NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Храм Луны

Храм Луны, или Уака Луны, — сооружение из самана на севере Перу в регионе Ла-Либертад, примерно в 5 км от г. Трухильо. Храм относится к древней культуре Мочика. Недалеко от него находится Храм Солнца, тоже культуры мочика; между двумя храмами находился город. В настоящее время храм привлекает туристов сохранившимися на стенах фресками. Культовый центр Храм был культовым, церемониальным и религиозным центром. Является одной из немногих уак, в котором сохранились великолепные стены и настенные фрески, несмотря на то, что храм был разграблен. В конструкции данной уаки можно отметить несколько храмов, которые надстраивались друг над другом в различные эпохи. Имеет прямоугольное основание шириной 87 метров и высотой 21 метр. На его верхней платформе возвышаются несколько залов, украшенных человеческими фигурами. На церемониальном алтаре последнего по времени постройки храмов обнаружены остатки 40 воинов, принесённых в жертву. В Храме Луны сохранились интересные настенные фрески, исполненные красками 5 цветов (белый, чёрный, красный, синий и горчично-коричневый) минерального происхождения, а также рельефы, на которых можно распознать мочикское божество Ай-Апаэк или некое обезглавленное божество (исп. degollador — перерезающий горло). Кроме того, вокруг храма имеется храмовый двор и площади, сооружённые более 1500 лет тому назад. На фасаде изображены несколько персонажей, таких, как божество гор с поясами, на которых висят голова кондора, лисы, змеи, огромные раки с церемониальными ножами, людей, держащих друг друга за руки, а также жрецов. Каждая из фигур связана с культом воды, плодородия земли и жертвами, приносимыми в храме. Имеется внутренний двор площадью 10 тыс. м²., откуда население городской зоны могло наблюдать приготовления к жертвоприношениям воинов, однако, как представляется, само совершение жертв происходило в присутствии лишь высших должностных лиц. См. также Мочика
Храм Місяця

Храм Місяця, або Уака Місяця — споруда з саману на півночі Перу в регіоні Ла-Лібертад , приблизно за 5 км від міста Трухільйо. Храм належить до стародавньої культури Мочика. Недалеко від нього знаходиться Храм Сонця, теж культури мочика; між двома храмами знаходилося місто. В наш час[коли?] храм приваблює туристів збереженими на стінах фресками. Культовий центр Храм був культовим, церемоніальним і релігійним центром. Є однією з небагатьох священних місць інків — УАК, в якому збереглися чудові стіни і настінні фрески, попри те, що храм був розграбований. У конструкції даної УАКи можна відзначити декілька храмів, які надбудовувалися один над одним у різні епохи. Має прямокутну основу шириною 87 метрів і висотою 21 метр. На його верхній платформі височать кілька залів, прикрашених людськими фігурами. На церемоніальному вівтарі останнього за часом спорудження храмів виявлені залишки 40 воїнів, принесених в жертву. У Храмі Місяця збереглися цікаві настінні фрески, виконані фарбами 5 кольорів (білий, чорний, червоний, синій і гірчично-коричневий) мінерального походження, а також рельєфи, на яких можна розпізнати мочикське божество Ай-Апаек або якесь інше обезголовлене божество. Крім того, навколо храму є храмовий двір і площі, споруджені понад 1500 років тому. На фасаді зображено кілька персонажів, таких, як божество гір з поясами, на яких висять голова кондора, лисиці, змії, величезні раки з церемоніальними ножами, людей, які тримають один одного за руки, а також жерців. Кожна з фігур пов'язана з культом води, родючості землі і жертвами, приносяться в храмі. Є внутрішній двір площею 10 тис. м²., звідки населення міської зони могло спостерігати приготування до жертвоприношення воїнів, проте, як видається, саме жертвоприношення відбувалося в присутності лише вищих посадових осіб. Див. також Мочика
Chavimochic

