NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chincha-szigetek

A Chincha-szigeteket (spanyolul Islas Chincha) három kicsiny sziget alkotja. A szigetek a perui Ica megyéhez tartoznak, az ország délnyugati tengerpartján elterülő Pisco nevű várostól 21 kilométerre, a Csendes-óceánban találhatók. A területükön lerakódott nagy mennyiségű guanóról voltak nevezetesek, de készleteik 1874-re nagyrészt kimerültek. A legnagyobb sziget, Isla Chincha Norte (Északi Chincha-sziget), 1,3 km hosszú, 1 km széles, és 34 méterrel emelkedik a tengerszint fölé. Isla Chincha Centro (Középső Chincha-sziget) majdnem akkora, mint északi szomszédja, míg Isla Chincha Sur (Déli Chincha-sziget) nagyjából feleakkora. A szigeteket nagyrészt gránit alkotja. Tengerpartjuk végig sziklaszirtekből áll, melyeken számtalan tengeri madár fészkel. A szigeteket valamikor a chincha nép lakta, de mára már csak néhány régészeti lelet emlékeztet rájuk. Peru 1840-ben kezdte meg a guanó exportját. Spanyolország (amely csak 1879-ben ismerték el Peru függetlenségét) igényt tartott a guanóból származó profitra, ezért 1864 áprilisában elfoglalta a szigeteket, elindítva ezzel a Chincha-szigeteki háborút. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Chincha Islands című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Jegyzetek További információk Islas Chincha (1865-ös térkép) Islas Chincha (spanyolul)
Isole Chincha

Le isole Chincha (in spagnolo Islas Chincha) sono un gruppo di isole situate nell'Oceano Pacifico, al largo della città di Pisco, in Perù. Nel corso del XIX secolo assunsero una notevole rilevanza economica in funzione degli ingenti depositi di guano presenti in esse, sfruttati per anni in modo intensivo. Geografia Le isole Chincha sono tre piccole isole situate a 21 km dalla costa sud-occidentale del Perù, Paese al quale appartengono amministrativamente, al largo della città di Pisco e a 170 km dal porto del Callao. La più grande di esse, chiamata Isola del Norte (in italiano “Isola del Nord”), misura poco più di un chilometro in lunghezza e poco meno di 500 m in larghezza. Geologicamente le isole sono composte da roccia granitica e presentano pareti a picco sul mare, strutturate in numerose grotte e cavità, che forniscono riparo a numerose specie di uccelli marini; il punto più elevato raggiunge un'altezza di 34 m. Storia Le riserve di guano presenti sull'isola sono state probabilmente sfruttate a partire dal periodo compreso tra il I e il V secolo dai Mochica; esistono evidenze archeologiche del fatto che anche gli Inca estrassero tale materia dalla più settentrionale delle isole per fertilizzare i campi dell'impero. Con la conquista spagnola le attività agricole furono in seguito penalizzate a vantaggio dello sfruttamento delle risorse minerarie; l'attività estrattiva di guano si ridusse notevolmente nei secoli XVII e XVIII. Il primo carico di guano esportato dal Perù giunse in Gran Bretagna nel 1841; nel giro di pochi anni l'esportazione di questo fertilizzante divenne la principale attività economica peruviana per almeno trent'anni. Il 14 aprile 1864, una flottiglia spagnola al comando dell'ammiraglio Luis Hernández-Pinzón Álvarez occupò le isole come ipoteca per il pagamento di crediti che la Spagna esigeva dal governo peruviano, alla vigilia della guerra ispano-sudamericana. Le isole furono restituite nel febbraio dell'anno successivo in seguito a un accordo tra i due Paesi, che tuttavia provocò sollevazioni e proteste in Perù, innescando una serie di avvenimenti che portarono ad un colpo di Stato e alla deposizione del presidente Juan Antonio Pezet. Note Bibliografia (EN) Dave Hollett, More Precious Than Gold: The Story of the Peruvian Guano Trade, Associated University Presse, 2008, ISBN 9780838641316. (ES) Fabián Novak Talavera, Las relaciones entre el Perú y España (1821-2000), Fondo Editorial PUCP, 2001, ISBN 978-9972-42-441-0. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Isole Chincha Collegamenti esterni (EN) Chincha Islands, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Ilhas Chincha

