Katedrála Saint-Julien (Le Mans)

Katedrála Saint-Julien v Le Mans je katolická katedrála a je sídelním chrámem diecéze Le Mans ve francouzském departementu Sarthe. Patří k největším francouzským stavbám přechodného románsko-gotického období a je významným dokladem architektonického stylu anjouské gotiky. Tato katedrála prošla od svého založení mnoha etapami výstavby a přestaveb. Práce na stavbě katedrály započaly kolem roku 1060 za biskupa Vulgrina a byly dokončeny přibližně v roce 1430. Kolem roku 1500 se plánovalo další rozšíření, ale tehdejší biskup od něj musel kvůli nedostatku finančních prostředků upustit. Kvůli znečištění ovzduší v průběhu let a přirozenému stárnutí je katedrála svatého Juliána místem téměř neustálých renovací. Jsou v ní uloženy hrobky svatého Juliána a Karla z Maine. Katedrála se tyčí na pahorku Starého Města (Vieux-Mans) a její věž dosahuje výšky 64 metrů, což z ní činí nejvyšší stavbu v aglomeraci Le Mans. V roce 2023 byla tato stavba zvolena nejkrásnější katedrálou Francie v anketě organizované turistickou aplikací Henoo. Lokalita Katedrála, tyčící se na ostrohu mezi údolím Isaac a řekou Sarthe, ukrývá na svém západním boku vzácný úkaz svědčící o starodávné přítomnosti megalitů. Jedná se o pískovcový menhir vysoký 4,55 metru. Tento menhir pochází z období neolitu a na náměstí Saint-Michel byl umístěn v roce 1778 poté, co byl zničen dolmen „Pierre au lait“. Od roku 1889 je menhir zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Katedrála svatého Juliána se nachází v centru města Le Mans, severovýchodně od historické čtvrti Cité Plantagenêt. Je obklopena náměstími Place du Cardinal-Grente (na severu), Place Saint-Michel (na západě) a Place du Jet-d'Eau (na jihu). Katedrála zakončuje ulici Grande Rue, hlavní tepnu starého města, a je orientována na ose severozápad–jihovýchod. Historie První výstavba a nehody Založení katedrály v Le Mans se datuje do 4. nebo 5. století, kdy za episkopátu biskupa Innocenta vznikla stavba zasvěcená Panně Marii a svatým Gervasiovi a Protasiovi. Tato původní svatyně byla srovnána se zemí v roce 1056, kdy biskup Vulgrin nařídil výstavbu nové katedrály. Místo pro ni vybral on sám, a to naproti severním městským hradbám. Pouhých deset let po zahájení prací se však tato stavba zřítila. Vulgrinovi nástupci se rozhodli v jeho díle pokračovat. Biskup Arnaud, který úřad zastával od roku 1067, stavbu obnovil a do roku 1081 nechal vybudovat chór, kryptu a základy transeptu s věžemi. Z této fáze výstavby se do dnešních dnů dochoval pouze fragment oblouku v severním transeptu. V roce 1085 se biskup Hoël rozhodl dokončit práci svého předchůdce. Protože obdivoval normandské stavitelství, povolal dělníky z tohoto regionu, aby v práci pokračovali. V tomto stylu byly dokončeny věže a boční lodě hlavní lodi. Během této vleklé výstavby se poutníci nemohli dostat k ostatkům svatého Juliána, prvního biskupa v Le Mans a významné postavy východního křesťanství, což negativně ovlivňovalo místní ekonomiku. Obyvatelé nakonec přiměli stavitele, aby katedrálu zpřístupnil veřejnosti, k čemuž došlo 17. října 1093, kdy byla návštěvníkům ukázána první dokončená část katedrály. Rozšiřování a rekonstrukce Uplynuly tři roky, než nový biskup Hildebert de Lavardin znovu převzal dohled nad pracemi. Vedením byl pověřen Jean, mnich z opatství de la Trinité de Vendôme. V roce 1120 byla katedrála považována za zcela dokončenou. Slavnostní vysvěcení provedl biskup Hildebert za přítomnosti hraběte Fulka z Anjou a jeho manželky, hraběnky Ermengardy z Maine, kteří byli výsledkem