Chavimochic Special Project is an irrigation system that extends throughout much of the coast of the La Libertad Region, on the north coast of Peru. It was started in the 1960s by the National Development Institute (INADE), a Peruvian central government agency. In 2003, its administration was transferred to Regional Government of La Libertad. Origin of the Name Chavimochic is an acronym formed by the first syllables or graphemes of the names of the four valleys that cross the Madre Canal of the project, these are: Chao, Viru, Moche and Chicama. The third stage In 2012, it has been managing the construction of the third and final stage of CHAVIMOCHIC to irrigate land in the Chicama Valley, north of Trujillo. This stage includes more extensive and fertile region of La Libertad and therefore demand an investment of approximately U.S. $ 825 million, to be financed by the Regional Government and the private sector. Its implementation has been a major step in the development of the La Libertad region, and also it will enhance the economic strength that has taken the region in the last decade. See also La Libertad Region Valley of Moche Viru Valley Chicama Valley Chao Valley References External links Location Chavimochic Project (Wikimapia) Chavimochic web site
Panguana

Panguana is een biologisch onderzoekstation dat in 1968 in Peru werd gesticht en sinds 2011 is het ook een door de Peruaanse overheid als zodanig erkend natuurreservaat in particulier bezit dat ongeveer 10 km² aan tropisch regenwoud omvat in het Amazonegebied. Het reservaat ligt oostelijk van de Andes in de westelijke uitlopers van het berggebied El Sira in de regio Huánuco en de provincie Puerto Inca. De naam "Panguana" is ontleend aan de Peruaanse naam van de marmertinamoe (Crypturellus undulatus), een vogel die eruitziet als een hoen maar meer verwant is aan de loopvogels. Het onderzoekstation ligt 230 meter boven zeeniveau aan de Rio Yuyapichis, een zijrivier van de Rio Pachitea die uitmondt op de Amazone. Het gebied heeft een hoge biodiversiteit, er komen 670 gedocumenteerde soorten gewervelde dieren voor waaronder 360 vogelsoorten, 115 zoogdieren, 78 reptielen, 76 amfibieën en 34 soorten vis. Onderzoek aan soorten ongewervelde dieren wees uit dat er ongeveer 500 soorten mieren en ongeveer 250 soorten vlinders voorkomen. Het onderzoekstation biedt onderzoekers de gelegenheid om de biodiversiteit en de onderlinge ecologische relaties te bestuderen. Tussen 1968 en 2011 zijn meer dan 180 wetenschappelijke publicaties verschenen over onderzoek dat hier is verricht. Verder wordt er in het onderzoekstation voorlichting gegeven aan de plaatselijke bevolking over het belang van het behoud van het regenbos. In 2014 werd Panguana een stichting waarin ook het Stifterverband für die Deutsche Wissenschaft (organisatie voor wetenschappelijk onderzoek) is vertegenwoordigd en waarin Juliane Diller (geboren Juliane Koepcke, dochter van de oprichters Maria Koepcke en Hans-Wilhelm Koepcke) een van de bestuursleden is. Bronnen Juliane Koepcke: Als ich vom Himmel fiel: wie mir der Dschungel mein Leben zurückgab. Mlik, München 2011, ISBN 978-3-89029-389-9. (Nederlandse vertaling: Toen ik uit de lucht viel, The House of Books. ISBN 9789044333015) (de) website Panguana Stiftung
Kathedrale von Ayacucho

Die Kathedrale von Ayacucho (auch bekannt als die Huamanga-Kathedrale) ist die wichtigste Kirche in Ayacucho, Peru. Die barocke Kathedrale am Plaza Mayor ist Sitz des Erzbischofs von Ayacucho und Maria Schnee gewidmet. Sie trägt zusätzlich den Titel einer Basilica minor und wurde 1972 zum historischen Kulturerbe der peruanischen Nation erklärt. Geschichte Der Bau geht zurück auf einen königlichen Erlass vom 5. Juni 1612 von Philipp III. für das 1609 gegründete Bistum. Am 23. November 1632 legte Bischof Francisco Verdugo Cabrera den Grundstein. Nach einem langwierigen Bau konnte die Kirche durch Bischof Cristobal de Castilla y Zamora am 19. Mai 1672 feierlich geweiht werden. Sie erhielt 1960 durch Papst Johannes XXIII. den Titel einer Basilica minor verliehen. Vor der Kathedrale beginnt in der Morgendämmerung am Ostersonntag die Prozession des auferstandenen Christus und bildet den Abschluss der Karwoche. Architektur Der Baustil der dreischiffigen Kathedrale ist im Stil des Mestizen geprägt von Renaissance und Barock. Die Fassade wurde mit rosa Stein in der Mitte und grauem Stein in den seitlichen Türmen errichtet. Das zentrale Portal der Hauptfassade wird von doppelten korinthischen Säulen flankiert, die auf Pilastern ruhen. Neben dem Hauptportal stehen in Nischen Statuen der Apostel St. Peter und St. Paul. Die Südseite besteht aus Naturstein, während die Nordseite aus Ziegeln und Kalkstein errichtet wurde. Ausstattung Die Nüchternheit der Fassade kontrastiert zur Innenausstattung im Stil des Churriguerismus, so mit dem Reichtum der 10 Altartafeln in Blattgold. Sie heben das Altarbild von Unserer Lieben Frau von Socos hervor, das größte in Peru. Der Hauptaltar ist im plateresken Stil gehalten, der Deckel des Tabernakels und der Hauptaltar sind aus geprägtem Silber. Die Wände des Hauptschiffes sind mit großen Leinwänden geschmückt. Einzelnachweise
Cathedral Basilica of St. Mary, Ayacucho

