempeño del sistema de energía disipada. Véase también Lista de los edificios más altos de Perú Lista de los rascacielos más altos de Lima Referencias Enlaces externos Website de T Tower (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Unión Santo Domingo

Club Social Deportivo Cultural Unión Santo Domingo (better known as Los Purtus) is a Peruvian football club, playing in the city of Chachapoyas, Amazonas, Peru. History The Club Cultural Union Santo Domingo was founded on February 10, 1979. In 2007 Copa Perú, the club qualified to the Regional Stage, but was eliminated by Sporting Pizarro in the Group Stage. In 2009 Copa Perú, the club qualified to the Regional Stage, but was eliminated by Defensor San José in the Group Stage. In 2010 Copa Perú, the club qualified to the National Stage, but was eliminated by Defensor San José in the Group Stage. In 2016 Copa Perú, the club qualified to the National Stage, but was eliminated by San José de Agua Blanca in the Repechage. In 2017 Copa Perú, the club qualified to the National Stage, but was eliminated when it finished in 32nd place. Coach Euler Miollaja (2010) Fernando Seminario (2016) Juan Miguel Pérez (2017) César Sánchez (2022) Homar Reinoso La Rosa (2023) Fernando Villanueva Zuta (2023) Bárnaby Llosa (2023) César “El Flaco” Sánchez (2024) Daniel Valderrama (2024) Honours Senior titles See also List of football clubs in Peru Peruvian football league system References External links Unión Santo Domingo on Facebook Libro del Unión Santo Domingo
Estadio Municipal de Casa Grande

El Estadio Municipal de Casa Grande es un recinto deportivo ubicado en el distrito de Casa Grande, en la Provincia de Ascope, Región La Libertad, Perú. Cuenta con una capacidad o aforo total para 8000 espectadores. En el 2013, sirvió de escenario como local de la Universidad César Vallejo mientras el Estadio Mansiche era remodelado para los Juegos Bolivarianos de ese año en Trujillo. Para el 2017 la Universidad César Vallejo ha llevado algunos partidos ahí por la Segunda División del Perú como su estadio alterno. En el año 2018, los equipos de la Primera División del Perú, Carlos A. Mannucci y la Universidad César Vallejo jugaron sus partidos de local en el Estadio Municipal de Casa Grande, debido a que el Estadio Mansiche de Trujillo no pasó de las inspecciones de edificaciones de defensa civil, sobre luminarias y el mal estado de los techos de la tribuna de occidente.​ Finales y definiciones Referencias
Lago Cuipari

Lago Cuipari es un lago de Perú ubicado en el distrito de Teniente Cesar Lopez Rojas, provincia de Alto Amazonas, departamento de Loreto.​ Se encuentra al sur de Yurimaguas, a 45 kilómetros de distancia.[cita requerida] Es habitado alrededor de 1000 habitantes.[cita requerida] Se encuentra cubiertos por plantas acuáticas. En el lago es posible practicar la natación o paseo por canoa.​ Referencias
Plaza Regocijo

