NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Учкус-Инканьян

Учкус-Инканьян (кечуа uchku Inka, от uchku — дыра, отверстие Inka — инки, ñan — дорога, путь, испанизированное произношение Uchcus Incañan, Uchkus Incanan, Uchkus Incañan) — археологический комплекс в Перу, в сельском муниципалитете Учкус, округе Яули, провинция Чули, региона Уанкавелика. Расположен на высоте 3800 м над уровнем моря, на правом берегу реки Ичу. Предполагается, что в древние времена здесь существовали центр проведения сельскохозяйственных опытов (пять платформ для засева с сетью подпитывающих каналов) и древняя обсерватория. Городище Городище дневнего поселения лежит у южного подножия горы на склоне с наклоном в 30º и состоит из террас прямоугольной формы, а также квадратных и в виде полумесяца. Периметр составлен стенами 80 см высотой, расположенных на 5 платформах, к которым для орошения почвы подведён один основной канал и два вспомогательных, по которым шло водоснабжение, что со временем дало предпосылки для появления района Los Baños del Inca District. Эти сооружения были использованы для сельскохозяйственных экспериментов с семенными клубнями и злаковыми растениями, которые затем передавались в различных районы для дальнейшего выращивания и получения положительных результатов. Обсерватория Примерно в 500 метрах от городища, в месте под названием Toculemisa, обнаружена постройка вокруг центрального двора с четырьмя окнами, ориентированными с севера на юг и с востока на запад. Эти окна использовались для наблюдения за небом и открытым оставалось только одно из них. Сооружение весьма напоминает обсерваторию, которую использовали для измерения длительности солнцестояния зимой и летом, и при помощи этого пытались определять, урожайными или нет будут сезоны в сельском хозяйстве, животноводстве и т.д.; возможно это был дворец инков или Callanca. Из центрального сооружения дворца инков или Callanca просматриваются близлежащие окрестности на расстояние в 200 метров, включая овраги и холмы, окружающие строения. Потому существует мнение, что из этого центра могли контролировать перемещение жителей. Также на вершине сооружения находится плоский кусок скалы размером 10 на 30 метров, имеющий ряд каналов и отверстий различных форм и размеров, что предположительно служило зеркалом из воды для наблюдения за созвездиями. Примечания Литература Arturo Ruiz Estrada. Uchkus: un establecimiento Inca en Huancavelica : [исп.] / Musco de Arqueología y Antropología, UNMSM // Arqueología y Sociedad. — 1998. — No. 12. — P. 63-76. Proyecto de investigación arqueológica Uchkus Incañan, Distrito de Yauli, Provincia y departamento de Huancavelica. Informe final : [исп.] / Direccion Desconcentrada de Cultura Huacavelica. — 2014. Ссылки Complejo Arqueológico De Uchkus Inkañan (исп.). mincetur.gob.pe.
Учкус-Інканьян