The Huamanga Cathedral (also known as the Cathedral of Ayacucho) is the main Baroque cathedral in Ayacucho, Peru. It is under the ownership of the Catholic Church and was declared a Historic Cultural Heritage of the Nation of Peru in 1972. It is located in the Plaza de Armas. It is built with pink stone in the center and gray stone in the towers. Its construction began in 1632 and ended in 1672. It is considered one of the most beautiful cathedrals in Peru, especially for its interiors decorated with a Churrigueresque style. It is the main and largest temple in Ayacucho. Architecture It has four doors of arches (three in the main facade and one on the north side of the temple.) The central portal of the main facade is flanked by double Corinthian columns resting on pilasters that finish four areas. In the intervals of these columns there are two niches occupied by statues of the apostles St. Peter and St. Paul. The body of the temple has two posterior towers; the south side is made out of stone, while the north side is made out of brick and lime. They have arches, only one in the major sides and two arches on the lateral sides. From what proceeds, it follows that the architectural style of the renaissance baroque facade. It has three naves and chapiters built in hewn stone bearing 16 high vaults and a beautiful domed octagonal triangular base. From this temple, the procession of the Risen Christ beings at dawn on Easter Sunday; concluding Holy Week. References External links (in Spanish) Ayacucho República Aristocrática photo gallery
Islas Lobos de Afuera

Die Islas Lobos de Afuera sind eine kleine peruanische Inselgruppe im Pazifischen Ozean, die zum Distrikt Puerto Eten der Region Lambayeque gehört. Die Inselgruppe ist Teil des Schutzgebietes Reserva Nacional Sistema de Islas, Islotes y Puntas Guaneras. Die 235 Hektar große, felsige Gruppe besteht aus zwei größeren Inseln, Isla Independencia im Südwesten und Isla Cachimbo im Nordosten, die durch den an der engsten Stelle 37 Meter breiten und 7,5 m tiefen Canal Independencia voneinander getrennt und von zahlreichen kleineren Felseneilanden umgeben sind, darunter El Vigilante, Santo Domingo, San Bartolo, San Agustín, Quita Calcal, El Ladrón oder Lagarta, Lagartija sowie Chichal de Tierra und Chichal de Afuera. Die größte Insel Isla Independencia weist eine Siedlung auf, mit dem Hafen Puerto Grande, an der Bahía Independencia an der Nordostseite. Die Inselgruppe befindet sich knapp 60 km vor der Küste, sowie 54 km südlich der küstennahen Isla Lobos de Tierra. Wie sie hat sie ihren Namen vom Vorhandensein von Mähnenrobben, hat ebenfalls keine Vegetation und war früher eine der so genannten peruanischen Guano-Inseln. Immer noch beherbergen die Inseln eine große Zahl von Seevögeln. Die Gewässer um sie herum im kalten Humboldtstrom sind äußerst fischreich. Weblinks Yuri Hooker, Francisco A. Solís-Marín, Miguel Lleellish: Equinodermos de las Islas Lobos de Afuera (Lambayeque, Perú de las Islas Lobos de Afuera). In: Rev. peru. biol. Band 12, Nr. 1, 2005, S. 77–82 (Untersuchung zu Stachelhäutern auf den Inseln, spanisch; Digitalisat [PDF, 269 kB]) Panoramio-Fotos: Isla Lobos de Afuera 1 (Memento vom 14. Oktober 2016 im Internet Archive) Isla Lobos de afuera 2 (Memento vom 13. Oktober 2016 im Internet Archive) Karten der Inselgruppe Lobos de Afuera (Memento vom 8. Mai 2019 im Internet Archive) Einzelnachweise
Lobos de Afuera