As Ilhas Chincha são um grupo de três pequenas ilhas localizadas a 21 quilómetros da costa sudoeste do Peru, país a qual pertencem, perto da cidade de Pisco no Departamento de Ica. Seu principal interesse eram seus amplos depósitos de guano, os quais, no entanto, esgotaram-se antes de 1874. A Ilha Chincha Norte têm 1,3 km de comprimento e 0,5 km de largura, com uma altura máxima de 34 m e uma superfície de 0,36 km². A Ilha Chincha Central têm 0,40 km² e a Chincha Sul têm 0,16 km². As ilhas compôem-se fundamentalmente de granito, e suas costas são falésias sobre os que aninham um grande número de aves marinhas. As ilhas foram o lar dos chincha, mas hoje apenas alguns vestígios podem ser encontrados. O Peru começou a exportar guano em 1840 para Liverpool e para os Estados Unidos em 1845. Em 14 de abril de 1864, uma esquadra espanhola ocupou as ilhas até o 10 de maio de 1866, durante o conflito diplomático que levaria à guerra hispano–sul-americana (1865-1866). Ver também Acta de Islas Guaneras Referências Bibliogrâfia Parodi Revoredo, Daniel; Gonzáles Miranda, Sergio; Gonzáles Pizarro, José Antonio (2013). Universidad Arturo Prat, ed. España y su intervención en América del Sur: La alianza peruano-chilena y la guerra contra España 1864-1866. Las historias que nos unen. Santiago de Chile: RiL. ISBN 978-956-01-0049-8 Barros van Buren, Mario (1958). Historia Diplomática de Chile (1541-1938). Santiago de Chile: Editorial Andrés Bello
Острова Чинча

Острова Чинча (исп. Islas Chincha) — группа из трёх небольших островов в 21 км от юго-западного побережья Перу, неподалёку от города Писко. Острова были известны богатыми залежами гуано, однако к 1874 году они были почти полностью выработаны. География Острова сложены гранитами, берега обрывистые, на прибрежных утёсах во множестве гнездятся морские птицы. Два крупных острова, Северный Чинча (исп. Isla Chincha Norte) (0,36 км²) и Центральный Чинча (исп. Isla Chincha Centro) (0,40 км²), имеют 1300 м в длину и до 900 м в ширину; Северный Чинча поднимается из океана на высоту до 34 м. Третий остров, Южный Чинча (исп. Isla Chincha Sur) (0,16 км²), по площади вдвое меньше, чем его соседи, и имеет размеры примерно 800 на 600 м. История Примерно с 1000 г. н. э. острова, как и близлежащее побережье, населяли индейцы чинча, приблизительно в 1476 году их вытеснили из этих мест инки. Острова сохранили очень мало следов присутствия доколумбовых обитателей. Острова приобрели огромное хозяйственное значение в XIX веке, когда на них были обнаружены богатейшие залежи гуано, мощность которых местами достигала 30 м. Перу начало разработку месторождений в 1840 году; в середине XIX века добываемое на островах гуано было основной статьёй перуанского экспорта и приносило большую часть государственного дохода. Захват островов испанским флотом 14 апреля 1864 года послужил началом Испано-южноамериканской войны, продолжавшейся до 1866 года. С 1874 года запасы гуано на островах начали истощаться, а с начала XX века гуано потеряло свою ценность в связи с началом производства синтетических минеральных удобрений. Примечания
Чинча острва

Чинча острва су архипелаг у Тихом океану, удаљен 21 км од обале Перуа, којем и припадају. Архипелаг се састоји од три острва изграђена од гранита и прекривена дебелим наслагама гуана. Добила су име по старом народу Чинча, којег су надвладале Инке. Острво је најпознатије по великим наслагама гуана, којег су створили корморани и друге морске птице. Те наслаге су биле дебеле и до 30 м, али су интензивно експлоатисане у 19. веку. Због гуана је избио Шпанско-перуански рат (1864—1866), јер је Шпанија на кратко одузела Перуу та економски веома значајна острва.
Chinchaöarna

