Парагвай

Парагва́й (гуар. Paraguái, ісп. Paraguay ісп. вимова: [paɾaˈɣwaj] ( прослухати) Парагва́й), офіційно Респу́бліка Парагва́й (ісп. República del Paraguay, гуар. Paraguái Tavakuairetã) — країна в Південній Америці, межує на північному сході з Бразилією, півдні з Аргентиною; заході з Болівією. Площа — 406752 км²; без виходу до моря. Столиця Асунсьйон. Рельєф: болотисті рівнини, розділені річкою Парагвай, на південному сході кордон проходить по річці Парана. Мови: іспанська (державна), гуарані. Парагвай є унікальним прикладом дійсно двомовної країни: абсолютна більшість населення володіє обома мовами й використовує їх за ситуацією. Іспанська — офіційна, мова літератури та діловодства, мову гуарані використовують у побуті. Приблизно 6 % населення володіють лише іспанською, близько чверті знають лише гуарані, близько 70 % населення є двомовними. Релігія: римо-католики — 90 % Природа Республіка Парагвай розташована в центральній частині Південної Америки, і не має виходу до моря. Парагвай — гаряча та волога країна, розділена на дві нерівні частини річкою Парагвай. На захід від річки знаходиться область Гран-Чако, пустельний край, який займає близько 60 % площі країни. На сході, де зосереджена основна частина населення, знаходяться родючі рівнинні землі та субтропічні ліси. Майже всі парагвайці, які живуть в цих місцях, займаються скотарством і вирощуванням цукрової тростини, рису, кави та сої. Парагвай залишається бідною країною, але його родючі землі та можливості побудови ГЕС обіцяють багате майбутнє. Із заходу на схід країна простягається на 660 км, із півночі на південь — на 925 км. Парагвай знаходиться на стику субекваторіального та тропічного поясів. Основні природні райони: низовина Чако на захід від р. Парагвай і плато Орієнте (схід) між річками Парагвай і Парана. Гран-Чако (займає 3/5 площі, перетинається Південним тропіком), з його жарким і посушливим кліматом, практично безлюдне. Орієнте має сприятливіші умови. Пересічні температури в Асунсьйоні: січня — 29 °C, липня — 19 °C; опадів — 1270 мм. Лісом вкрита площа займає 32 %, під охороною — 3,8 %. Історія Найдавніше відоме населення цих територій — індіанці гуарані. У XVI столітті тут вперше з'явились європейці. 1537 — заснування іспанцями Асунсьйона. 1542–1640 — у складі іспанського віцекоролівства Перу. 1609 — прихід Ордену Товариство Ісуса (єзуїтів). 1617 — територія Парагваю отримала автономію в рамках віцекоролівства Перу. Місцеву владу здійснював орден єзуїтів. Єзуїти створили з індіанців загони самооборони проти бразильських мисливців за рабами. Індіанців прикріпили до спеціальних поселень — редукцій, на чолі яких стояли патери (священики). Помічників патерів набирали серед місцевого населення — вони носили звання корехідор (керівник) і алькальд (староста). 1768 — іспанська влада розгромила сім східних місій та вигнала єзуїтів з Парагваю за підозрою в сепаратизмі. 1776 — Парагвай включений до складу віцекоролівства Ріо-де-Ла-Плата. 1811 — відокремлення Ріо-де-Ла-Плати від Іспанії викликало відцентрові тенденції всередині самопроголошеної держави, внаслідок чого Парагвай стає незалежною державою як від Іспанії, так і від Аргентини — правонаступниці Республіки Ріо-де-Ла-Плата. Довічним диктатором Парагваю став Хосе Гаспар Родрігес де Франсіа. 1842 — скасоване рабство. 1848 — проголошено рівноправність креолів і індіанців. 1866–1870 — Парагвайська війна з Бразилією, Аргентиною й Уругваєм. Втрачено близько 1/2 території і 4/5 населення. Економіка була дуже підірвана, і в країні затвердився англо-американський капітал. 1870–1879 — Окупація союзників. За час управління Парагваєм Аргентини та Бразилії, Парагвай втратив до 154 000 км² 1887 — офіційно були засновані партії прихильників ліберальних реформ та партія землевласників «Колорадо». 1904 (серпень—грудень) —розпочалася низка ліберальних повстань, військових переворотів та громадянських бунтів, після яких влада партії «Колорадо» була усунута, а її місця посіла Ліберальна партія. Наступний підйом Ліберальної партії ознаменувався зниженням впливу Бразилії на Парагвай та зростання аргентинського впливу. Революція закінчилися 12 грудня 1904 року, коли Хуан Антоніо Ескурра пішов у відставку, а 19 грудня тимчасовим президентом став Хуан Баутіста Ґаона від лібералів. 