La Plaza Regocijo o Kusipata (quechua: Cusi, alegría, Pata, espacio) es una plaza pública ubicada en el centro histórico de Cusco, Perú. Cuenta con árboles y una fuente. En su alrededor se encuentra el Palacio del Cabildo así como el edificio del antiguo hotel de turistas y otras casonas coloniales como la Casa de Garcilaso de la Vega y la Casa de Illán Suárez de Carbajal. Desde 1972 la plaza forma parte de la Zona Monumental del Cusco declarada como Monumento Histórico del Perú.​ Asimismo, en 1983 al ser parte del casco histórico de la ciudad del Cusco, forma parte de la zona central declarada por la UNESCO como Patrimonio Cultural de la Humanidad.​ Historia La plaza formó parte de Huacaypata, la antigua plaza inca. En 1555, el corregidor del Cusco Sebastián Garcilaso de la Vega autorizó la construcción de edificios en medio del Huacaypata generando de esa manera las manzanas ubicadas actualmente entre las calles Espaderos, Del medio, Mantas, Heladeros y Espinar así como las actuales Plazas de Armas​ y la entonces denominada Plaza de Tlanguis que ocupaba el espacio de la actual plaza Regocijo, la plazoleta Espinar y el solar que hoy ocupa el edificio del antiguo Hotel de Turistas del Cusco y donde primero se levantó la Casa de Moneda del Cusco. Con la construcción de esta última, la plaza Regocijo quedó reducida y separada de la Plazoleta Espinar a la que da frente el Basílica de La Merced. ​​ Desde 1560, dicha plaza alojó en su manzana norte el edificio del Cabildo del Cuzco y fue conocida como Plaza Cabildo. La extensión fue utilizada para festividades civiles, teatrales y plaza de toros. En el siglo XVIII, después de la rebelión de Túpac Amaru II, esta plaza fue el lugar del suplicio de su hermano Diego Cristóbal Túpac Amaru​. Entorno En la actualidad, la principal edificación en la plaza es Cabildo que antiguamente alojó la Prefectura del Cusco y la Alcaldía. Actualmente sigue ocupando el lado norte de la plaza y, aunque forma aún parte de la Municipalidad del Cusco, su actual función es la de la sede del Museo de Arte Contemporáneo de Cusco y centro de convenciones. Al lado oeste, desde la Casa Lercaros, se encuentra el Portal Espinar ocupado por tiendas minoristas de souvenirs. Al lado sur, en la Calle del Medio, se encuentra el antiguo edificio del Hotel de Turistas del Cusco ocupado por restaurantes. Al lado oeste se extiende la calle Heladeros. En la esquina sureste, frente al cruce de Heladeros con la Calle Garcilaso se levanta la Casa de Garcilaso de la Vega, sede del Museo Histórico Regional de Cusco. Esa construcción fue, durante la época colonial, el lugar donde nació y vivió su infancia el Inca Garcilaso de la Vega. En la siguiente cuadra se encuentran la Casa del Truco y la Casa de Miota que alojan tanto hoteles como restaurantes. Referencias Fuentes Libros y publicaciones Angles Vargas, Víctor (1983). Historia del Cusco Cusco Colonial Tomo II Libro Segundo. Lima: Industrialgrafica S.A. Walker, Charles (2015). La rebelión de Túpac Amaru (primera edición). Lima: IEP. ISBN 978-9972-51-524-8. ISSN 1019-4533. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza Regocijo.
Wasserkraftwerk Huinco

Das Wasserkraftwerk Huinco (span. Central Hidroeléctrica Huinco) befindet sich in der peruanischen Westkordillere am Río Santa Eulalia im zentralen Westen von Peru, 55 km nordöstlich der Landeshauptstadt Lima. Das Kraftwerk liegt im Distrikt San Pedro de Casta in der Provinz Huarochirí der Verwaltungsregion Lima. Wasserkraftwerk Das Wasserkraftwerk wurde in den 1960er Jahren errichtet. Die erste Einheit ging 1964 in Betrieb. Das Kavernenkraftwerk ist über einen 858 m langen Tunnel zugänglich. Die halbkugelförmige Kammer ist 108 m lang, 31 m breit sowie 24 m hoch. Das Kraftwerk ist mit 4 horizontal ausgerichteten Pelton-Turbinen ausgestattet. Die installierte Gesamtleistung beträgt 270 MW. Die durchschnittliche Jahresenergieproduktion beläuft sich auf 1158 GWh. Das Kraftwerk nutzt eine Brutto-Fallhöhe von 1293 m (Netto-Fallhöhe: 1245 m). Die Ausbauwassermenge beträgt 25 m³/s. Talsperre Sheque Die Talsperre Sheque () befindet sich am Río Pallca, einem Quellfluss des Río Santa Eulalia. Die Talsperre wurde 1962 errichtet. Das Speichervolumen beträgt 430.000 m³. Der Staudamm ist 125 m lang und 39 m hoch. Über eine 13,1 km lange Rohrleitung wird das Wasser von der Talsperre zum Kraftwerk geführt. Oberhalb der Talsperre befinden sich die Wasserkraftwerke Carhuac und Huanza. Weitere Wasserspeicher und Zuleitungen Mehrere natürliche Seen im Einzugsbereich der Talsperre wurden mit Dämmen versehen, so dass eine vergrößerte Wasserspeicher-Kapazität den abstrom gelegenen Wasserkraftwerken zur Verfügung steht. Ferner wird Wasser vom See Laguna Marcapomacocha, der im Einzugsgebiet des Río Mantaro liegt, abgeleitet und über einen 11,9 km langen Kanal und einen anschließenden 10,1 km langen Tunnel dem Einzugsgebiet der Kraftwerke oberhalb des Sees Laguna Milos zugeführt. Einzelnachweise
ГЕС Huinco