Chinchaöarna (spanska Islas Chincha) är en peruansk ögrupp bestående av tre små öar som är belägna 21 kilometer utanför staden Pisco på Perus sydvästkust. Största ön heter Isla Chincha Norte och är 1,3 kilometer lång samt upp till 1 km bred. Den reser sig till en höjd av 34 meter. Isla Chincha Centro är nästan av samma storlek som sin granne i norr, medan Isla Chincha Sur är hälften så stor som grannöarna. Öarna består främst av granit med klippor på alla sidor och utgör häckningsplatser för havsfåglar. Tidigare fanns här rikliga mängder av guano som hämtades till Europa för att användas som gödsel, men tillgångarna var i det närmaste uttömda 1874. Här fanns en gång Chinchafolket, men bara några få av dem lever här i dag. Peru började 1840 exportera guano. Spanien hade då inte erkänt Perus självständighet, vilket hände först 1879, och ville också ha del i vinsten. De ockuperade då öarna i april 1864, och Chinchakriget (1864–1866) började. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 21 september 2012. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Chinchaöarna. (engelska) Islas Chincha (Karta från 1865)
Острови Чинча

Острови Чинча (ісп. Islas Chincha) — група із трьох невеликих островів за 21 км від південно-західного узбережжя Перу, неподалік від міста Піско. Острови були відомі багатими покладами гуано, однак до 1874 року вони були практично повністю вичерпані. Острови складаються гранітами, береги обривисті, на прибережних скелях гніздиться безліч морських птахів. Два крупніших острови, Північний Чинча (Isla Chincha Norte) і Центральний Чинча (Isla Chincha Centro), мають десь 1300 м завдовжки і до 900 м завширшки; Північний Чинча підіймається з океану на висоту до 34 м. Третій острів, Південний Чинча (Isla Chincha Sur), має вдвічі меншу площу, ніж його сусіди, і розмір приблизно 800 на 600 м. Десь із 1000 н. е. острови, як і узбережжя неподалік, населяли індіанці Чинча, приблизно в 1476 році їх звідси витіснили інки. Острови зберегли дуже мало свідоцтв присутності доколумбових жителів. Острови набули величезного господарського значення у XIX сторіччі, коли на них було знайдено дуже багаті поклади гуано, потужність яких подекуди сягала 30 м. Перу почала розробку родовищ у 1840 році; в середині XIX сторіччя гуано, що добувалося на островах, було основною статтею перуанського експорту і приносило більшу частину державного доходу. Захоплення островів іспанським флотом 14 квітня 1864 року стало початком Іспано-південноамериканської війни, яка тривала до 1866 року. Починаючи з 1874 року запаси гуано на островах почали вичерпуватись, а з початку XX сторіччя гуано втратило свою цінність через появу синтетичних мінеральних добрив.
Huaca Infantas I

Santa Luzmila Sector 3 conocido como Huaca Infanfas I es un yacimiento arqueológico ubicado en el distrito de Los Olivos, en la ciudad de Lima, capital del Perú. Fue declarado patrimonio cultural de la Nación mediante la Resolución Directoral Nacional N° 085/1NC Es un montículo de forma piramidal con vestigios arqueológicos que podrían remontarse al período Formativo (2000 a. C.-200 d. C.). Es probable que haya conformado un gran templo en U junto a la Huaca Infantas II y otros montículos desaparecidos que datarían de 200 años antes que el templo antiguo de Chavín.​​ No presenta construcciones ni muros visibles, en la cima se puede observar algunos adobes​ Durante las excavaciones entre 2014 y 2015, como parte del Convenio específico de cooperación interinstitucional entre el Ministerio de Cultura y la Municipalidad Distrital de Los Olivos,​ se revelaron estructuras de adobe, telas de algodón, restos de huesos y fragmentos de cerámicas Ichma y Chancay, por lo que indica que la huaca pudo ser utilizado como cementerio.​ Galería Referencias Bibliografía Patrones de asentamiento en el Valle del Chillon, (Silva, Jorge)
List of ambassadors of Indonesia to Peru