prací ohromeni. Na svou dobu byla katedrála monumentální, svou velikostí srovnatelná s dnešními velkými kostely. V roce 1128 se zde syn Fulka a Ermengardy, Geoffroy V. z Anjou, oženil s dědičkou anglického trůnu Matyldou; později zde byl i pohřben. Jejich syn, budoucí anglický král Jindřich II. Plantagenet, zde byl pokřtěn. V roce 1134 vyvolala bouře požár; všechny domy na „Plantagenetově kopci“ byly zničeny a zasažena byla i katedrála. Poškozené části byly sice rychle opraveny, ale o čtyři roky později postihl město i katedrálu další požár. Následně byla přestavěna hlavní loď a jižní věž. Z lodi se stalo skvostné románské dílo o délce 55 metrů a šířce 23 metrů. Při obnově klenby byly vyzkoušeny nové techniky zakládání a byla adaptována křížová žebrová klenba. Pilíře byly zpevněny a byla osazena vyšší a širší okna. Směrem do hlavní ulice (dnešní Grande Rue v historickém centru Le Mans) vznikl velký tesaný portál. Ten se nachází na jižní straně lodi a od té doby zůstal nezměněn. Nový biskup Guillaume de Passavant inauguroval a vysvětil novou katedrálu 18. dubna 1158. Práce byly znovu obnoveny v roce 1220. Protože se tehdejšímu biskupovi zdál původní chór příliš tmavý a úzký, byla zahájena nová výstavba. Výsledek se třinácti paprsčitými kaplemi měl být podle jeho slov „rozlehlý a velkolepý“. Již v roce 1217 byla za tímto účelem zbořena jižní hradební zeď města. Ta byla následně obnovena, ovšem z jiných materiálů, než jaké používali první plantagenetští králové. Finální podoba katedrály Historie výstavby v první polovině 13. století zůstává zahalena. Rozsah staveniště byl však gigantický. Zásadní proměnu, která katedrálu čekala, inicioval biskup Geoffroy de Loudon. V městském archivu se dochovala jména pouze tří architektů, mezi nimiž figuruje i Jehan de Chelles, který pracoval na stavbě katedrály Notre-Dame v Paříži. Nový chór byl dokončen v dubnu 1254 a svou výškou převyšoval zbytek katedrály o 10 metrů. Vynikla sakristie, která je na jihu propojena s chórovým ochozem, který sloužil při výstavbě. Katedrála tím získala na majestátnosti. Kanovníci však později usoudili, že tato přestavba katedrále spíše uškodila a učinila ji nehezkou. Stylistický nesoulad mezi renovovanými a původními částmi totiž narušoval celkový dojem. Bylo rozhodnuto o zvýšení transeptu (příčné lodi) a hlavní lodi o 10 metrů, aby dosáhly úrovně chóru. Práce zahájil v roce 1385 architekt Jehan le Mazçon. Jižní transept byl dokončen kolem roku 1392, tedy v době příjezdu francouzského krále Karla VI. do Le Mans. Nad portálem lodi vznikla také místnost pro archiv. V roce 1403 začaly práce na severním transeptu. Pro severní Francii to však bylo temné období – kvůli stoleté válce se veškeré stavby zastavily. V roce 1419 hrozilo zřícení katedrály, proto museli stavitelé zpevnit její základy. Severní transept byl nakonec dokončen kolem roku 1430. Právě k tomuto datu získala katedrála podobu, kterou známe dnes. Po skončení stoleté války vzniklo mnoho projektů na další rozšíření již tak impozantní stavby, zejména na zvýšení hlavní lodi. Jelikož však pokladnice zely prázdnotou, k těmto plánům nikdy nedošlo. Král Ludvík XI. tyto restaurátorské snahy podporoval, což stvrdil svými listinami odeslanými 21. listopadu 1467. Svoji královskou ochranu znovu potvrdil v září 1482. Lektorium, jehož vybudování prosadil kardinál Philippe de Luxembourg, bylo zničeno v roce 1562. Nové lektorium ze 17. století a astronomické hodiny zanikly v století osmnáctém. Tehdejší biskup Louis-André de Grimaldi, ve snaze o modernizaci, nechal katedrálu v letech 1768 až 1771 uzavřít. Nechal podlahu pokrýt mramorem, stěny přetřít šedomodrým nátěrem a zbavil interiér „všeho starého haraburdí“. Původní vzhled získaly stěny zpět až v 19. století po důkladném očištění. V roce 1811 nebo 1812 se zřítila jedna z kleneb u varhan, čímž byl nástroj poškozen. Skutečného restaurování se varhany dočkaly až v letech 1847 až 1853 od varhanářů bratří Claudů z Mirecourtu. 