NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estádio Monumental da UNSA

O Estádio Monumental da Universidad Nacional de San Agustín é um estádio de futebol localizado na cidade de Arequipa, no Peru. É chamado oficialmente de Estádio Arequipa, mas por ser administrado pela Universidad Nacional de San Agustín (UNSA) e numa alusão ao Estádio Monumental de Lima é chamado Estádio Monumental UNSA. O FCB Melgar manda seus jogos nesse estádio. Um aspecto interessante é que, dos lugares mais altos da arquibancada do estádio, é possível ver o vulcão Misti. História Inaugurado em 1993, tem capacidade para 40.370 torcedores. Porém a primeira partida de futebol foi realizado apenas em julho de 1995. Em 19 de Dezembro de 2003, o Cienciano de Cuzco utilizou o estádio na final da Copa Sul-Americana, vencendo o River Plate por 1 a 0. Em 2011 foi o principal estádio do Campeonato Sul-Americano Sub-20 que aconteceu no sul do Peru (nas cidades de Arequipa, Moquegua e Tacna). Lá foi disputado o maior número de partidas, assim como a fase final em sua totalidade. Foi uma das sedes da Copa América 2004. Eventos internacionais Copa CONMEBOL de 1998 Oitavas de final Copa Sul-Americana de 2003 Final Copa América de 2004 O estádio recebeu 5 jogos do Grupo C. Campeonato Sul-Americano de Futebol Sub-20 de 2011 Grupo A Fase final Copa Sul-Americana de 2015 Primeira fase Copa Libertadores da América de 2016 Grupo 5 Copa Sul-Americana de 2016 Primeira fase Copa Libertadores da América de 2017 Grupo 3 Copa Libertadores da América de 2018 Segunda fase Copa Libertadores da América de 2019 Segunda fase Terceira fase Ligações externas Worldstadiums.com Google Maps - Foto por Satélite Referências
Стадион Монументал Вирхен де Чапи

Стадион Монументал Вирхен де Чапи (шп. Estadio Monumental Virgen de Chapi) је вишенаменски стадион у Арекипи, Перу. Стадион је саградио Универзитет Сан Агустин почетком деведесетих година 20. века и добио је име по Девице Чапи. Због своје величине, имену се додаје назив Монументал. Стадион је у великој мери финансирао прикупљач средстава за лутрију који је држао сам универзитет. Стадион је био домаћин великих догађаја као што су Боливарске игре и Копа Америка 2004. године, и одржаног финала јужноамеричког купа 2003. у којем су играли клубови Сијенсијано и Ривер Плејт. Дозвољени капацитет гледалаца стадиона је тренутно 60.000. Референце Спољашње везе Peruvian Soccer Federation
Монументаль Вірхен де Чапі

Монументаль Вірхен де Чапі (ісп. Estadio Monumental Virgen de Chapi) — багатоцільовий стадіон, розташований в Арекіпі, Перу. Стадіон був побудований університетом Святого Августина на початку 1990-х років і названий на честь Діви Чапі. Стадіон в основному фінансувався за рахунок коштів лотереї, які проводив сам університет. На стадіоні проводились великі заходи, такі як Боліваріанські ігри та Кубок Америки, а також фінал Південноамериканського кубка. В даний час місткість стадіону становить 60 000 глядачів. Історія Першу чергу стадіону було відкрито 11 листопада 1993 року. Першою грою, яку зіграли на арені, став фінал міжшкільного чемпіонату між «Інхеньєрією Геофісікою» та «Меканікою Електрікою» (1:0). 30 липня 1995 року відбувся перший професіональний футбольний матч, в якому місцевий клуб «Мельгар» зіграв з «Альянсою» (Ліма) (1:1). У 1997 році на стадіоні відбулися XIII Боліваріанські ігри. Тим не менше, найважливішим поєдинком, який коли-небудь проводив стадіон «Вірхен де Чапі», став фінал Південноамериканського кубка 2003 року між місцевим «С'єнсіано» з Куско та аргентинським «Рівер Плейтом». Домашня арена «С'єнсіано» не відповідала вимогам стадіону для фіналу змагань КОНМЕБОЛ і, таким чином, команда грала на 40-тисячному стадіоні Арекіпи. Відвідуваність на матчі була безпрецедентною, і «С'єнсіано» переміг «Рівер Плейт» 1:0 (після нічиєї 3:3 у Буенос-Айресі), принісши перший міжнародний клубний трофей в історії Перу. На додаток до фіналу цього фіналу, «Сієнсіано» продовжував виступати в Арекіпі на міжнародних матчах, поки їх власний «Гарсіласо де ла Вега» не був реконструйований. Стадіон «Вірхен де Чапі» також був обраний місцем проведення Кубка Америки 2004 року. Арекіпа приймала п'ять матчів групи С за участю національних футбольних команд Коста-Рики, Бразилії, Парагваю та Чилі. Згодом стадіон був головною ареною молодіжного чемпіонату Південної Америки до 20 років у 2011 році, прийнявши десять матчів групи А та усі п'ятнадцять матчів другого етапу, на якому вперше себе проявили такі майбутні зірки, як Неймар, Лукас Моура, Каземіро, Алекс Сандро та інші, які принесли Бразилії золоті медалі на тому турнірі. 2019 року стадіон був єдиною ареною проведення юнацького чемпіонату Південної Америки до 17 років. Кубок Америки 2004 Галерея Примітки Посилання Профіль на worldstadiums.com [Архівовано 6 травня 2021 у Wayback Machine.] (англ.)
Puente San Miguel (Piura)