Учкус-Інканьян (Uchkus Incañan) — давнє андське місто часів імперії інків Тауантінсую, що було важливим релігійним та адміністративним центром держави, де існували аграрна дослідницька «лабораторія» та астрономічна обсерваторія. Назва перекладається «Вільний шлях інків». Також його деякі вчені йменують «університетом інків». Є важливим археологічним комплексом Перу. Географія Руїни міста розташовуються на висоті 3800 м над рівнем моря, на березі річки Ічу в сільській комуні Учкус району Яулі провінція Уанкавеліка регіону Уанкавеліка. На відстані 26 км від м. Уанкавеліка. Історія Поселення на цьому місті було засновано в часи існування культури Чавін. Максимальний культурний розвиток міста відбувалося в 1200–1440 роки. Десь у 1460 році було підкорено військами Сапи Інки Пачакутека на чолі із його братом Капак Юпанкі й отримала назву Учкус-Інканьян, оскільки розташовувалася на важливій інкській дорозі. Деякий час використовувалася з військовою метою З розширення імперії місто перетворилося на релігійний, адміністративний та науковий центр Тауантінсую, входила до чверті Кунтісую. Учкус-Інканьян залишився недоторканим в добу колоніалізму і за часи республіки. Опис Територія Учкус-Інканьяна складається з 3 секторів. Перший — Коріміна був використаний для сільськогосподарських експериментів із насіннєвих бульб і злаків. Коріміна являє собою невеликий пагорб у 60 м заввишки. Південніше від нього розташовані тераси, куди стікала вода з Хатун румі (Чотири канали) та Учуй румі (Один канал). Отриманні знання стосовно насіння, добрива, кількість зрошень передавали до найближчих провінцій-уамані. Водночас інки досліджувалися вміст та якість місцевих ґрунтів. У другому — Інканьяні, що був за близько 500 м від Коріміна, розташовувалася астрономічна обсерваторія для вимірювання сонцестояння літа та зими. Вона має центральну точку для нагляду за небесними світилами та 4 двері, що спрямовані з півночі на південь і зі сходу на захід. Обсерваторія розташовувалася поряд із місцевим храмом Сонця. Тут також були зведені будівлі для кураки, 2 житлових корпуса для амаутів («мудреців») і жерців, 3 житла для слуг. Існував також підземний зрошувальний канал. Уся територія Інканьяна була оточена муром. Третій — Чункана (на пагорбі за 200 м від палацу кураки) був церемоніальним центром, звідки де можна контролювати рух населення. Усі будівлі мають округлу форму. Присутні низка каналів і отворів різної форми, які могли слугувати дзеркалом з води для спостереження за сузір'ями. Отвори поєднували великі та маленькі канали. Канали надають ландшафту враження лабіринту. Джерела Uchkus Inkañan Uchkus Inkañan: Arqueología, belleza y turismo en Huancavelica Centro arqueológico Uchkus Inkañan[недоступне посилання з липня 2019]
Hospital Nacional Daniel Alcides Carrión

El Hospital Nacional Daniel Alcides Carrión, es un complejo hospitalario público peruano situado en el Callao y administrado por el Gobierno Regional del Callao. Historia Fue inaugurado el 30 de diciembre de 1941, durante el primer gobierno de Manuel Prado Ugarteche, con el nombre de Hospital de Varones Daniel Alcides Carrión, para brindar atención a la clase trabajadora.​ Su construcción y equipamiento corrió a cargo de la Sociedad de Beneficencia del Callao, habiendo empezado las obras en el segundo gobierno de Óscar R. Benavides. Su primer director fue el doctor Ernesto Delgado Gutiérrez, destacado cirujano.​ Fue administrado por la Beneficencia del Callao hasta 1970, cuando pasó a la competencia del Ministerio de Salud.​ En 1971 se fusionó con el Hospital San Juan de Dios (fundado en 1968 como centro docente de la Universidad Nacional Mayor de San Marcos, para la atención de mujeres), formando así un complejo hospitalario que adoptó el nombre de Hospital General Base del Callao. Ambos hospitales quedaron unidos por un corredor construido en 1976.​ El 15 de marzo de 1991, bajo el gobierno de Alberto Fujimori, el complejo fue designado Hospital Nacional Daniel Alcides Carrión, categoría que corresponde a las instituciones de salud que brindan atención especializada, con capacidad para solucionar problemas de mayor complejidad.​ Infraestructura Cuenta con:​ 462 camas para hospitalización. 1 Servicio de Emergencia con unidad de shock trauma. 143 consultorios externos en las áreas de Medicina, Cirugía, Ginecología, Pediatría y Odontoestomatología. 1 unidad de cuidados intensivos. 1 unidad de cuidados intermedios. 1 unidad de cuidados intensivos pediátricos. 1 unidad de cuidados intensivos neonatales. 7 salas quirúrgicas electivas y 3 salas de emergencia. 1 unidad de quemados. 1 unidad oncológica. 1 servicio de preventorio. 1 moderno servicio de gineco obstetricia y un nuevo sistema de atención denominado Hospital de día. Equipos de última generación como: tomógrafo helicoidal multicorte (128 cortes), arco en C, resonador magnético, cámara gamma, densitometro óseo, cámara hiperbárica, tomógrafo axial computarizado, mamógrafo, angiógrafo digital, colposcopio, etc. Véase también Anexo:Hospitales en el Perú Referencias
Templo de Santo Domingo de Huamanga