18. srpna 1858 se nad městem přehnalo silné krupobití, které způsobilo značné škody, zejména na vitrážích v chóru. Katedrála byla zapsána na seznam historických památek v roce 1862. V 20. století nebyla katedrály během obou světových válek zasažena žádným bombardováním. 21. století V listopadu 2019 bylo při archeologických průzkumech v horní kapli, známé jako kaple „andělů hudebníků“, objeveno olověné relikviářové pouzdro ve tvaru srdce. Dne 25. listopadu 2020 oznámil poslanec za departement Sarthe, Damien Pichereau, že v rámci vládního plánu na obnovu ekonomiky bylo na renovaci katedrály vyčleněno 2,5 milionu eur. Architektonické aspekty Obecné informace Architektura katedrály v sobě spojuje dva hlavní směry: románský sloh v hlavní lodi a gotiku v chóru a transeptu. Vitráže, které ji zdobí, jsou symbolem tohoto mísení slohů. Mezi nimi vyniká zejména vitráž Nanebevstoupení, která je považována za jednu z nejstarších dochovaných vitráží na světě. Zajímavostí je velké množství sošek na budově, které tam podle původních plánů neměly být. Jde o díla řemeslníků, kteří na stavbě pracovali. Tito dělníci dostávali za svou práci jen nezbytné minimum a církev jim zajišťovala pouze stravu a ubytování. Když chtěli vyjádřit nespokojenost se svým postavením nebo se vzbouřit, vytesali do kamene drobné postavičky. Často se objevují například ptáci jako symboly touhy po svobodě. Tyto dekorativní prvky tak dodnes slouží jako svědectví o uměleckém protestu tehdejších dělníků. Reliéfy v lodi i na portálech zůstávají připomínkou dlouhé epochy výstavby katedrály. Plány a rozměry katedrály Exteriér Románské západní průčelí Západní průčelí pochází z románské stavební etapy 12. století. Bylo dokončeno kolem let 1110–1115 v poměrně strohém stylu. Dominují mu tři polokruhové portály – centrální a dva menší postranní, z nichž každý vrcholí půlkruhovým oknem. Celou fasádu uzavírá trojúhelníkový štít. Centrální portál lemují slepé arkády, nad nimiž je umístěno několik vysokých reliéfů zobrazujících kentaura a korunovaného žehnajícího Krista. Velké půlkruhové okno nad hlavním portálem má archivolty dosedající na sloupky a je rovněž rámováno slepými arkádami. Trojúhelníkový štít v horní části fasády zdobí dvoubarevný šachovnicový dekor. Kolem roku 1160 byly po stranách středového pole přistavěny dva opěrné pilíře pro zpevnění klenby lodi. Jižní předsíň a Královský portál Na jižním boku hlavní lodi se nachází bohatě zdobený portál, zvaný Královský portál. Před ním stojí předsíň s křížovou žebrovou klenbou, otevřená do tří stran mírně lomenými oblouky. Portál vznikal v období po roce 1145 (dokončen před 1158) a je přímou paralelou slavného Královského portálu na západním průčelí katedrály v Chartres. Představuje vzácný příklad raně gotického sochařství. Na tympanonu portálu je zobrazen Kristus v tetramorfu (obklopen symboly čtyř evangelistů), zatímco na překladu (lintelu) je zachyceno dvanáct apoštolů stojících pod půlkruhovými arkádami. Ostění portálu zdobí z každé strany pět soch-sloupů představujících krále a královny. Archivolty nesou výjevy ze života Krista. Samotná předsíň byla k portálu přistavěna krátce po jeho dokončení. Interiér