El Puente San Miguel (antiguamente conocido como Puente Viejo) es un puente sobre el río Piura, ubicado en la ciudad de Piura, al norte del Perú. El puente conecta al distrito de Piura, por medio del jirón Huancavelica, y el distrito de Castilla, por medio de la avenida Ramón Castilla. Historia El puente San Miguel, también conocido como "Puente Viejo", se construyó a finales del siglo XIX. Fue el principal puente que cruzaba el río Piura, conectando la ciudad de Piura con Castilla. En 1891, el puente Viejo colapsó a consecuencia de una crecida del caudal del río. En 1893, se reconstruyó el puente, siendo construido por los ingleses C. T. Findlay y H. Rathbone tras su paso por Piura, cuando mostraron al hacendado Miguel Checa dos diseños de puentes destinados a Asia, de los cuales uno terminó siendo usado en Piura.​​ En 1981, la estructura del puente colapsó parcialmente luego de que un camión intentara cruzar el puente, dañándolo severamente.​ Posteriormente en 1991, la Municipalidad de Piura con la ayuda del SIMA (Servicios Industriales de la Marina) lograron restaurarlo.​ El 12 de marzo de 1998, el caudal del río Piura creció a raíz del fenómeno del Niño de 1997-1998, superando al caudal que tuvo en 1983, causando que los puentes Bolognesi y San Miguel colapsaran. Una nueva pasarela colgante sería construida tiempo después como una solución provisional.​​En 2013, el Gobierno Regional de Piura, junto con el Consorcio Puente Viejo,​ comenzaron con la construcción del nuevo puente atirantado con una inversión de alrededor de 28 millones de soles,​ siendo construido en Chorrillos, Lima.​​ El puente, de tipo arco, fue diseñado por el arquitecto Ernesto Mavila.​ El 15 de febrero de 2014, el nuevo puente San Miguel fue inaugurado.​​ Véase también Río Piura Puente Bolognesi Piura Referencias Bibliografía Alvararo Ancieta, César Adolfo (Noviembre de 2007), Control del fenómeno de agradación-degradación del río Piura, mediante realineamiento del cauce principal inferior fenómeno El Niño, Piura, Perú, consultado el 19 de agosto de 2025 .
Peñico