The ambassador of Indonesia to Peru is the highest representative of the Republic of Indonesia to the Republic of Peru. The ambassador, resident in Lima, is also accredited to the Plurinational State of Bolivia. Both countries established diplomatic relations in 1975. Peru opened its embassy in 1992 and Indonesia opened its embassy in 2002. As of 2025, diplomat Ricky Suhendar is the ambassador to Peru and Bolivia. List of representatives See also List of ambassadors of Peru to Indonesia References
Чокекирао

Чокекирао (на испански: Choquequirao, на кечуа: Chuqi K’iraw, означаващо „златна люлка“) е археологически обект, представляващ частично разкопан град на инките в южната част на Перу. По архитектура и планиране поразително напомня на Мачу Пикчу и затова в литературата е наричан негова „сестра“. За разлика от Мачу Пикчу обаче, до Чокекирао е невъзможно да се отиде с превозно средство – влак, автомобил или автобус. Единственият достъпен път представлява 2 дни път пеша през гора от Куско. Градът е разположен на 3085 метра надморска височина над долината на река Апуримак и заема площ от 1800 хектара. От нея са разкопани само около 30 – 40%. Първите разкопки започват през 1970 година, макар градът да е открит много преди това. Източници
Choquequirau

Choquequirao (formentlig fra Quechua chuqi metal, k'iraw vugge) er en inkaruin i det sydlige Peru, der i struktur og arkitektur minder om Machu Picchu. Choquequirao ligger i en højde af 3.050m i bjergområdet Vilcabamba i Cuscoregionen. Ruinen blev opdaget i 1710 af Juan Arias Díaz. Noter
Чокекирао

Чокекирао (Золотая Колыбель) (исп. Choquequirao, из аймара: choqe, «золото», и k'iraw, «детская кроватка») — частично раскопанные руины города Инкской империи на юге Перу. По архитектуре и планировке разительно напоминает Мачу-Пикчу и в литературе именуется его «сестрой». Чокекирао хуже изучен и реже посещается туристами. В отличие от Мачу-Пикчу, до Чокекирао невозможно добраться на поезде или автобусе. Единственная доступная дорога представляет собой 2-дневный пеший переход по горам из поселка Качора, есть альтернативный пеший путь через поселок Уаникапа (до поселков проще добраться из города Абанкай) неподалёку от регионального центра Куско. Находится на высоте 3085 м над уровнем моря на горном хребте Салкантай в провинции Ла-Конвенсьон в регионе Куско над долиной реки Апуримак. Весь комплекс занимает 1800 гектаров, из которых раскопано лишь 30-40 %. История Город, скорее всего, был построен в годы правления Пачакути Инки Юпанки. После вторжения конкистадоров город служил аванпостом, охранявшим вход на территорию Вилькабамба, куда бежал Великий Инка Манко Инка Юпанки. Планировка Типичные террасы инков являются самыми крупными сооружениями города. Храм, несколько административных зданий и жилые кварталы знати расположены вокруг центральной площади. На окраинах расположены жилые кварталы простолюдинов, образующие вместе небольшую деревню. Имеются многочисленные каналы для воды, акведуки и водные источники. Большинство зданий хорошо сохранились, реставрация некоторых зданий продолжается. Открытие Как пишет Итан Тодрас-Уайтхилл из «Нью-Йорк Таймс», первым после инков Чокекирао посетил путешественник Хуан Ариас Диас в 1710 г. Первое письменное сообщение в 1768 г. составил Косме Буэно, однако длительное время его игнорировали. В 1834 Эухене де Сантигес вновь открыл город. В 1837 Леонсе Агранд впервые нанёс город на карту, однако его карты были вскоре забыты. Место привлекло к себе внимание после того, как в 1909 г. его посетил Хайрам Бингем, открыватель Мачу-Пикчу, который увидели лётчики с самолёта. Первые раскопки начались в 1970-е гг. Примечания Ссылки Choquequirao — Sacred Sister of Machu Picchu Архивная копия от 13 декабря 2008 на Wayback Machine Article on Choquequirao with historical information The Other Machu Picchu Архивная копия от 6 сентября 2017 на Wayback Machine article on Choquequirao (The New York Times, June 3rd, 2007) Debate on the value of publicizing Choquequirao as a travel destination from the author of the New York Times article Архивная копия от 21 декабря 2007 на Wayback Machine Photos Cachora-Choquequirao Trek Архивная копия от 28 мая 2009 на Wayback Machine Чокекирао - золотая колыбель инков
Choquequirao