Vitráže Katedrála uchovává významnou sbírku středověkého sklářského umění, od románských a gotických děl až po několik pozdějších vitráží z 20. století. Zejména v hlavní lodi se dochovalo přibližně dvacet románských oken, která patří k nejstarším v Evropě. Tento soubor, restaurovaný po druhé světové válce v renneské dílně bratří Raultových, (mistrů sklářů z Rennes), představuje unikátní „muzeum“ vitrážnictví. Nachází se zde také vitráž Nanebevstoupení (kolem roku 1120), která je považována za nejstarší vitráž na světě dochovanou na svém původním místě. Gotické vitráže jsou v původnějším stavu (vyžadovaly méně zásahů). Nacházejí se především v horních částech chóru a v mariánské kapli. Mezi lety 1230 a 1270 byla nová okna financována místními cechy obchodníků a řemeslníků – pekaři, soukeníky, vinaři a směnárníky, jejichž činnost je vyobrazena v malých výjevech na několika těchto výplních. Velká rozeta v severním transeptu vznikla v 15. století, uprostřed stoleté války, a znázorňuje téma tehdy velmi populární: Krédo (Vyznání víry). Na počátku 18. století vznikly pro sakristii bezbarvé vitráže, které odpovídaly tehdejšímu vkusu, ale vykazovaly vysokou technickou preciznost. V průběhu 19. století prošlo mnoho starobylých oken generální opravou a ve 20. století doplnilo výzdobu několik moderních děl, jako například cyklus Života Jany z Arku z 20. let minulého století. Mariánská kaple a andělé hudebníci Nástěnné malby v kapli Panny Marie (hlavní paprsčitá kaple v apsidě, umístěná v ose chóru) byly objeveny v roce 1842 – do té doby byly skryty pod vrstvou omítky. Jsou proslulé zejména díky souboru sedmačtyřiceti andělů hudebníků, kteří zdobí lomené klenby, podobný motiv se nachází v katedrále svatého Mikuláše ve Fribourgu. Tyto malby pocházejí z konce 14. století a jsou dílem malíře z dvora francouzských králů Karla V. a Karla VI., pravděpodobně Jeana de Bruges, autora předloh pro slavnou tapiserii Apokalypsy v Angers. Ostatní kaple Kaple po obvodu chóru ukrývají oltáře, sochy a náhrobky. Románská hlavní loď je na rozdíl od chóru bez kaplí. Sochy a náhrobky V katedrále je vystaveno několik terakotových plastik ze 17. století, které představují typickou uměleckou produkci tehdejšího Le Mans. Nacházejí se zde dvě sousoší Ukládání do hrobu. První je označováno jako „malé“, zatímco druhé, tzv. Velké ukládání do hrobu, vytvořil v roce 1621 sochař Gervais Delabarre. V katedrále se nalézá také několik děl nejslavnějšího místního sochaře 17. století, Charlese Hoyaua – konkrétně restaurované sochy svaté Cecilie hrající na varhany (1633), svaté Markéty, Bolestné Panny Marie a Panny Marie s dítětem. Z dochovaných náhrobků vyniká monument Karla IV. z Anjou, hraběte z Maine a Guise (zemřel 1472). Autorem je italsko-dalmatský sochař Francesco Laurana, jenž působil u dvorů hrabat z Anjou a Provence. Tento náhrobek z doby kolem roku 1480 představuje jeden z vůbec prvních příkladů italské renesance ve Francii. Další významnou renesanční památkou je hrobka Guillauma de Langey du Bellay z roku 1557, jejíž autorství je připisováno francouzskému sochaři Pierru Bontempsovi. Tapiserie Katedrála vlastní výjimečnou sbírku historických tapiserií. To je v dnešních kostelech vzácnost, neboť většina podobných děl vzala za své během revolucí, válek či vlivem zubu času. Protože jsou velmi křehké a citlivé na světlo a manipulaci, bývají v samotném chrámu vystavovány jen zřídka. Nejdůležitější je cyklus Život svatého Gervasia a svatého Protasia z let kolem 1510, který v Paříži utkal vlámský mistr Gauthier de Campes. Tento