Peñico ist eine antike Siedlung auf dem südamerikanischen Kontinent. Die Siedlung liegt in Peru, etwa 200 km nördlich von Lima und 35 km landeinwärts der Pazifikküste im Tal des meist ausgetrockneten Río Supe. Gegründet wurde sie nach dem Niedergang der älteren Caral-Zivilisation, deren Hauptfundstätte ca. 10 km nordwestlich liegt. Geschichte Das Alter der antiken Stadt schätzen Archäologen auf 3800 Jahre. Sie liegt in der peruanischen Provinz Huaura, nördlich der Hauptstadt Lima. Laut der auch in Caral zuständigen Archäologin Ruth Shady Solís liege Peñico „an einem strategischen Ort für den Handel und den Austausch mit Gesellschaften an der Küste, im Hochland und im Dschungel“. Wissenschaftler schätzen, dass Peñico um 1800 v. Chr., nach dem Niedergang der Caral-Zivilisation, einer der ältesten Amerikas, gegründet wurde. Archäologen haben 18 Bauwerke freigelegt, darunter Wohnhäuser und öffentliche Gebäude. In einem der öffentlichen Gebäude wurden Tonskulpturen, zeremonielle Instrumente und sogenannte „Pututus“ – zeremonielle Pfeifen aus Muscheln – gefunden. Zudem verfügt einer der architektonischen Bestandteile über Reliefskulpturen. Die Experten meinen, dass in Peñico eine komplexe Gesellschaft mit fortschrittlichen landwirtschaftlichen und architektonischen Systemen und umfassenden Kenntnissen in Ökologie, Astronomie und Mathematik existierte. Man geht davon aus, dass sich Peñico dank des Handels mit Hämatit entwickelte, einem Mineral, das ein leuchtend rotes Pulver lieferte. Es wurde später für Keramikmalereien sowie für rituelle Körperzeichen verwendet, es hatte in der andinen Kosmologie eine große symbolische Bedeutung. Die Ausgrabungen im Gelände, in dem Peñico dann gefunden wurde, hatten 2017 begonnen. Die Stätte von Peñico ist seit dem 12. Juli 2025 für Touristen zugänglich, und es wurden Infrastruktur und ein kleines Informationszentrum erstellt. Weblinks 3800 Jahre alte Zitadelle in Peru für Touristen geöffnet am 13. Juli 2025 auf deutschlandfunkkultur.de Einzelnachweise
Peñico

Peñico was an ancient Caral city located in the Peruvian province of Huaura in the northern Lima Region. The city is thought to have been founded between 1800 and 1500 BC. The Peruvian Ministry of Culture announced opening the site to the public in July 2025 following eight years of research and restorations. Numerous ancient towns found in the Supe and adjacent valleys are readily apparent and visible in satellite imagery, only a few have developed visitation facilities. History The city is believed to have been founded sometime between the 16th century BC and the 19th century BC, near the end of the Caral–Supe civilization. It is thought that the city was a key trading hub for the civilization as it is in a strategic location for societes to exchange between the Andes, the Amazon and the Pacific coast. Archaeologist Ruth Shady led the research into Peñico after leading the excavation of Caral, a nearby city considered the center of the same civilization. Researchers have described the city's discovery as integral to understanding what happened to the civilization after its collapse, which has been attributed to climate change. Over eight years of research, a total of 18 structures were unearthed at the site, including ceremonial temples and residential complexes, as well as the walls of a central plaza. Upon the announcement of the city opening to the public on 3 July 2025, archaeologists also announced findings of artifacts inside these buildings: ceremonial objects; clay sculptures of animal and human figures; and necklaces made from beads and seashells. Inside one structure, which was named B1-B3, archaeologists found ceremonial tools, clay sculptures and pututus (trumpets made from the shells of the Eastern Pacific giant conch). Researchers theorised that the city's prominence may have been attributable to the trade of hematite. References
Peñico

Peñico fue una antigua ciudad de la civilización Caral ubicada en la provincia peruana de Huaura, en la región norte de Lima. El descubrimiento fue anunciado en julio de 2025 luego de ocho años de investigación en el sitio, cuya fundación se estima entre 1800 y 1500 a. C. Historia Se presume que la ciudad fue fundada entre el siglo XVI y el siglo XIX a. C., cerca del final de la civilización Caral-Supe. La ubicación estratégica de la ciudad, a medio camino entre los Andes, la Amazonía y la costa Pacífico sugiere que cumplió una función vital como núcleo de comercio para la civilización Caral. La arqueóloga, antropóloga y educadora Ruth Shady, fundadora y directora de la zona arqueológica Caral, estuvo a cargo de la investigación de Peñico. Fue en este mismo lugar donde se descubrieron los restos de la ciudad principal de esta civilización. El descubrimiento de la ciudad es fundamental para reconstruir la historia de la desaparición de la civilización, que se cree fue causada por el cambio climático.​ Tras más de ocho años de investigación, se excavaron un total de 18 estructuras en el yacimiento, que incluían templos ceremoniales y complejos residenciales, así como los muros de una plaza central. En el anuncio del descubrimiento de la ciudad, el 3 de julio de 2025, los arqueólogos también declararon haber hallado una serie de artefactos en el interior de estos edificios: objetos ceremoniales, esculturas de arcilla con figuras de animales y humanas, y collares fabricados con cuentas y conchas marinas.​ Dentro de una de las estructuras, denominada B1-B3, los arqueólogos encontraron instrumentos ceremoniales, esculturas de arcilla y pututus (trompetas fabricadas con conchas del caracol gigante del Pacífico Oriental). Los investigadores plantearon la hipótesis de que la prominencia de la ciudad pudo deberse al comercio de hematita. ​ Referencias
Peñico