Choquequirao (på det sydamerikanska lokala språket quechua: Chuqi K'iraw, Vagga av guld) är en delvis utgrävd ruinstad i södra Peru härstammande från inka-perioden. Denna plats har påtagliga likheter i struktur och arkitektur med Machu Picchu och refereras till som Machu Picchus 'syster'. Betydligt färre turister besöker Choquequirao jämfört med Machu Picchu, men ruinerna är inte mindre utsökta och platsen är ett bra alternativ till det ofta överbelastade Machu Picchu. Till skillnad från Machu Picchu kan Choquequirao inte nås med tåg eller buss. Den enda möjligheten för att besöka platsen är att göra en naturskön tvådagars vandring (i vardera riktning) längs en stig från utkanten av Cusco. Bildgalleri Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia.
Чокекірао

Чокекірао (Chuqi K'iraw) — стародавнє місто в імперії інків Тауантінсую. Засновано Сапа Інкою Пачакутеком. Тривалий час було притулком правлячої династії інків часів боротьби з іспанськими конкістадорами. На тепер залишилися руїни. Часто йменують молодшою сестрою Мачу-Пікчу. Назва перекладається як «Золота колиска». Географія Знаходиться на висоті 3085 м над рівнем моря на гірському хребті Салкантай в провінції Ла-Конвенсьон в регіоні Куско над долиною річки Апурімак. Розташовано за 30 км від Мачу-Пікчу. Дістатися до нього вкрай складно і лише кілька фізично міцних осіб на день відвідують стародавні руїни. Єдина доступна дорога є 2-денний піший підйом по горах з Куско — спочатку туристи повинні долетіти до Куско, потім 2 години витратити на автомобілі по гірській дорозі, а потім здійснити пішу подорож, яка займе від 12 до 16 годин. З 2013 року відповідно до рішення уряду Перу, почалося будівництво сучасної канатної дороги до Чокекірао, яке має завершитися у жовтні-листопаді 2015 року. Площа Весь комплекс займає 1 800 гектарів. Більшість будівель добре збереглися, реставрація деяких будівель триває. На поточний момент місто Чокекірао розчищене від рослинності близько на 1/3. Зведено за типовим інкським планом — тут існували кам'яні палаци знаті, «адміністрації», храм Сонця, будинок «наречених Сонця», зведені були сільськогосподарські тераси, що забезпечували харчами мешканців міста, тамбо, канали, акведуки, комори. Історія Був зведений в роки правління Пачакутека Інки Юпанкі. Після вторгнення конкістадорів місто слугувало аванпостом, який охороняв вхід на територію Вількабамба, куди втік Інка Манко Юпанкі. Занепав після остаточної поразки держави Інків Вількабамби. Віднайдено європейцями в 1710 році, проте археологічні роботи розпочалися лише в 1970-х роках Примітки Джерела Ziegler, Gary R.; J. McKim Malville (2011). «Choquequirao, Topa Inca's Machu Puccu: a royal estate and ceremonial center». Proceedings of the International Astronomical Union (278): 162—168
Huaca Infantas II