El Templo de Santo Domingo de Huamanga es una iglesia ubicada en Ayacucho, Perú. Se encuentra en los jirones 9 de Diciembre y María Parado de Bellido. Fue construida durante la época virreinal, entre los siglos XVI y XVII. La construcción con influencia mudéjar, tiene dos torres, la fachada presenta tres arcos y se reconocen dos puertas de acceso.​​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Templo de Santo Domingo de Huamanga.
Plaza de Armas de Puerto Maldonado

La Plaza de Armas es el espacio público más importante de la ciudad peruana de Puerto Maldonado y desde ella se expandió la ciudad desde su creación en 1902. En el centro se encuentra una glorieta legado de la colonia japonesa.​ La plaza se encuentra entre la av. León Velarde, Daniel Alcides Carrión, jr. Loreto y jr. Arequipa.​ Se puede apreciar la flora representativa como árboles de mango, castañuelas, palmeras y otras plantas exóticas. En el año 1923, el prefecto don Carlos León Velarde mandó a confeccionar los planos de la ciudad y la plaza de Armas, que fueron elaborados por los señores Carlos V. Pajares y el alférez Carlos Briolo. El reloj de la glorieta fue donado por una compañía. Fue modificado varias veces: en su inicio fue de madera hasta la tercera remodelación. La cuarta remodelación se construyó en material noble. Es el eje del centro de la ciudad. Es punto de reunión de la ciudad y realización de eventos cívicos. Referencias
Willkawayin