1922—1923 — Громадянська війна в Парагваї між радикальними прихильниками Едуардо Шерера та Мануеля Ґондри. 1932–1935 — Чакська війна з Болівією. Парагвай переміг і здобув усю область Чако з багатими нафтовими родовищами, але завойовані землі стали розробляти корпорації США. 1936 — переворот, здійснений ветеранами Чакської війни. 1940–1948 — диктатура генерала Моріньїґо. 1947 громадянська війна У роки Другої світової війни Парагвай проголосив нейтралітет, але де-факто надавав допомогу Німеччині, а після закінчення війни дав притулок нацистським злочинцям. 1954–1989 — диктатура генерала Стресснера. 1993 — на вільних багатопартійних виборах переміг Хуан Карлос Васмосі. Державний устрій Парагвай — республіка. Діє Конституція від 21 червня 1992 р. Глава держави — президент, який обирається загальним прямим голосуванням терміном на 5 років. Переможець визначається простою більшістю голосів. Президент не може бути обраний на другий термін. Віцепрезидента обирають тим самим шляхом і на той самий строк, що і президента. З 2023 р. президентом Парагваю є Сантьяго Пенья. Законодавча влада здійснюється Конгресом (двопалатний парламент), який складається з двох палат: сенату (45 сенаторів) і палати депутатів (80 депутатів). Обидві палати обираються загальним прямим голосуванням терміном на 5 років. Виконавча влада здійснюється президентом, який формує очолюваний ним уряд. Політичні партії Національний союз порядних громадян — НСПГ (Union Nacional de Ciudadanos Eticos-UNACE). Консервативна партія. Заснована в 2002 р. Національно-республіканська асоціація (НРА) — партія «Колорадо» (Asociacion Nacional Republicana (ANR) — Partido Colorado). Консервативна партія створена у 1887 р. Налічує 1,6 млн членів. Парагвайська комуністична партія — ПКП (Partido Comunista Paraguaya — PCP). Заснована в 1928 р. Партія «Мила батьківщина» (Partido Patria Querida) заснована в 2002 р. Патріотичний альянс за зміни (Alianza Patriotica para el Cambio). Передвиборчий блок. Створений в 2007 р. Істинною ліберально-радикальною партією та іншими лівоцентристськими партіями і організаціями. Істинна ліберально-радикальна партія — ІЛРП (Partido Liberal Radical Autentico — PLRA). Правоцентристська партія заснована у 1978 р. Революційна фебреристська партія — РФП (Partido Revolucionario Febrerista — PRF). Створена у 1951 р. під назвою Фебреристська партія. Християнсько-демократична партія — ХДП (Partido Democrato Cristiano). Створена у 1960 р. Населення 6 831 306 (2008) (95 % нащадки іспанців та індіанців); Річний приріст населення — 2,7 %. Населення — представники змішання монголоїдної(індіанці гуарані) та європеоїдної (іспанці) рас. У цей час метисів проживає 95 %, америндів та європеїдів — 5 %. 95 % населення зосереджується в Орієнте. У містах мешкає 54 % населення країни. Адміністративний поділ Докладніше: Адміністративний поділ Парагваю Економіка Парагвай — аграрна країна, один з найбільших у світі виробників сої (6-е місце у світі). Є однією з найвідсталіших країн Південної Америки. ВВП на душу населення в 2009 році — 4,1 тис. дол (154-е місце у світі). Нижче рівня бідності — 32 % населення (в 2006). Сільське господарство (22 % ВВП, 31 % працюючих) — бавовник, цукрова тростина, соя, кукурудза, пшениця, тютюн, кассава (тапіока), фрукти, овочі; лісозаготівлі. Промисловість (18 % ВВП, 17 % працюючих) — виробництво цукру, цементу, текстилю, напоїв, лісоматеріали; гідроенергетика. Сфера обслуговування — 60 % ВВП, 52 % працюючих. У господарстві країни зайнято 2 млн чоловік: у сільському господарстві — 39 %, промисловості — 23 %. Частка у ВНП: сільське господарство — 24 %, обробна промисловість — 16 %, сфера послуг — 54 %. Обробляється 4 % площі, під пасовищами знаходиться 55 %. Зрошується 67 тис.