Huaca Infantas II o Santa Luzmila Sector 1 es un yacimiento arqueológico ubicado en la urbanización Río Santa, en el distrito de Los Olivos, en la ciudad de Lima, capital del Perú. Se ubica a 500 m de Huaca Pro, fue declarada Patrimonio Cultural mediante RDN N.º 085/INC-2006. Formó parte del Templo en U de Infantas​​ constituido por una pirámide principal (Infantas I), un brazo izquierdo (Infantas II) y un brazo derecho del cual ya no quedan estructuras​ Se trata de plataformas superpuestas de 50 m por 50 m, sobre la plataforma superior se concentra un conjunto de 7 recintos rectangulares unidos por vanos de acceso y al suroeste existe un espacio abierto a modo de patio. Está construido mediante muros de tapia de 0.80 m a 1 m de ancho por 1 m de altura, no siendo uniforme para todos. Los recintos llegan a medir de 11 m de largo a 7 m de ancho.​ El cuerpo central es de planta rectangular. Posee un atrio y una escalinata de 10 m de ancho que tiene treinta peldaños, por donde se accede a la cima de la estructura. A estos elementos arquitectónicos se les suma una plataforma y una columna circular, de adobe y forma cónica, de la que tan solo quedan las bases. La ocupación del Horizonte Tardío presenta muros de tapiales y cerámica.​ Galería Referencias
Parque Pascual Saco Oliveros

El Parque Independencia o Parque Pascual Saco Oliveros, también llamado Parque de Palomas, es un parque ubicado en la ciudad Lambayeque, Departamento de Lambayeque, Perú. Está ubicado entre las avenidas Huamachuco y Andrés Avelino Cáceres y las calles Justo Pérez y Francisco Bolognesi. Está decorado por jardines, bancas y en el centro un pedestal con la estatua de Pascual Saco y Oliveros, gestor de la independencia de Lambayeque. En las cuatro esquinas se encuentran ubicados unos bustos de personajes insignes de la ciudad y quienes fueron Juan Manuel Iturregui, José Rivadeneira y Tejada, José Ignacio Iturregui y José Leguía y Menéndez.​​ Alrededores En los alrededores se encuentra por el norte el colegio Nuestra Señora del Carmen, por el este una villa militar, por el sur el colegio Juan Manuel Iturregui, y por el oeste una oficina del Banco de la Nación y el edificio de la 7.ª Brigada de Infantería del Ejército del Perú. Galería Referencias
Huascacocha (Carhuacayan)

Huascacocha (possibly from Quechua waskha (also waska) rope, qucha lake,) is a lake in Peru located in the Junín Region, Yauli Province, Carhuacayan District. It is situated at a height of approximately 4,484 m (14,711 ft), about 5.10 km long and 0.95 km at its widest point. In 2012 the Huascacocha dam was inaugurated. The dam lies was erected at the southeastern end of the lake. See also List of lakes in Peru References INEI, Compendio Estadistica 2007, page 26
Laguna Huascacocha

La laguna de Huascacocha​ es una laguna altoandina peruana, ubicada a una altitud de 4484 m s. n. m., entre los distritos de Santa Bárbara de Carhuacayán y San Juan de Jarpa de la provincia de Yauli, en el departamento de Junín.​ La laguna es parte de la cuenca del río Yauli.​ Referencias Véase también Anexo:Lagos y lagunas del Perú
Església de la Companyia de Jesús

L'Església de la Companyia de Jesús és una historica església Jesuïta de Cusco, l'antiga capital de l'Imperi Inca al Perú. Situat en la Plaza de Armas, al centre de la ciutat, es va construir en el Amarucancha, el palau de l'emperador Huayna Cápac. És un exemple d'arquitectura andina barroca. La construcció va començar el 1576. Va patir greus danys en el terratrèmol de 1650. L'església reconstruïda va ser completada gairebé dues dècades més tard. La universitat Jesuita de Cusco va ser dedicada a la Transfiguració de Jesús, i l'altar superior presenta una pintura de la Transfiguració que es va atribuir al jesuïta Diego de la Puente. La peça més notable d'art en l'església és una pintura descrivint el matrimoni de Martín García de Loyola, el nebot de Ignatius Loyola, amb Beatriu, la re-neboda de l'Inca governant Túpac Amaru I. El 28 de desembre de 1972 fou declarat Patrimoni Cultural de la Nació com a Monument Històric Artístic (R.S.Nro.2900-72-ED) per part de l'Institut Nacional de Cultura. Referències