Peñico est un site précolombien situé au Pérou à environ 200 km au nord de Lima. Située à 600 m d'altitude et à 12 km de Caral-Supe. La découverte de cette ancienne cité de la culture de Caral, localisée sur un site de 22 hectares dans la province péruvienne de Huaura, au nord de la région de Lima, a été annoncée en juillet 2025 après huit années de recherches sur le site, dont la fondation est estimée entre 1800 et 1500 av. J.-C. Histoire La cité aurait été fondée entre le XVIe et le XIXe siècle av. J.-C., vers la fin de la civilisation Caral-Supe. On pense que la cité était un carrefour commercial clé pour cette civilisation, car elle occupe une position stratégique pour les échanges entre les Andes, l'Amazonie et la côte Pacifique. L'archéologue Ruth Shady a dirigé les recherches sur Peñico après avoir dirigé les fouilles de Caral, une ville voisine considérée comme le centre de la même civilisation. Les chercheurs ont décrit la découverte de la cité comme essentielle à la compréhension du sort de la civilisation après son effondrement, attribué au changement climatique. Au cours de huit années de recherche, 18 structures ont été mises au jour sur le site, dont des temples cérémoniels et des complexes résidentiels, ainsi que les murs d'une place centrale. À l'annonce de la découverte de la ville, le 3 juillet 2025, les archéologues ont également déclaré avoir découvert plusieurs artefacts à l'intérieur de ces bâtiments : des objets cérémoniels ; des sculptures en argile représentant des animaux et des humains ; et des colliers faits de perles et de coquillages. À l'intérieur d'une structure, nommée B1-B3, les archéologues ont découvert des outils cérémoniels, des sculptures en argile et des pututus (trompettes fabriquées à partir de coquillages de conque géante du Pacifique Est). Les chercheurs ont émis l'hypothèse que l'importance de la ville pourrait être due au commerce de l'hématite. Références Articles connexes Caral Histoire du Pérou Notes Portail du Pérou
Пеньико

Пеньико — древний город цивилизации Караль, расположенный в перуанской провинции Уаура в северной части региона Лима. Об открытии города было объявлено в июле 2025 года после восьми лет исследований. История Считается, что город был основан где-то между XIX и XVI веком до н. э., ближе к концу существования цивилизации Караль-Супе. Предполагается, что город был ключевым торговым центром цивилизации, поскольку он находился в стратегическом месте для обмена между обществами Анд, Амазонии и побережьем Тихого океана. Археолог Рут Шэди возглавила исследования Пеньико после того, как руководила раскопками Караля, близлежащего города, считающегося центром той же цивилизации. Исследователи описали открытие города как неотъемлемую часть понимания того, что произошло с цивилизацией после её краха, который приписывается изменению климата. За восемь лет исследований на месте было раскопано в общей сложности 18 сооружений, включая церемониальные храмы и жилой комплексы, а также стены центральной площади. При объявлении об открытии города 3 июля 2025 года археологи также заявили, что они нашли ряд артефактов внутри этих зданий: церемониальные предметы; глиняные скульптуры животных и человеческих фигур; и ожерелья из бусин и морских раковин. Внутри одного сооружения, которое было названо B1-B3, археологи нашли церемониальные инструменты, глиняные скульптуры и путуту — трубы, изготовленные из раковин конха. Исследователи предположили, что известность города могла быть связана с торговлей гематитом. Примечания
Пеньїко