Willkawayin (auch: Willkawain, Wilkawain oder spanisch Huilcahuain) ist ein über 1000 Jahre alter Tempel der Wari-Kultur im mittleren Peru. Lage Der Tempel Willkawayin (Quechua für „Haus der Enkel“) liegt im Callejón de Huaylas, einem Abschnitt des Tals des Río Santa, an den Hängen der Cordillera Blanca am Rand eines Ortes, der ebenfalls Willkawain genannt wird. Nur 7 km nördlich der Stadt Huaraz in einer Höhe von etwa 3400 m gelegen wird er überragt von den Gipfeln des Vallunaraju und des Ranrapalca, die sich bis in Höhen von über 5500 m und 6000 m erheben. Anlage Die Tempelanlage von Willkawayin besteht aus einem oberen und einem unteren Gebäude, die etwa 10 Minuten Fußweg voneinander entfernt stehen. Die Gebäude wurden ohne Mörtel errichtet und haben trotz ihres Alters von über 1.000 Jahren bisher alle Erdbeben dieser Region ohne Schaden überstanden, besser als die meisten anderen präkolumbischen Bauwerke in Peru. Der untere Haupttempel weist einen Grundriss von etwa 11 m × 16 m auf und steht am oberen Rande eines großen Steilhangs. Die Konstruktion ist ein verkleinertes Abbild der Burganlage von Chavín de Huántar, mit vier aufeinander aufbauenden Terrassen und Treppenanlagen. Aufbau Das Hauptgebäude ist aus schweren Megalith-Quadern aufgebaut, die Zwischenräume in den Außenwänden sind mit kleinformatigen Schieferplatten ausgefüllt. Auf die Außenwände ist ein Satteldach aus gewaltigen glatten Steinplatten aufgesetzt, die bis zu acht Meter lang sind. Es gibt keinerlei Fenster, lediglich Lüftungsschlitze, die die Innenräume mit Frischluft versorgen. Unterhalb des Dachsimses ragten früher steinerne Abbildungen von Raubkatzen aus der Wand, sogenannte „cabezas clavas“, von denen aber heute nur noch zwei erhalten sind. Eine stellt einen Kopf dar, dessen Stirn von zwei Händen bedeckt wird. Ob es eine Verbindung zu Tempeln der Kotosh-Kultur bei Huánuco gibt, wo ebenfalls Hände (in gekreuzter Form) als Symbol verwendet werden, ist unbekannt. Das Hauptgebäude besteht im Inneren aus 17 Kammern, von denen heute einige zugänglich sind. Die Kammern sind durch Treppen und Rampen miteinander verbunden und weisen waagrechte Ventilationskanäle auf. Die meisten der Kammern sind immer noch unzugänglich und mit dem Schutt und Geröll des vergangenen Jahrtausends angefüllt. Unter der Anlage verlaufende, möglicherweise kilometerlange Gänge, die als Fluchtwege gedient haben können, sind heute weitgehend verschüttet. Zuordnung Aufgrund der Struktur der Gebäude und der Außen- und Innenverzierungen nimmt man an, dass Willkawayin zur Zeit der Wari-Kultur errichtet worden ist, eine der vor-inkaischen Regionalkulturen Südamerikas, die in der Zeit von etwa 600 bis 1100 die Küste und die westliche Andenregion des heutigen Peru beherrschte. Eine der Theorien zur Errichtung von Willkawayin geht davon aus, dass die Anlage zu ihrer Zeit ein militärischer Beobachtungsposten und Vorratslager gewesen ist. Literatur Rolf Seeler: Peru und Bolivien. 1. Auflage. DuMont Buchverlag, Köln 2001, ISBN 3-7701-4786-3 Alan Murphy: Peru Handbook. (englisch) Footprint Handbook, ISBN 0-8442-2187-2 Weblinks Fotos
Wilcahuaín

Wilcahuaín, Willcahuaín, or Huilcahuaín is an archaeological site in Peru. It is located near the village of Paria, 6 km northeast of the city of Huaraz, Ancash; at an elevation of 3,400 m (11,200 ft). Wilcahuaín is regarded as one of the most important archaeological sites of the Wari culture. It was possibly built ca. 1100 AD. The site can be reached by 15-passenger van from the city. Fare is 2.50 Soles. The last half of the route is on very rough road. Etymology Wilcahuaín possibly comes from Quechua willka grandchild; great-grandson; minor god; holy; sacred or Anadenanthera colubrina (a tree), and Ancash Quechua wayi house. References
Вилькаваин