Lobos de Afuera is a small, rocky Peruvian archipelago lying in the eastern Pacific Ocean some 54 km off the coast of the Pimentel District of Peru. The archipelago is about 4.8 km long, north-west to south-east, and 3.2 km wide. It comprises two main islands, Independencia and Cachimbo, separated by a channel 36 m wide, along with several reefs, rocks and islets. It is part of Peru's Guano Islands, Islets, and Capes National Reserve System, and has a history of guano extraction. Environment A 235 ha site encompassing Lobos de Afuera and its surrounding waters has been designated an Important Bird Area (IBA) by BirdLife International because it supports colonies of seabirds, including Humboldt penguins and guanay cormorants. References
Lobos de Afuera

Les îles Lobos de Afuera sont un petit archipel de l'océan Pacifique, près de la côte du Pérou. Histoire Ces îles étaient restées absolument désertes jusqu’en 1845 à la découverte de guano. En 1850, les Américains, alléchés par les bénéfices considérables qu’on retirait déjà de l’extraction du guano, essayèrent de créer des établissements fixes aux îles Lobos, qu’ils affectèrent de considérer comme une terre appartenant au premier occupant. Mais le Pérou réclama énergiquement contre cette prétention, et, après de longues négociations, les États-Unis, sous l’administration du président Fillmore, reconnurent de la manière la plus explicite la souveraineté du Pérou sur les îles Lobos et sur les autres îles voisines de la côte où se trouve le guano. Source « Lobos de Afuera », dans Pierre Larousse, Grand dictionnaire universel du XIXe siècle, Paris, Administration du grand dictionnaire universel, 15 vol., 1863-1890 [détail des éditions]. Liens externes "Untaught Diplomacy": Daniel Webster and the Lobos Islands Controversy par Kenneth E. Shewaker, Diplomatic History (1977) Portail du Pérou Portail des îles
Уиняй Уайна

Уиняй Уайна (на испански: Huiñay Huayna) е археологически обект (развалини от селище) в Перу от епохата на инките. На кечуа името означава „завинаги млада“. Развалините му се намират на стръмен склон над река Урубамба близо до Мачу Пикчу. Комплексът се състои от жилища за около 50 души, свещени сгради и тераси за селско стопанство.
Wiñay Wayna

Wiñay Wayna (2650 m), auch Huynay Huayna genannt, ist eine Inka-Ruine entlang des Inka-Weges zwischen Cusco und Machu Picchu und oberhalb des Flusses Río Urubamba. Sie liegt innerhalb des Schutzgebietes Santuario Histórico de Machupicchu. Die Ruine besteht aus zwei Sektionen, die über eine Brücke verbunden sind und über ein gemeinsames Bewässerungssystem verfügten. Außerhalb des mit Häusern bebauten Bereichs wurden auf Terrassen Lebensmittel angebaut. Wiñay Wayna heißt in der Sprache Quechua „für immer jung“. Weblinks Information zum Inka-Weg
Wiñay Wayna

Wiñay Wayna (2650 m) (Quechua for "forever young", Hispanicized spelling Huiñay Huayna) is an Inca ruin along the Inca Trail to Machu Picchu. It is built into a steep hillside overlooking the Urubamba River. The site consists of upper and lower house complexes connected by a staircase and fountain structures. Above and below the houses the people built areas of agricultural terraces or andenes, which are still visible. A camp site for hikers with the same name is located in the vicinity and is usually used as the last overnight camping site for hikers undertaking the classical Inca Trail. Gallery See also List of archaeological sites in Peru References
Huiñay Huayna