га. Вирощують: кукурудзу, коренеплоди, цукрову тростину, мате (парагвайський чай), бавовник. Потужні ГЕС на р. Парана: «Ітайпу» (7,4 млн кВт), на кордоні з Бразилією та «Корпус Посадос» (4,7 млн кВт), на кордоні з Аргентиною. Основною галуззю невиробничої сфери є туризм. Щорічно в Парагваї буває 147 тис. туристів, що дає 197 млн доларів прибутку. У списку ЮНЕСКО є єзуїтська місія Ла-Сантисіма-Тринідад-де-Парана і Таваранке. У країні є 965 км залізниць. Добре розвинутий автомобільний та повітряний транспорт. У Парагваї є 5 аеропортів із постійними рейсами. Розвинутий і річковий транспорт. Найбільший річковий порт знаходиться у місті Асунсьйон. Наземні зв'язки з зовнішнім світом відбуваються через Аргентину і Бразилію. Політика Парагвай є республікою. Офіційна назва — Республіка Парагвай. Глава держави та уряду — президент. Законодавчий орган — Національний конгрес. Адміністративно — територіальний поділ: 16 департаментів і один столичний округ. Міжнародні відносини Головними партнерами в зовнішніх стосунках Парагваю є країни Південної Америки. Але активно розвиваються відносини з рештою держав світу. Парагвай наразі (2019 р.) є єдиною державою Південної Америки, що підтримує дипломатичні стосунки з Тайванем, а не з КНР. Відносини з Україною Парагвай визнав незалежність України 1 квітня 1992 р., а 26 лютого 1993 встановив з нею дипломатичні відносини. Збройні сили Парагваю Докладніше:Збройні сили Парагваю Воєнні витрати — 0,9 % ВНП. Військовослужбовців 20 200. Культура Декоративно-вжиткове мистецтво Серед парагвайців популярним видом декоративно-вжиткового мистецтва є мереживо. З мережив, які називаються «ньяндуті» («павутина»), парагвайці роблять квіти, птахів, тварин та різноманітні візерунки. Одна з великих діячів культури Парагваю — Хосефіна Пла (1903—1999), поетеса, автор романів і оповідань, яка працювала також в галузі художньої кераміки. Література Парагваю У доколоніальний період існував лише фольклор гуарані, що отримав розвиток і в колоніальну добу. Література Парагваю розвивається іспанською мовою та мовою гуарані. Зародження національної літератури Парагваю почалося після повалення іспанського панування. Провідною стала поезія Н. М. Талавери, автора патріотичних віршів у тому числі національного гімну, він є першим у країні поетом-романтиком. У 90-ті роки XIX століття основне місце зайняла героїко-епічна тема. Перші письменники-просвітники поєднували літературну публіцистику і критику з історико-філософськими пошуками: С. Баес, Мануель Гондра, М. Домінгес та інші прославляли історичне минуле, сприяли утвердженню національної самосвідомості. Ідеї просвітників були розвинуті прозаїком Р. Барретом і поетами початку XX століття Х. Е. О'Лірі (цикл віршів «Наша епопея»), І. А. Пане. Суспільне гуманістичне начало характерне для Е. Фаріньї Нун'єса створившого епічну поему про життя народу «Пісня віків» і роман «Родопис» (1912). У романі «Світанок» Х. Стефанича проявились реалістичні тенденції. Різко зріс інтерес до фольклору гуарані; у 1917 вийшла антологія поезії гуарані «Лісові квіти». Популярності набули вірші Мануеля Ортіса Герреро в котрих він виступав проти несправедливих війн, соціального і національного гніту. Засновник національної драматургії і організатор національного театру «Кара-Пока» Хуліо Корреа був також помітним представником поезії тісно пов'язаної з фольклором. У 1930-х Е. Кампос Сервера вніс в поезію соціальну тематику, нові виразні засоби. Його послідовниками були Аугусто Роа Бастос, Ельвіо Ромеро, Х. Пла, Г. Касаксія. До цього часу відноситься становлення парагвайської прози; появились повісті і розповіді що відобразили трагічні події Чакської війни 1932—1935 років: «Хрести з кебрачо» (1934) А. Вальдовіноса, «Вісім чоловік» (1934) А. Віільярехо, «Під знаком Марса, Хроніки війни за Чако» (1934) Х. Пастора Бенітеса. Заклади культури Національна бібліотека Парагваю Кухня Докладніше: Парагвайська кухня Українці в Парагваї Українська етнічна меншина в цій південноамериканській країні у середині 1990-х років становила від 5000 до 8000 мешканців. Українці зосереджені в Парагваї у невеличких громадах навколо міста Енкарнасьйон на південному сході країни, на кордоні з аргентинською провінцією Місьйонес (яка є теж центром української еміграції в Аргентині). Більшість українців у Парагваї займається сільським господарством, вирощуванням рису, кукурудзи, пшениці та інших культур. Певна частина українців Парагваю працюють у різних державних установах країни, в тому числі на високих урядових посадах. Див. також Список міст Парагваю Примітки Література Посилання Бур´ян М. С. Парагвай // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2011. — Т. 8 : Па — Прик. — С. 57. — ISBN 978-966-00-1142-7. Олександр Москалець. Ізольовані від океану // Український тиждень, № 29 (246), 20.07.2012 Федоренко В. Л. Парагвай // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998—2004. — ISBN 966-7492-00-1.