Вилькаваин (кечуа Huilcahuain) — храм, сооружённый культурой Уари в V — X вв. в центральной части Перу. В настоящее время — археологический памятник. Согласно одной из теорий, ко времени сооружения Вилькаваин служил военным наблюдательным пунктом и складом. Здесь же обнаружены более древние захоронения культуры Рекуай. Местонахождение Храм Вилькаваин (название на языке кечуа означает «дом внуков») находится в долине Кальехон-де-Уайлас у реки Санта, на расстоянии 7 км к северу от города Уарас (Huaraz), на высоте около 3,4 км над уровнем моря. Рядом с ним находятся вершины Вальюнараху и Ранрапалька, высотой соответственно 5,5 и 6 км. Здания Храмовый комплекс Вилькаваин состоит из верхнего и нижнего зданий, расположенных примерно в 10 минутах ходьбы друг от друга. Здания сооружались без цементного раствора, и несмотря на свой возраст более чем в 1000 лет выдержали без повреждений все землетрясения в регионе, в отличие от большинства других доколумбовых сооружений в Перу. Нижний храм имеет размеры около 11 x 16 м и находится на верхнем краю крупного утёса. Его конструкция является уменьшенной копией более известного храма Чавин-де-Уантар, с четырьмя надстроенными друг на друге террасами и лестницами. Конструкция Главное здание построено из тяжёлых блоков-мегалитов, а промежуточные пространства в наружных стенах заполнены мелкими шиферными пластинками. На наружные стены опирается двускатная крыша из крупных гладких каменных плит, каждая из которых имеет длину до 1 метра. Окна отсутствуют — имеются только прорезы для доступа воздуха. Под карнизом крыши ранее находились каменные изображения диких кошачьих, из которых до наших времён сохранились только два. Одно из изображений представляет собой голову, лоб которой закрыт двумя руками. Имеет ли данное изображение связь с храмами культуры Котош в Уануко, где также встречается символ скрещенных рук, пока неясно. Главное здание внутри состоит из 17 комнат, из которых в настоящее время доступны лишь некоторые. Комнаты соединены друг с другом лестницами и пандусами; в них имеются горизонтальные вентиляционные шахты. Большинство комнат до настоящего времени остаются недоступными, поскольку заполнены строительным мусором (щебнем и обломками), накопившимся за прошедшее тысячелетие. Под храмом расположены длинные подземные ходы, которые в настоящее время недоступны. См. также Уари (культура) Мочика Тиауанако Чимор Империя инков Литература Rolf Seeler: Peru und Bolivien. 1. Auflage. DuMont Buchverlag, Köln, 2001, ISBN 3-7701-4786-3 Alan Murphy: Peru Handbook. Footprint Handbook, ISBN 0-8442-2187-2 Примечания Ссылки Информация для туристов и фотографии (на немецком языке) Фотографии Карта местности
Den Andiske Sammenslutning

Den Andiske Sammenslutning (spansk: Comunidad Andina de Naciones, CAN) er en handelsblok bestående af andes landene i sydamerika. Nuværende medlemsstater er Bolivia, Colombia, Ecuador, Peru og Venezuela (som er i en proces for at forlade sammenslutning). Handelsblokken blev kaldt for "Den Andiske Pagt" frem til 1996, og blev dannet i forbindelse med signeringen af Cartagena-afalen i 1969. Dens hovedkontor ligger i Lima, Peru. Den Andiske Sammenslutning har 120 millioner indbyggere, boende i et område på 4,700,000 km², med et BNP på over 4 billioner i 2005, inkluderet Venezuela. Medlemskab Den Andiske Pagt blev originalt dannet i 1969 af Bolivia, Chile, Colombia, Ecuador og Peru. I 1973 blev Venezuela sammenslutningens sjette medlem. I 1976, derimod, gik man tilbage til fem medlemsnationer da Chile trak sig ud. Venezuela annoncerede i 2006 at de også skal trække sig ud, noget som reducerer antallet af medlemmer i Den Andiske Sammenslutning til fem. Nylig, efter den nye samarbejdsaftale med Mercosur, fik Den Andiske Sammenslutning fire nye medlemmer: Argentina, Brasilien, Paraguay og Uruguay. Disse fire Mercosur-medlemmer blev bevilget medlemskab af "Det Andiske Råd af Udenrigsministre". Denne handling gengældte Mercosurs valg om at indlemme nationerne i Den Andiske Sammenslutning i sit eget frihandelssamarbejde. Nuværende medlemsstater: Bolivia (1969) Colombia (1969) Ecuador (1969) Peru (1969) Tidligere medlemmer: Venezuela (1973-2006) Associerede medlemsstater: Argentina (2005) Brasilien (2005) Chile (fuldstændig medlem 1969-1976, observatør 1976-2006, samarbejdsnation siden 2006) Paraguay (2005) Uruguay (2005) Venezuela (2006) Observatørlande: Mexico Panama Se også Unasur – Sydamerikanske nationers forbund ALBA – det Bolivarianske Alternativ for Amerika Mercosur – det sydamerikanske frihandelsområde Noter
Andska grupa zemalja