Huiñay Huayna (en quechua, Wiñay Wayna: ‘eternamente joven’) es un sitio arqueológico incaico en Perú. Se encuentra ubicado en la ruta del camino inca, 3,3 km a vuelo de pájaro (en línea recta) al sursureste de Machu Picchu, entre Puyupatamarca e Intipunku (la ‘puerta del Sol’, entrada a Machu Picchu). Configuración Consiste de un sector inferior y otro superior conectados entre sí por una larga escalinata por cuyo costado desciende una fuente. Ambos sectores están conformados por terrazas agrícolas y edificaciones, siendo el más extenso el sector más bajo. Las edificaciones están dispuestas de acuerdo al patrón urbanístico inca del tipo kancha. La arquitectura es del mismo tipo que en Machu Picchu. Las edificaciones están construidas con elementos líticos de granito. La portada principal es de doble jamba y las demás son de jamba simple. Como es característico de la arquitectura inca, las portadas, ventanas y hornacinas son de forma trapezoidal; mientras que las estructuras de los techos estaban apoyadas en empinados hastiales, sujetados mediante almillas y argollas. El camino hasta Machu Picchu Está edificado en una empinada ladera desde donde se divisa el río Urubamba, que se encuentra a 900 m a vuelo de pájaro (en línea recta). Para bajar hasta el río se deben recorrer un sendero 400 m hacia el noroeste, hasta el "campamento Wiñay Waina", donde el sendero se une con el camino del Inca. Desde allí se desciende en zigzag 2,3 km hasta el río Urubamba. Allí hay un sitio arqueológico, desde donde el camino del Inca bordea el río 0,6 km hasta una represa del río. Unos 0,8 km después, el camino se bifurca y comienza el ascenso de 0,9 m hasta Inti Punku (la puerta del Sol), y después 1,8 km hasta la entrada de Machu Picchu. A pie, entre Wiñay Waina y Machu Picchu hay 7 km. Véase también Camino Inca a Machu Picchu Referencias "El sitio arqueológico de Wiñaywayna", en Parque Arqueológico Nacional de Machupicchu. Lima (Perú): Instituto Nacional de Cultura, 2005. Consultado el 5 de febrero de 2008. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Huiñay Huayna.
Wiñay Wayna

Wiñay Wayna, également appelées Huynay Huayna, sont des ruines inca situées le long du chemin de l'Inca entre Cuzco et le Machu Picchu. Situées à une altitude de 2 650 m, elles s'élèvent au-dessus du Río Urubamba. Wiñay Wayna signifie « jeune pour toujours » en langue quechua. Géographie Les ruines sont constituées de deux sections reliées par un pont et dotées d'un système d'irrigation commun. Histoire Les denrées alimentaires étaient cultivés sur des terrasses en dehors de l'agglomération. Notes et références Liens externes Informations sur le chemin de l'Inca Portail de l’Amérique précolombienne Portail du Pérou Portail de la civilisation inca Portail de la protection du patrimoine Portail de l’archéologie
Wiñay Wayna

Wiñay Wayna (termine quechua che significa "sempre giovane", scritto anche Huynay Huayna) è un sito archeologico inca situato lungo il sentiero inca che porta a Machu Picchu. È costruito sopra una collina che sovrasta il fiume Urubamba. Il sito è composto da complessi di case superiori ed inferiori, uniti da scale e fontane. Oltre alle case vi si trova un'area agricola coltivata a terrazze. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Wiñay Wayna
Wiñay Wayna

Wiñay Wayna, Huiñay Huayna – stanowisko archeologiczne z czasów Inków położone przy Szlaku Inków prowadzącym do Machu Picchu, w regionie Cuzco, w Peru. Znajduje się na grzbiecie górskim, nad rzeką Urubambą. Nazwa stanowiska w języku keczua oznacza wiecznie młody. Stanowisko składa się z dwóch kompleksów zabudowań mieszkalnych - dolnego i górnego. Oba kompleksy są połączone długimi schodami. Do obu części doprowadzona jest woda z naturalnego źródła. Zabudowania mieszkalne są otoczone przez tarasy rolnicze. Bibliografia Maria Longhena, Walter Alva. The Incas and other ancient Andean civilizations. White Star s.p.a., 2007, ISBN 978-1-4351-0003-9.
Уиньяй-Уайна

Уиньяй Уайна, кечуа Wiñay Wayna, букв. «вечно молодой», испанское написание Huynay Huayna — руины эпохи Империи Инков по дороге в Мачу-Пикчу. Город был сооружён на склоне горы над рекой Урубамба и состоял из верхнего и нижнего комплексов зданий, соединённых лестницей, а также фонтанов. Позади домов находились сельскохозяйственные террасы.
Віняй-Вайна