Пеньїко (ісп. Peñico) — давнє місто цивілізації Караль, розташоване в перуанській провінції Уаура, на півночі регіону Ліма. Про відкриття міста було оголошено в липні 2025 року після восьми років досліджень. Історія Ймовірно місто засновали десь в XIX — XVI століттях до н. е., ближче до завершення існування цивілізації Караль-Супе. Припускають, що місто було ключовим торговельним центром цивілізації, оскільки знаходилося у стратегічному місці для обміну між громадами Анд, Амазонії та узбережжям Тихого океану. Археолог Рут Шейді очолила дослідження Пеньїко після того, як керувала розкопками Караля — сусіднього міста, яке вважається центром тієї ж цивілізації. Дослідники охарактеризували відкриття міста як невід’ємну частину розуміння того, що сталося з цивілізацією після її занепаду, який пов’язують зі змінами клімату.. За вісім років досліджень на місці розкопали загалом 18 споруд, зокрема церемоніальні храми, житлові комплекси, а також стіни центральної площі. Під час оголошення про відкриття міста 3 липня 2025 року археологи також повідомили про знайдені артефакти всередині цих споруд: церемоніальні предмети; глиняні скульптури тварин і людських фігур; а також кольє з намистин і морських мушель. Усередині однієї зі споруд, яку позначили як B1-B3, археологи знайшли церемоніальні інструменти, глиняні скульптури та путуту — труби, виготовлені з мушель Titanostrombus galeatus. Дослідники припустили, що значущість міста могла бути пов’язана з торгівлею гематитом.. Примітки
Tampumachay

Tambomachay o Tampumachay (quítxua: tampu mach'ay, lloc de repòs) està ubicat a prop de Cusco, al Perú. És un conjunt arqueològic que va ser destinat al culte a l'aigua i perquè el cap de l'Imperi Inca pogués descansar. Aquest lloc també és denominat Banys de l'Inca. Consta d'una sèrie de aqüeductes, canals i algunes cascades d'aigua que discorren per les roques. El més sorprenent és que d'una cascada principal, els Inques van crear dues cascades secundàries, que són exactament iguals. És a dir, si un col·loca dues ampolles buides una a cada cascada, les dues s'omplen alhora. Aquí també hi va haver una espècie de jardí reial el regadiu del qual provenia d'un complicat sistema de canals especialment fets per aquesta funció. També era una zona de control de les persones que venien de l'Antisuyu, i allà hi havia una torre de control. Enllaços externs Vista en 360° de Tampumachay Arxivat 2008-08-22 a Wayback Machine.
Tambomachay

Tambomachay (kečuánsky Tampumach'ay) byly incké lázně, které se nacházejí u osady Huayllarcocha asi 5 km severně od centra incké říše, Cuzca. Španělsky se lokalita občas nazývá i El Baño del Inca – „Inkovy lázně“). Nedaleko východním směrem (asi 700 m) se nachází incká pevnost Puca Pucara. Popis Jedná se o velmi dobře zachovalou kamennou stěnu s výklenky – nikami a schody, celou zapuštěnou do svahu kopce, ze které vytékají tři prameny. Ty jsou dále odváděny kamennými koryty. Pravděpodobně zde Svah kopce totiž není tak strmý, aby mohl poskytovat takové množství vody, jak ze země vytéká. Předpokládá se, že voda přitéká podzemními kanály, akvadukty a stupni z protilehlého kopce, což je dalším důkazem vysoké úrovně inckého stavitelství. Účel lázní není s jistotou objasněn – Tambomachay mohlo mít funkci čistě rekreační pro Inku a vládnoucí elitu, vojenskou, nebo náboženskou. Mohly zde probíhat rituální očistné koupele, které byly možná spojeny s vodním kultem (Inkové totiž uctívali vodu jako jeden ze základních prvků života). Fotogalerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tambo Machay na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tambomachay na Wikimedia Commons
Tambomachay