Andska grupa zemalja (šp. Grupo Andino ili Pacto Andino) je savez koji su 1969. godine osnovali Bolivija, Ekvador, Kolumbija i Peru radi unaprijeđenja poljoprivredne, industrijske i trgovinske suradnje, te zajednički carinski i monetarni pristup prema trećim zemljama. Venezuela je paktu pristupila 1973., a 1977. se prvo povukao Čile, a potom i 1995. Peru. Panama ima status promatrača. Na samitu u Trujillu u ožujku 1996. zemlje članice potpisale su sporazum o uspostavljanju trgovinskih po uzoru na EU s ciljem gospodarske integracije.
Andesgemeenschap

De Andesgemeenschap (in het Spaans: Comunidad Andina, CAN) is een vrijhandelszone die Bolivia, Colombia, Ecuador en Peru omvat. Dit handelsblok werd opgericht in 1969, na de ondertekening van het Andespact, ook gekend als het Akkoord van Cartagena. De Andesgemeenschap is een van de twee belangrijke Zuid-Amerikaanse handelsblokken. Mercosur en de Andesgemeenschap begonnen te onderhandelen in 1999 over een samensmelting van de twee organisaties. Op 8 december 2004 werd de nieuwe organisatie opgericht als de Zuid-Amerikaanse Statengemeenschap, een vrijhandelszone gebaseerd op de Europese Unie. Leden Externe link (en) Officiële website Andesgemeenschap
Andyjski Wspólny Rynek

Andyjski Wspólny Rynek (Wspólnota Andyjska, hiszp. Comunidad Andina lub Comunidad Andina de Naciones, do 1996 roku Grupa Andyjska, Pakt Andyjski, hiszp. Grupo Andino, Pacto Andino) – ugrupowanie gospodarcze w Ameryce Łacińskiej. Powołane w 1969 roku przez Boliwię, Kolumbię, Ekwador, Chile i Peru. Jego celami są m.in. utworzenie wspólnego rynku i przyspieszenie procesu rozwoju gospodarki. Językami oficjalnymi są hiszpański, keczua i ajmara. Siedziba znajduje się w Limie (Peru). Instytucją kontrolującą działanie organizacji jest Parlament Andyjski. Członkostwo Do Andyjskiego Wspólnego Rynku należą członkowie pełni, stowarzyszeni oraz obserwatorzy. Od czasu swojego powstania organizacja posiadała następujących członków: Argentyna (od 2005 czł. stowarzyszony), Boliwia (od 1969), Brazylia (od 2005 czł. stowarzyszony), Chile (1969–1976, obserwator 1976–2006, członek stowarzyszony od 2006). Ekwador (od 1969), Kolumbia (od 1969), Meksyk (obserwator), Panama (obserwator), Paragwaj (od 2005 czł. stowarzyszony), Peru (od 1969), Urugwaj (od 2005 czł. stowarzyszony), Wenezuela (1973–2006) – wystąpiła głównie z inicjatywy prezydenta Hugo Cháveza. Przypisy
Statele Andine

Statele andine sunt Ecuador, Peru, Bolivia, Chile, Argentina, Venezuela și Columbia din America de Sud. Împreuna au o suprafața de 8.000.000 km pătrați. Au o populația de aprox. 189.400.000 de locuitori. Capitalele lor sunt:Columbia - Bogota, Venezuela-Caracas, Ecuador - Quito, Peru - Lima, Bolivia - La Paz, Chile-Santiago de Chile, Argentina-Buenos Aires. Au o istorie comună de patru secole, toate fiind colonii ale Imperiului colonial spaniol, din secolul al XV-lea până în secolul al XVIII-lea. Mulțumită munților Anzi, aceste state au o industrie extractivă dezvoltată.
Andinska gemenskapen