cyklus dnes tvoří pět tapiserií se sedmnácti výjevy (z původních dvaceti) o celkové délce třiceti metrů. Katedrála uchovává také cyklus Život svatého Juliána, ze kterého se dochovalo sedm tapiserií z původních dvanácti (tři celé, z nichž jednu stát odkoupil v roce 2017, a čtyři fragmenty). Jde o vlámskou nebo pařížskou produkci z počátku 16. století, kterou si objednal kanovník Baudouin de Crépy. Sbírku doplňuje několik tapiserií ze 17. století pocházejících ze slavné manufaktury v Aubussonu. Sakristie Gotická sakristie se nachází mezi jižním ramenem transeptu a jižní stranou chóru. Je situována u třetího klenebního pole chóru a přístupná z jeho ambitu (ochozu) monumentálními barokními dveřmi zdobenými mramorem. V interiéru jsou podél stěn osazeny vyřezávané dřevěné opěráky z chórových lavic ze 16. století, které sem byly přemístěny. Na stěnách je vystavena série portrétů biskupů z Le Mans pocházejících ze 17. a 18. století. V místnosti se nachází také mramorové lavabo zasazené do barokního kamenného retáblu s polychromovaným mramorem ze 17. století. Průhledné vitráže v oknech sakristie pocházejí z 18. století. Varhany Hlavní varhany, umístěné v zadní části jižního ramene transeptu, postavil v letech 1529 až 1535 varhanář Pierre Bert. Jsou zasazeny do renesanční skříně navržené a vyřezané podle pokynů Simona Hayneufveho. V roce 1634 nástroj restaurovali bratři Jean a François de Hémanovi, přičemž varhany tehdy měly 42 rejstříků. V roce 1848 bratři Claudové rozšířili žaluziový stroj (Récit), posílili pedál a zvýšili počet rejstříků na 46. V roce 1913 se počet rejstříků zvýšil na 52 a takto upravený nástroj slavnostně pokřtil hrou Louis Vierne. V roce 1954 byla nástrojová část varhan zapsána na seznam historických památek. Mezi lety 1959 a 1963 zahájil Pierre Chéron celkovou rekonstrukci, kterou dokončil Joseph Beuchet (mechanická část) a firma Danion-Gonzalez (zvuková neoklasicistní část). Nástroj v roce 1974 znovu vysvětil Gaston Litaize. Poslední restaurování proběhlo v letech 2016 až 2018 pod vedením firem Orgues Giroud a Orgues Plet. Inaugurační koncert měl 3. června 2018 odehrát Pierre Pincemaille, ale po jeho úmrtí se úkolu ujal Loïc Mallié. Nástroj má v současnosti 63 rejstříků, čtyři manuály, pedál a celkem 4 204 píšťal. Traktura je mechanická pro klaviatury a elektromechanická pro rejstříky a spojky (s elektronickým kombinátorem). Zvony Ve věži se nachází celkem sedm zvonů. Jeden z nich je tzv. „timbre“ (pevný zvon bez vnitřního srdce, tón D1, váha cca 1 200 kg) pocházející ze 14. století. Ostatních šest zvonů bylo ulito v roce 1859 v místní slavné zvonařské dílně Bollée (Ernest a Amédée starší): Julien (bourdon – největší zvon): Fis0 – 6 423 kg Marie: H0 – 2 580 kg Gervaise: Cis1 – 1 788 kg Protaise: Dis1 – 1 255 kg Liboire: E1 – 1 044 kg Aldrique: Fis1 – 772 kg Zvonice i celý soubor zvonů prošly v roce 2014 rozsáhlou rekonstrukcí. Kříž („Kristus s otevřenou náručí“) Tento kříž, vytvořený umělcem Goudjim na žádost diecéze Le Mans, byl požehnán a vztyčen v chóru v neděli 20. října 2013 za přítomnosti zástupů věřících, kteří zcela zaplnili katedrálu. Galerie Literatura Marcello Angheben, Le portail royal du Mans et l’évolution de la première sculpture gothique entre les façades de Dijon et de Chartres, Cahiers de civilisation médiévale, č. 237,‎ 2017, s. 27–58, ISSN 0007-9731 Stéphane Augry, Bénédicte Fillion-Braguet, Sarthe. Le Mans. Cathédrale Saint-Julien, nouvelles découvertes autour du chevet, Bulletin monumental, sv. 178, č. 2,‎ 2020, s. 295-298, ISBN 978-2-901837-83-1 Michel