Tambomachay (Bad des Inka) ist ein Wasserheiligtum etwa 8 Kilometer nördlich von Cuzco in Peru. Die auf einer Höhe von 3700 m liegende ehemalige Tempelanlage war in der Inka-Zeit ein bedeutender Kultort des Wassers, der von einer unterirdischen Quelle unbekannter Herkunft gespeist wird. Das Wasser speist heilige Brunnen und ergießt sich in Kanälen über vier terrassenförmige Ebenen. Dafür wurde der natürliche Felsen behauen und künstliches Mauerwerk eingearbeitet. Erhalten sind mehrere trapezförmige Nischen im Mauerwerk sowie Wasserrinnen und Wasserbecken. Der Ort wird oft als Baño del Inka (Bad des Inka) bezeichnet, obwohl nicht sicher ist, ob hier jemals Inka gebadet haben. Als wahrscheinlicher gilt, dass die Inka das Wasser der heiligen Quelle als Weihwasser nutzten, um bei Sonnenaufgang Wasserzeremonien zu vollziehen. Zudem sollte das Wasser ewige Jugend, Schönheit und Fruchtbarkeit bringen. Die Wirkung sollte in der Verbindung des Wassers mit der Milch der Erdgöttin Pachamama begründet liegen. Vermutlich diente die Anlage mehreren Zwecken: Neben einer Nutzung als Wasserheiligtum soll sie als Erholungs- und Jagdgebiet für den Inka sowie als Teil der Verteidigungsanlagen um Cuzco gedient haben. Die Tempelanlage ist touristisch gut erschlossen und kann gegen Entgelt von einem an der Straße 28B gelegenen Parkplatz besichtigt werden. In unmittelbarer Nähe auf der anderen Seite der 28B befindet sich die Ruine der kleinen Inkafestung Puka Pukara. Ein Bauerndorf in etwa 10 km Entfernung trägt ebenfalls den Namen Tambomachay. Mythologie Eine Quechua-Legende besagt über die Wirkung der drei kleinen Wasserläufe: Trinkt man von dem Wasserlauf rechts unten, so soll man davon jünger werden, trinkt man vom Wasserlauf links unten, so wird man Zwillinge bekommen, und der obere Wasserlauf soll eine segnende Wirkung haben. Einzelnachweise Weblinks
Tambomachay

Tambomachay (possibly from Quechua tampu inn, guest house, mach'ay cave, or machay drunkenness, to get drunk or "spindle with thread") is an archaeological site associated with the Inca Empire, located near Cusco, Peru. An alternate Spanish name is El Baño del Inca ("the bath of the Inca"). It consists of a series of aqueducts, canals and waterfalls that run through the terraced rocks. It is situated near springs such as the one called Timpuc Puquiu, a boiling spring on the northern bank of the Timpuc River and the spring near Huaylla Cocha community. These natural springs were channeled through three waterfalls that still flow today. The function of the site is uncertain: it may have served as a military outpost guarding the approaches to Cusco, as a spa resort for the Incan political elite or imperial baths. It could have also served a religious function since sacred water fountains were found almost all of major Incan temple such as Pisac, Ollantaytambo, and Machu Picchu. There are sources that refer to Tambomachay as one of the nine ceques built along the Road of Antisuyu, describing it as an Incan house where sacrifices were also made. References External links 360° view of Tambomachay
Tambomachay

Tambomachay en español, o Tampumachay (quechua: tampu mach'ay, ‘lugar de descanso’), consiste en un sitio arqueológico que fuera destinado para el culto al agua y para que el potentado del Imperio incaico pudiese descansar. Se ubica en la cordillera de los Andes, a solo 7 kilómetros (15 minutos) al NE de la ciudad peruana de Cusco. A una altitud de 3700 m s. n. m. Consta de una serie de acueductos, canales y varias cascadas de agua que discurren por las rocas. Resalta de esto que de una cascada principal, los incas crearon dos cascadas secundarias, las cuales son exactamente iguales. Esto es, si se colocaran dos botellas vacías, una en cada cascada, las dos se llenarían simultáneamente. Aquí también hubo una especie de jardín real cuyo regadío provenía de un complicado sistema de canales especialmente hechos para tal función. Así mismo, constituía una zona de control de las personas que venían del Antisuyo, porque allí existía un torreón de control. Véase también Galería de imágenes Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Tambomachay. O ArQueólogo: Sitio de Tambomachay Vista 360° de Tambomachay