ГЕС Huinco – гідроелектростанція в Перу. Знаходячись між ГЕС Huanza та ГЕС Callahuanca, входить до складу однієї з гілок гідровузла у сточищі річки Рімак (дренує західний схил Анд та впадає до Тихого океану у столиці країни Лімі). До появи ГЕС Мантаро була найпотужнішою електростанцією країни. В межах проекту річку Santa Eulalia (права притока Рімак) перекрили земляною греблею Sheque висотою 39 метрів та довжиною 125 метрів, яка утримує регулююче водосховище з об’ємом 0,43 млн м3. При цьому накопичення основного ресурсу організували вище по сточищу у численних природних озерах, рівень яких підняли за допомогою гребель. Загальний корисний об'єм п’ятнадцяти таких резервуарів складає 77 млн м3, з яких 70% припадає на п’ять озер – Carpa (17,8 млн м3), Sacsa (16,2 млн м3), Quisha (8,7 млн м3), Piticuli (6,5 млн м3) та Huachua (5,1 млн м3). Крім того, організували перекидання ресурсу з-за водорозділу Анд, із басейну Атлантичного океану. Вузловим пунктом створеної тут системи стало озеро Marcapomacocha, яке природним шляхом через струмок Casha дренується ліворуч до річки Corpacancha, котра в свою чергу є правою притокою Мантаро (черезу Еве і Тамбо відноситься до сточища Укаялі — правого витоку найбільшої річки світу Амазонки). З перетвореного на водосховище корисним об’ємом 14,8 млн м3 Marcapomacocha у південно-західному напрямку проклали трасу із каналу довжиною 11,9 км та тунелю довжиною 10,1 км. Останній завершується в долині річки Pallca (права притока Santa Eulalia) перед озером Мілло та зазначеною вище ГЕС Huanza (остання, втім, з’явилась значно пізніше за дериваційну систему Трансандіно). До Marcapomacocha за допомогою численних тунелів та каналів перекидають ресурс із цілого ряду озер правобережжя Мантаро – Antacoto (120 млн м3, перетворене на сховище у 1999 році), Huascacocha (48,6 млн м3), Marcacocha (10,7 млн м3), Sangrar (8,8 млн м3), Tucto (2,8 млн м3). Таким чином, загальний корисний об'єм водозбірної системи на східному схилі Анд становить 205,7 млн м3, що значно більше аніж показник сховищ у сточищі Santa Eulalia. Від греблі Sheque через лівобережний гірський масив прокладено дериваційний тунель довжиною 13,1 км, який по завершенні переходить у напірний водовід до машинного залу станції Huinco. Останній споруджений у підземному виконанні та має розміри 108х31 метр при висоті 24 метри, при цьому доступ персоналу забезпечується через тунель довжиною 0,85 км. Основне обладнання ГЕС становлять чотири турбіни типу Пелтон потужністю по 64,6 МВт (на сайті власника загальна потужність станції зазначена як 270 МВТ). При чистому напорі у 1245 метрів вони забезпечують виробництво 1158 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода по відвідному тунелю повертається у Santa Eulalia. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 220 кВ. Примітки