Andinska gemenskapen, (spanska: Comunidad Andina, förkortat: CAN), är en regional mellanstatlig organisation med målsättningen att skapa en gemensam inre marknad med fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och arbetskraft mellan medlemsländerna. Gemenskapen består av Bolivia, Colombia, Ecuador och Peru. Andinska gemenskapens framtida ställning är något oklar i och med bildandet av Sydamerikanska nationernas union (UNASUR) 2008, vars intentioner är att slå samman Andinska Gemenskapen med tullunionen Mercosur till den nya stora unionen. Andinska gemenskapen hette före 1996 Andinska pakten eller Andinska gruppen (Grupo Andino). Organisationen startades 1969 inom LAFTA:s ramar. Intentionen var att den planerade integrationen mellan medlemsstaterna skulle vara genomförd 2005. Integrationen i gemenskapen har dock gått långsamt på grund av olika faktorer, bland annat politiska oroligheter och ekonomiska problem bland medlemsländerna. Organisation Organisationen består av Andinska rådet, kreditinstitut (Andinska utvecklingsbanken), domstol (från 1980), andinskt parlament. Organisationen har säten i Lima (rådet), Caracas (Cooperación Andina de Fomento/CAF) och Quito (domstolen). Andinska gemenskapen fastställde gemensamma tullregler 1995. Man enades om fyra tullsatsnivåer: fem procents tull för de flesta råvaror och kapitalvaror, 10-15 procent för industriprodukter och de flesta andra tillverkade varor och en tjugoprocentig tulltaxa för flertalet konsumtionsvaror. Tidigare medlemmar var Chile som utträdde 1977 samt Venezuela som utträdde 22 april 2006). Externa länkar Andinska gemenskapens officiella webbplats
Андське співтовариство

Андське співтовариство (група, пакт; ісп. Comunidad andina, CAN, або англ. Andean Community of Nations, ACN) — регіональне соціально-економічне співтовариство країн Латинської Америки: Болівія, Колумбія, Еквадор і Перу. Створено в результаті підписання Картахенської угоди від 26 травня 1969 року. Примітки Посилання Андське співтовариство // Митна енциклопедія : у 3 т. / редкол.: І. Г. Бережнюк (відп. ред.) та ін. ; Держ. НДІ мит. справи. — 2-ге вид. — Хм. : ПП Мельник А. А., 2014. — Т. 1 : А — З. — 592 с. — ISBN 978-966-346-853-2. Офіційний вебсайт [Архівовано 11 січня 2013 у Wayback Machine.]
El Paraíso

El Paraíso nebo také Chuquitanta je archeologická lokalita v Peru. Nachází se v údolí řeky Chillón severně od Limy a má rozlohu okolo 58 hektarů. Místo objevil v padesátých letech dvacátého století Louis Stumer, archeologický výzkum vedl Fréderic Engel a po něm Jeffrey Quilter. Nachází se zde deset monumentálních staveb z archaického andského období, které dokládají existenci jedné z nejstarších předkolumbovských civilizací na americkém kontinentu. Patří k nim i chrám spojený s kultem ohně, jehož stáří se odhaduje až na pět tisíc let. Obyvatelé se věnovali pěstování dýní, fazolí, chilli papriček a jicamy, lovu ryb a mořských ptáků, tkaní látek z bavlny a zpracování kamene. Jejich kultura ještě neznala keramiku. Lokalitu mohlo obývat 1500 až 3000 osob. Nebyly nalezeny pozůstatky honosných pohřbů, které by svědčily o existenci privilegované vrstvy. Doba trvání civilizace se odhaduje na tři až čtyři století. V červnu 2013 byla těžkou technikou rozbořena jedna z pyramid v lokalitě El Paraíso, vysoká šest metrů a zaujímající plochu zhruba 2000 m². Vyšetřování odhalilo souvislost s developerskými společnostmi Alisol a Provelanz, které mají zájem o lukrativní pozemky v blízkosti hlavního města a archeologové jim překážejí. Oblast poté obsadila policie, aby zabránila dalšímu ničení. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu El Paraíso na Wikimedia Commons Arqueología del Perú