Bouttier, La cathédrale du Mans, Le Mans, Éditions de la Reinette, 2000, 151 s., ISBN 2-913566-03-0 Michel Bouttier, Le chevet de la cathédrale du Mans. Recherches sur le premier projet, Bulletin Monumental, sv. 161, č. 4,‎ 2003, s. 291-306 Gustave Busson, Ambroise Ledru (ed.), Eugène Vallée, Nécrologe-obituaire de la Cathédrale du Mans, Le Mans, Société des archives historiques du Maine, coll. Archives historiques du Maine, č. VII, 1906, XV-399 s. John Cameron, Les chapiteaux du XIe siècle de la cathédrale du Mans, Bulletin Monumental, sv. 124, č. 4,‎ 1966, s. 343-361 Marcel Deyres, La nef de la cathédrale de Hildebert de Lavardin au Mans, Bulletin Monumental, sv. 126, č. 2,‎ 1968, s. 161-163 Gabriel Fleury, La cathédrale du Mans, Paris, Henri Laurens éditeur, coll. Petites monographies des grands édifices de la France, 108 s. Nicolas Gautier, Hugo Meunier a kol., La cathédrale du Mans, du visible à l'invisible, Le Mans, Éditions de la Reinette, décembre 2015, 187 s., ISBN 978-2-913566-88-0 Françoise Gatouillat, Les vitraux du bras nord du transept de la cathédrale du Mans et les relations franco-anglaises à la fin de la guerre de Cent Ans, Bulletin Monumental, Société française d'archéologie, sv. 161, č. 4,‎ 2003, s. 307-324, ISSN 2275-5039 Louis Grodecki, Les vitraux de la cathédrale du Mans, in: Congrès archéologique de France. 119e session. Maine. 1961, Paris, Société française d'archéologie, 1961, s. 59-99 Louis Grodecki, Vitraux du Centre et des Pays de la Loire, Corpus vitrearum : Recensement des vitraux anciens de la France, sv. II, Paris, Éditions du CNRS, 1981, 335 s., ISBN 2-222-02780-2, s. 241-257 Julien Guilbault, Les anges musiciens de la cathédrale du Mans, Revue 303. Arts, recherches et créations, sv. 52,‎ 1er trimestre 1997, s. 124-137 Marie-Pasquine Subes, Un décor peint vers 1370-1380 à la cathédrale du Mans, Bulletin Monumental, sv.. 156, č. 4,‎ 1998, s. 413-414 Abbé Ambroise Ledru, La Nuit de la Saint-Julien à la cathédrale du Mans, en 1527, Revue historique et archéologique du Maine, sv. 27,‎ 1890, s. 106-115 Abbé Ambroise Ledru, La cathédrale Saint-Julien du Mans : ses évêques, son architecture, son mobilier, Mamers, G. Fleury et A. Dangin imprimeurs-éditeurs, 1900 compte-rendu par Louis Régnier, « La Cathédrale Saint-Julien du Mans, ses évêques. son architecture, son mobilier, par l'abbé Ambroise Ledru, avec six compositions de Lionel Royer et d'Arsène Le Feuvre, publié avec la collaboration de Gabriel Fleury, 1900 [compte-rendu] », Bulletin monumental, sv. 65,‎ 1901, s. 239-249 Ambroise Ledru, La cathédrale du Mans, Saint-Julien, à travers la cité, Paris, Le Livre d'histoire, 2012, 172 s., ISBN 978-2-7586-0675-8 Francis Salet, La cathédrale du Mans, in: Congrès archéologique de France. 119e session. Maine. 1961, Paris, Société française d'archéologie, 1961, s. 18-58 Louis Serbat, Thomas Toustain, architecte de la cathédrale du Mans, Bulletin Monumental, sv. 73,‎ 1909, s. 147 Henri Stein, Thomas Toustain, second architecte du chœur de la cathédrale du Mans, Bulletin Monumental, sv. 72,‎ 1908, s. 511-512 Jean-Bernard de Vaivre, Datation des vitraux du bras nord du transept de la cathédrale Saint-Julien du Mans, Bulletin Monumental, Société française d'archéologie, sv. 151, č. 3,‎ 1993, s. 497-523, ISSN 2275-5039 Pascal Vérité, Le tracé du chœur de la cathédrale du Mans, Bulletin Monumental, sv. 72,‎ 1908, s. 155-157 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Julien du Mans na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Julien du Mans na Wikimedia Commons