Віняй-Вайна (кеч. Wiñay Wayna — «Вічно молодий»; ісп. Huiñay Huayna) — стародавнє інкське місто, на тепер від нього залишилися лише руїни. Розташоване на відстані 3,3 км від відомого міста Мачу-Пікчу. Археологія Знайдено на початку XX ст. Був детально вивчений угорським археологом Паулем Фейєшем. Після нього тут працював і основоположник перуанської національної археології Хуліо Сесар Тельо. Саме він дав цим до того безіменним руїнам загубленого міста інків нинішнє ім'я. Опис Назва цього містечка походить від назви улюбленої інками квітки, що росте в цій місцевості. Розташовано на крутому схилі гори над річкою Урубамба. Місто складається з нижньої частини і верхньої, що з'єднані довгою драбиною. Обидва яруси охоплювалися сільськогосподарськими терасами-анденес, з численними будівлями, яких було найбільше у нижній частині. Будівлі розташовані відповідно до інкського міського типу. Відповідає архітектурному типу Мачі-Пікчу. З пам'яток архітектури в Віняй-Вайні заслуговує уваги так званий Торреон. Це напівкругла фортечна вежа з низкою амбразур та вікон, що знаходиться по сусідству з великою площею. Водночас в першу чергу Віняй-Вайна є «містом води». У ньому знаходиться не менше 10 джерел і басейнів, які були спеціально оформлені архітекторами і слугували цілям релігійного культу. В давнину через річку Урубамба існувала гребля. Примітки Джерела Busto, J. A. Peru Incaico. Lima, 1976.
Estadio Iván Elías Moreno

Das Estadio Iván Elías Moreno ist ein Fußballstadion im Distrikt Villa El Salvador der peruanischen Hauptstadt Lima. Die Anlage fasst bis zu 13.773 Zuschauer und ist die Heimspielstätte des Fußballvereins Deportivo Municipal aus der Liga 2, nachdem der Verein 2023 aus der Liga 1 abgestiegen war. Geschichte Der Platz, auf dem sich die Sportstätte jetzt befindet, wurde viele Jahre lang von lokalen Amateurmannschaften genutzt, bevor das Stadion gebaut wurde. Das Stadion ist nach Iván Elías Moreno benannt, einem jungen Mann aus Villa El Salvador, der erstochen wurde, als er versuchte, einen Teenager vor einem Raubüberfall zu schützen. Während seiner dritten Amtszeit entschied der Bezirksbürgermeister Michel Azcueta, das Stadion zu Ehren von Moreno zu benennen, der sein Schüler gewesen war, als der Bürgermeister noch als Lehrer in dem Bezirk tätig war. Das Eröffnungsspiel fand zwischen Defensor Villa del Mar und Guardia Republicana in der Saison 2002 der Liga 2 statt, wobei das Heimteam mit 4:0 gewann. Defensor Villa del Mar trug seine Heimspiele bis 2006 in diesem Stadion aus, als der Verein in die Copa Perú abstieg. Weitere drei bedeutende Teams trugen ihre Heimspiele in diesem Stadion aus. Estudiantes de Medicina spielte 2006 ein Spiel in diesem Stadion. 2008 gewann Raymondi Cashapampa die Liga Provincial de Lima, während es seine Heimspiele in diesem Stadion austrug. Seit 2013, unter der Leitung des Präsidenten von Deportivo Municipal, Samuel Astudillo, wurde eine Vereinbarung mit der Gemeinde Villa El Salvador getroffen, dass Deportivo Municipal seine Heimspiele in der Segunda División in diesem Stadion austrägt. Im Jahr 2015 wurde die Vereinbarung zwischen dem Präsidenten von Deportivo Municipal, Óscar Vega Bonadona, und dem Bürgermeister von Villa El Salvador, Guido Iñigo, geändert, um dem Deportivo Municipal das Estadio Iván Elías Moreno für drei Jahre zu überlassen, damit es in der Primera División spielen kann. Seit dieser Zeit wird das Estadio Iván Elías Moreno von den Fans von Deportivo Municipal auch El Tacho genannt, in Anspielung auf den Spitznamen „basureros“ (deutsch Müllmänner), den die Fans dieses Vereins tragen. Weblinks europlan-online.de: Estadio Municipal Iván Elías Moreno – Lima Einzelnachweise